Колин Форбис

Огнен кръст

Всички герои, описани в този роман, са плод на авторското въображение и нямат никаква връзка с действителни личности. Имението „Гренвил Грейндж“ също е измислено.

Авторът

Пролог

Ноември. Пола Грей бягаше, за да спаси живота си. Под бурното небе на Сафък в Англия тя тичаше през лепкавото плато към гъстата зелена горичка в края му. Воят на вятъра, духащ откъм морето, не успяваше да заглуши лая на кучетата, изстрелите на мъжете, които я преследваха. Погледна през рамото си. Приятелката й Карин Роузуотър едва се справяше с предателската почва под краката си и беше останала назад. Пола се замисли дали да се върне и да й помогне, но настървените преследвачи вече ги догонваха.

— Бягай към дърветата, Карин — изкрещя тя. Засилващият се вятър отнесе думите й. Продължи да тича ужасена, останала без дъх, смазана от умора. Скоро черните стволове на боровете я приютиха. Тя продължи навътре сред дърветата. Беше облечена с дънки и яке. Лаят на кучетата непрекъснато се усилваше. Пола не виждаше никакъв изход.

А изход трябваше да намери. Скрита сред боровете, тя погледна към върха на едно гигантско дърво, проточило клоните си като ръце, които се опитват да я сграбчат. Дънките й бяха пъхнати в кожени ботуши с дебели гумени подметки. Хвана се за един нисък клон и се закатери нагоре, като се опитваше да се движи бързо. Малко преди това бе прекосила някакъв поток и сега прогизналите й ботуши тежаха. Катереше се и благодареше на Бога, че е слаба и подвижна.

Близо до върха на дървото, който се издигаше над останалите, Пола спря, обхвана с крака един клон и облегна гръб на ствола, докато успокои дишането си. Короната на дървото почти напълно я скриваше от земята. Вече се смрачаваше. Пола вдигна поглед към реката отвъд блатото и с ужас забеляза Карин, която тичаше през голото поле към някаква малка лодка на брега. Чу звук отдолу и погледна, скована от страх.

Едно голямо куче, освободено от веригата си, душеше земята около бора. Тя чакаше всеки момент да вдигне муцуната си и да проследи пътя й нагоре по дървото. Появиха се двама от преследвачите — високи мъже с лица, скрити от вълнени маски с дупки за очите. Носеха маскировъчни якета и високи военни обувки. И двамата държаха пушки.

Пола внимателно извади от сака си автоматичния броунинг, калибър 32. Чуха се стъпките на други мъже, които се приближаваха през храстите. Ставаха прекалено много. Но кучето сякаш бе загубило следата и сега обикаляше в кръг около дървото. Пола се сети за потока, през който беше минала. Двамата мъже се отдалечиха и тя въздъхна с облекчение.

Без да става от клона, Пола изпъна тялото си и погледна към Олдбърг — странния град до морето. Мракът вече покриваше скупчените му покриви. Успя да зърне ивица море и белите гребени на вълните, преди безлунната нощ да погълне и тях.

„Къде ли е Карин?“ — помисли си. Сякаш в отговор на въпроса й пронизителен писък разцепи тишината на блатата. Дойде от мястото, където беше лодката. Писъкът заглъхна изведнъж. Новата тишина й се стори кошмарна. Господи, бяха ли заловили Карин? Какво са направили с нея?

Трепереща от студ, тя закопча якето догоре и погледна светещите стрелки на часовника си. Пет и половина. Опитът я бе научил, че трябва да изчака в скривалището си. Преследвачите знаеха, че жените са две. А тя все още чуваше лая на кучетата.

Краката започваха да я болят — резултат от отчаяната надпревара през блатата и усилието да стои неподвижна на дървото. Бодливите клонки я удряха през лицето, брулени от вятъра. Изчака да стане шест и половина и измъкна от джоба на якето си малък радиотелефон. През последните четиридесет и пет минути не бе чула никакъв звук от преследвачите. Скована от студ, набра номера на щаба на Тайната разузнавателна служба в Парк Кресънт.

Робърт Нюмън, световноизвестен задграничен кореспондент, седеше зад волана на своя „Мерцедес 280 Е“. Караше бързо по осветеното от фаровете шосе А1094, при завоя за главната улица на Олдбърг леко намали. По случайност се бе обадил в Парк Кресънт точно когато бяха приели съобщението на Пола.

До него седеше Марлър — слаб, стегнат и дребен мъж, най-добрият стрелец в Западна Европа. На скута си държеше своята карабина „Армалайт“. На задната седалка беше Хари Бътлър — прехвърлил тридесетте, гладко избръснат строен човек, който никога не говореше повече от необходимото. До него седеше елегантно облеченият му по-млад партньор Пийт Нийлд, по-слаб и с тънък черен мустак.

В кобура под мишницата си Нюмън, в началото на четиридесетте си години и среден на ръст, носеше любимия си пистолет „Смит енд Уесън Спешъл“. Бътлър и Нийлд бяха въоръжени с „Валтер“ калибър 7.65 мм.

От четиримата само Нюмън не работеше постоянно за тайните служби, но се ползваше с пълно доверие и често бе помагал при опасни мисии. Освен това много обичаше Пола — сътрудник на същите служби.

— Ще събудиш и умрелите — обади се дрезгаво и провлачено Марлър.

— В осем вечерта всичко в това място е умряло — отвърна му Нюмън.

— Изглежда добре познаваш пътя.

— Наложи ми се да го опозная преди време. Тук си почивах след едно боледуване. Разхождах се. Мисля, че мога да намеря и горичката, която Пола описа по телефона.

— Дано още ни чака. Отвратителна нощ. Вятърът вие като оплаквачка. Чудя се какво точно се е случило.

— Ще разберем, когато я открием — каза навъсено Нюмън с надеждата, че Марлър ще млъкне. Караше на дълги светлини. Къщите и магазините пробягваха край колата, стари и чудати, с покриви, устремени ту нагоре, ту надолу.

— Смахнато местенце — обади се пак Марлър.

— Казва се „странно“ — изръмжа Нюмън. — Шосето свършва след малко. От края на града тръгваме пеша. Тоест оттук.

Настилката изведнъж изчезна и фаровете осветиха широк черен път. Колата спря и когато слязоха, чуха през шума на вятъра вълните, които се разбиваха в невидимия бряг. Нюмън погледна часовника си. Осем часът. Пола се бе обадила в шест и половина.

— Накъде води този път? — попита Марлър. — И какъв е онзи насип с крановете върху него?

— Укрепват брега. Ако морето разкъса дигата, ще наводни блатата, през които трябва да преминем. — Нюмън изгаси фаровете, заключи колата и изчака очите му да привикнат с тъмнината. — Пътят стига до яхтклуба „Слодън“. Морето погълна градчето със същото име преди години. Както и Дънуич по-нагоре по крайбрежието. Виждам дърветата. Дай Боже Пола да е още там. Жива…

Той тръгна встрани от пътя към блатото. Останалите трима автоматично се отдалечиха един от друг, за да не бъдат лесна цел. В краткото си обаждане Пола бе предупредила за въоръжени мъже. Мощно фенерче в ръката на Нюмън осветяваше пътя му през калта и той внимателно избираше здравите места в почвата, на които да стъпи. Една грешка и щеше да потъне в тинята.

Нощният въздух беше ледено студен, но Нюмън се бе отбил в апартамента си да обуе високи ботуши. Якето му беше с дебела подплата като на всички останали. С фенерчето в едната ръка и револвер в другата Нюмън пръв стигна горичката и навлезе в нея. Тихо повика:

— Пола… Аз съм, Боб… Пола…

Ботушите му нагазиха в гниеща папрат. Насочи светлината нагоре по ствола на огромен бор и освети лицето си. Замръзна на място, когато парче кора полетя отгоре и падна на земята.

— Боб, тук горе съм. Слизам, Господи! Скована съм от студ…

Нюмън носеше едно палто, което бе взел от апартамента си в Саут Кен на път за Сафък, и го уви около нея веднага щом тя скочи на земята. Пола протегна ръце и го прегърна, а той я притисна силно към себе си.

— Сега всичко е наред, Пола.

— Преследваха ни… Имаха пушки.

— Ние също сме въоръжени. Тук сме Марлър, Бътлър, Нийлд и аз.

— Трябва веднага да потърсим Карин.

— Съвсем тъмно е.

— Трябва да я потърсим — настоя тя и се освободи от прегръдката му. — Видях в каква посока се движеше и познавам мястото. Дай ми фенерчето. Моля те, Боб.

Излязоха от горичката, където ги посрещнаха останалите. Пола насочи прожектора към земята и тръгна малко сковано, но учудващо бързо напред през блатото към пристана на яхтклуба. Яхтите бяха добре привързани и покрити с брезент за зимата.

Пола усещаше болка във всички крайници, но упорито продължаваше да върви, като пристъпваше по туфите с трева и прескачаше локвите неподвижна вода между тях. Тялото й постепенно се отпускаше. Другите я следваха, като сами осветяваха пътя си. Пола успя да се изкатери по оградата на насипа и скочи от другата страна. Изгаси фенерчето и застана неподвижна на пътеката, следваща ръба на дигата. Очите й бързо свикнаха с мрака, а чувството й за ориентация беше отлично. Намираше се близо до лодката, към която Карин бе тичала, преди Пола да чуе онзи кошмарен писък.

Отново включи фенерчето и бързо тръгна по пътеката. Всяка стъпка беше усилие след дългото бдение на дървото, но решимостта й я водеше напред, а Нюмън я следваше по петите. Насипът беше висок и вятърът свободно вилнееше над пътеката. Мачтите на закотвените яхти силно се люлееха напред-назад. Пола спря и насочи светлината към една малка лодка, привързана на брега.

— Какво има? — попита Нюмън, надвиквайки вятъра.

— Погледни. Тя тичаше към тази лодка. Празна е.

— Чула си писък — тихо й напомни той. — Не искам да предполагам най-лошото, но мисля, че ще е най-добре да претърсим мястото на дневна светлина.

— Слизам долу — отвърна упорито тя и се спусна към обраслия с трева бряг на реката, преди Нюмън да успее да я задържи. Той погледна назад. Марлър беше приклекнал над пътеката с готовата за стрелба „Армалайт“ и внимателно оглеждаше цялата местност. На достатъчно голямо разстояние един от друг бяха застанали Бътлър и Нийлд, също приклекнали.

„Не могат да ни изненадат в гръб“ — помисли си Нюмън и се спусна след Пола.

— Нищо не разбирам — каза тя сякаш на себе си. Оглеждаше празната лодка на светлината на фенерчето. Нюмън застана до нея и проучи брега наоколо. На няколко метра от тях малко поточе се вливаше в реката.

— Върви при Хари и Пийт — каза мрачно той. — Кажи на Марлър да дойде тук.

— Каквото и да е, аз трябва да го видя. Достатъчно голяма съм. Е, казвай!

Нюмън угаси фенерчето и го пъхна в джоба на якето си. Сви ръце около устата си и извика на Марлър:

— Остави Хари и Пийт по местата им. Ти бързо слез при нас.

— За Бога, кажи ми…

Пола сграбчи ръкава му, но той не й обърна внимание, докато Марлър не се приближи. Марлър както винаги беше спокоен и уверен.

— Нещо е изскочило? Мога ли да си позволя да попитам какво?

— Ела с мен. Ти стой тук, Пола.

Включи фенерчето си и тръгна бавно покрай блатото към поточето. Марлър го следваше отблизо, а Пола крачеше след него. Нюмън спря, погледна я, поклати глава с примирение и отново насочи лъча светлина.

На самия бряг на поточето се виждаха останките от гребна лодка. Беше почти изгнила и полузаровена в зеленикавата тиня. Здрави бяха само ребрата й и напомняха на скелета на някакво праисторическо животно. Някой съвсем скоро беше накъсал тръстика и я беше хвърлил върху останките. Нюмън задържа лъча неподвижен. Пола конвулсивно си пое въздух, но се овладя. До най-близкото ребро се подаваха чифт спортни обувки с насочени нагоре върхове. Нюмън знаеше, че в обувките има чифт крака.

Марлър му подаде пушката си и пристъпи напред. С ръце разчисти тръстиките. Лъчът освети глава с гъста черна коса и бяло, втренчено нагоре, лице на петна с език, подаващ се от полуотворената уста. Марлър продължи да изхвърля тръстиката и под нея се показа тялото, облечено в тъмносиньо яке. В този момент равновесието на лодката се наруши и трупът зловещо политна напред. Тялото се претърколи като живо и спря по гръб, проснато върху мокрите тръстики. Пола преглътна писъка си. Марлър се наведе над фигурата на момичето.

— Това е Карин — прошепна Пола. — Мъртва е, нали?

— Опасявам се, че е така — тихо отвърна Марлър. После промърмори на себе си: — По-мъртва не може да бъде.

— Как е… — започна Пола.

— Удушена е — отговори Марлър.

Фенерчето освети изранената и охлузена кожа на шията й. Изплезеният език покриваше долната й устна. Нюмън прегърна Пола и я избута обратно нагоре към пътеката.

— Ще се върнем при колата. Трябва да се обадя по телефона на полицията.

— Забрави, че имам радиотелефон. — Пола го извади изпод якето си и го подаде на Нюмън. Той стоеше неподвижен, втренчил поглед надолу, където Марлър чистеше дрехите си, разбрал, че не може да направи нищо повече.

— Добре, ще се обадя оттук — каза Нюмън и пое телефона.

— Знаеш ли номера?

— Да. На идване го проверих в указателя. Ти беше споменала за писъка, който си чула, в обаждането си в Парк Кресънт. Предположих, че може да се е случило нещо подобно.

Изтегли антената и натисна бутоните. След близо минута сержантът вдигна слушалката.

— Искам да съобщя за извършено убийство. Мястото е…

Първа част

Пола: Кошмарът

1.

— Струва ми се, че в Германия са изправени пред критична ситуация — каза Туийд, за да разсее мислите си от притесненията за Пола. Крачеше из кабинета на първия етаж на щаба в Парк Кресънт. Заместник-директорът на Тайната разузнавателна служба беше среден на ръст и добре сложен, а възрастта му трудно можеше да се определи. С дебелите си рогови рамки на очилата оставаше незабележим сред минувачите из улиците — качество, което често му бе помагало в работата. Другият човек в стаята беше неговата предана секретарка Моника. Жена на средна възраст с прибрана на кок сива коса, тя седеше зад бюрото си, докато шефът й говореше. Туийд погледна часовника — беше точно десет.

— Слава богу, че Пола е в безопасност. Съобщението от Нюмън беше кратко, а ако тя е ранена, той ще го крие от мен до момента, в който дойдат тук. Чудя се, какво ли се е случило в Сафък.

— Ще разберете, когато се върне и ви каже. Защо употребихте думата „критична“ за ситуацията в Германия?

— Заради обаждането на инспектор Кулман от германската криминална полиция. Настоява до три дни да се срещнем в Люксембург. Държи да запазя това в пълна тайна. Защо в Люксембург? Бих могъл да отлетя за щаба му във Висбаден.

— За съжаление и това ще разберете, когато се видите.

— Какво ли се е случило в Сафък? — повтори Туийд. — Пола отиде там, защото знаеше, че разследвам тревожните слухове от Франция. Карин Роузуотър й казала, че е попаднала на следа, свързана с растящия хаос в републиката. Каква връзка би могла да съществува между Франция и Сафък?

— Ами ако е между Франция, Сафък и срещата ви с Кулман?

— Това е вече в сферата на фантазията.

По-късно той щеше да съжалява за думите си. Телефонът иззвъня, Моника вдигна слушалката, усмихна се и каза:

— Да се качат веднага.

После се обърна към Туийд:

— Пристигнали са Пола, Нюмън и Марлър.

— Боб сигурно е извадил душата на мерцедеса.

Когато тримата влязоха, Туийд забеляза мрачното изражение на лицето на Пола. Тя му кимна и безмълвно се сви зад бюрото. Марлър седна на края му, за да е близо до нея. Нюмън хвърли якето си на облегалката на един стол, седна и заговори, а Моника излезе да направи кафе. Туийд се облегна в креслото си и заслуша, без да прекъсва, като от време на време поглеждаше Пола.

— … и веднага след като открихме тялото, се обадих на полицията в Ипсуич. Когато пристигнаха, оставихме Бътлър и Нийлд да им покажат мястото. Закарахме Пола в местния хотел „Браднъл“, взехме стая, за да може да се изкъпе и стопли, и веднага тръгнахме насам. Това е всичко.

— Едва ли — Туийд погледна Пола. — Първо искам да ти кажа колко съжалявам за съдбата на приятелката ти Карин Роузуотър.

— Беше съвсем хладнокръвно убийство. Сега съм добре. Нощна птица съм, точно като вас, така че можем да продължим. Сигурно имате въпроси.

— Защо искаше да те види Карин?

— Тя знаеше, че работя за нещо, което мислеше, че е някаква отлично организирана служба за сигурност. Каза, че властите (определи точно тази дума) поискали от нея да разследва някои причини за влошаващите се условия във Франция. Помоли ме да отидем до Дънуич в Сафък — малко градче на крайбрежието, близо до Саутуолд.

— Знам мястото. Защо трябваше да ходите там?

— В такъв случай сигурно знаете, че по-голямата част от Дънуич е потънала в морето в резултат от ерозията на брега. По нейно предложение наехме водолазни костюми и тръгнахме. Някаква организация проучва дъното и се опитва да състави карта на потъналия град. Помислих, че е луда, попитах я какво иска да правим там. Отговори ми, че не можела да ми каже, но ме помоли да й помогна. Увери ме, че всичко това имало връзка с положението във Франция.

— Обясни ли каква?

— Не. Мислех да я подпитам по-късно вечерта, но стана така… — Тя замълча и преглътна. — Преди да напуснем Лондон, Карин се обади на някакъв неин познат в Саутуолд. Когато пристигнахме в Олдбърг, там ни чакаше моряк, който ни достави гумена лодка с мощен извънбордов двигател. Морето беше спокойно и отплавахме към Дънуич. Бяхме точно срещу града, когато Карин изключи мотора и облякохме неопреновите костюми.

— На какво разстояние бяхте от брега? — попита Нюмън.

Пола отпи половината от кафето в голямата чаша, която й бе подала Моника:

— Около половин миля, а може би и по-малко.

— Продължавай — подкани я Туийд. — Когато пристигнахте, имаше ли някой друг наоколо?

— Абсолютно никой. На дъното на лодката имаше намотано дълго въже, прикрепено в единия край към нея, а на другия беше завързана желязна кука. Карин я хвърли във водата и каза, че така ще можем бързо да изплуваме до лодката, ако ни се наложи. Господи, наложи ни се, и още как!

— Какво се случи под водата?

— В началото беше прекрасно. Ужасно студено, но останките от потъналия град бяха удивително добре запазени. Имаше дори една камбанария на църква. Плувахме сред постройките и скалите и изведнъж ми се стори, че видях голям бял кит. Стреснах се и заплувах настрани, но той не помръдна, сякаш беше закотвен. Точно тогава се появиха водолазите като някаква подводна армия — мъже в неопренови костюми, един от които стискаше нож между зъбите си.

— Искаш да кажеш, че бяха враждебно настроени? — попита провлачено Марлър.

— Искам да кажа, че се опитваха да ни убият, за Бога! Успяхме да им се измъкнем, като плувахме бързо из развалините. Карин ме заведе до мястото, където беше закачила куката — един прозорец на църквата. Тръгнахме нагоре по въжето и се качихме в лодката, онемели от ужас.

— Налей си още кафе — предложи й Туийд. Той наблюдаваше внимателно лицето и жестовете й. Знаеше, че не й е било лесно, и чакаше най-малкия знак, за да я изпрати да си почине. Но Пола изглеждаше решена да продължи.

Дори след този стрес тя изглеждаше красива. Беше малко над тридесетгодишна, средно висока, слаба и стройна, с гарваново черна коса. Остави чашата на бюрото си.

— Морето вече не беше пусто. Близо до нас плаваше някакъв кораб. Странен кораб. Никога не бях виждала нещо подобно. С много красива, но малко зловеща форма. Не като другите.

— На въздушна възглавница? — предположи Нюмън.

— Не, със сигурност не. Беше доста висок. И имаше нещо странно в кърмата му.

— Кораб на подводни криле?

— Не — тя нетърпеливо махна с ръка. — Знам как изглеждат тези. Кърмата сякаш беше разцепена на две.

— Защо просто не продължиш нататък? — каза меко Туийд.

— Трима от водолазите изплуваха близо до лодката. Карин отряза въжето на котвата, а аз запалих двигателя и се отправихме на юг към Олдбърг.

— Защо толкова надалеч? — попита Туийд.

— Защото бях оставила колата на един паркинг в края на града откъм блатата. Мислех си, че ще успеем да свършим преди идването на нощта. За щастие имахме голяма преднина. Но край брега на Олдбърг ни чакаше друга изненада.

Моника й доля чашата. Пола отпи от топлата успокояваща течност. С полуотворени очи Туийд продължаваше да я наблюдава. Тя продължи:

— Онзи странен кораб почти ни беше настигнал. Когато стигнахме брега, той беше на половин миля от него. Вече се смрачаваше, но ги видяхме как спускат лодките. На плажа нямаше никой. Свалихме неопрените, хвърлихме ги на пясъка и облякохме дрехите си. Когато се затичахме към паркинга, лодките вече наближаваха брега. Миг по-късно отново погледнах назад и видях мъжете да слизат на сушата. Върху лицата си носеха маски с процепи за очите, а в ръцете си държаха пушки. Нямахме време да отключим колата и да тръгнем. Хукнахме през блатата към боровете, аз тичах по-бързо от Карин и…

— Искаш ли да спрем и да продължим утре сутринта? — попита Туийд, когато Пола спря да говори, отправила поглед в празното пространство.

— Не. Задавайте ми въпроси. Моля ви. Не искам да остана сама. Чувствам се по-добре, когато говоря.

— Добре. Разкажи ни за Карин Роузуотър. Името й подсказва смесване на националности в семейството й.

— Омъжена е за англичанин, казва се Виктор. Капитан в Британската армия в Германия. Военно разузнаване. Офицер за свръзка във военновъздушната база на НАТО край Фрайбург в южната част на Германия. Има апартамент във Фрайбург.

— А Карин германка ли е?

— Майка й е французойка, а баща й — немец. Родена е в Колмар, в Елзас.

— Все близо до швейцарската граница — каза замислено Туийд.

— Това има ли някакво значение? — попита Пола.

— Вероятно не. Просто география. Бяхте ли близки?

— И да, и не. Запознахме се по време на моята отпуска, която прекарах в Германия. Разбирахме се добре, бяхме на един и същ акъл. Продължихме да поддържаме връзка.

— Точно къде и как се запознахте? — Туийд беше заинтригуван. Усещаше, че нещо важно му убягва.

— На едно тържество във военновъздушната база. Беше пълно с хора. О, сега се сетих. Там беше и Ото Кулман. Дълго си говорих с него. Каза, че бил там по служба, но не ми обясни нищо повече.

— А съпругът й Виктор? Познаваш ли го?

— Да — Пола направи кисела физиономия. — Не ми харесва. Не знам защо — тя потисна прозявката си. — Предполагам, че просто не е мой тип.

— А сега, докато бяхте с Карин, тя каза ли кои са тези „власти“ — нали това беше думата, — по чието нареждане тя разследва положението във Франция?

— Не. Повече не спомена за тях. А по-късно нямахме време за разговори.

— При първата ви среща имаше ли някаква идея за това какво работи?

— Не. Мислех, че се занимава с домакинството си. Струва ми се обаче, че съм подложена на разпит. Не че имам нещо против. Но просто така се чувствам…

— Аз наистина те разпитвам. Може би знаеш повече, отколкото предполагаш. Добре, вече е късно. Мисля, че е крайно време да се прибереш. Марлър, ще я изпратиш ли?

— С удоволствие. Вие я изстискахте.

— Всичко е наред — увери ги Пола, като стана и наметна якето си, което се сушеше на радиатора. — Нещо странно става, нали? Нямам предвид само бруталното убийство на Карин — това беше ужасно. Но защо й е да се интересува от подводни проучвания на потънал град?

— Имаш нужда от сън. Не се тревожи за нищо. Справи се чудесно в една отчайващо трудна ситуация.

Туийд нямаше навика да й прави комплименти. Тя се усмихна с благодарност, пожела лека нощ и излезе заедно с Марлър.

— Има нещо странно в цялата тази работа — каза мрачно Нюмън, като повтори мислите на Пола. Беше останал сам с Туийд и Моника, който отново бе започнал да се разхожда бавно из голямата стая. По намръщеното му лице Моника съдеше, че е сериозно замислен, и си мълчеше.

— Прав си, Боб — изведнъж рече Туийд. — Има един ключов въпрос, на който бих искал да знам отговора — дали убийците са искали да ликвидират само Карин, или и двете. Отговорът ще ми каже не само какво се е случило, а и защо се е случило.

— Според това, което ми разказа в колата, преследвали са ги и двете — отвърна Нюмън.

— А другата загадка остава връзката между Франция и Сафък. Карин е казала на Пола, че е наета от властите, за да докладва за ситуацията във Франция. И после, кой е собственикът на този особен кораб и какъв кораб е всъщност той?

— Много въпроси — обади се Моника. — Все без отговори.

Туийд спря да се разхожда и погледна Нюмън:

— Оставил си Бътлър и Нийлд да се оправят с полицията. Каква версия ще им представят?

— Обмислих това внимателно, тъй като не знаех в какво сме се забъркали. Предупредих ги, че трябва да говорят само истината — не цялата, разбира се. Да кажат, че Пола и Карин са се интересували от подводни изследвания, че са стигнали Дънуич с гумена лодка, спуснали са се под водата, били са нападнати от мъже с ножове, отправили са се обратно към Олдбърг, където били оставили колата си, но не са имали време да влязат в нея и затова се затичали през блатата.

— Дотук добре. Ще съвпадне с това, което полицията сама ще установи. Двата неопрена на брега, изоставената лодка. Даже и колата, паркирана до блатото.

— Трябваше да го измисля бързо и стигнах до същия извод. Реших да не се споменава нищо за връзката на Карин с Франция, за това, че работи за някого, когото не познаваме. Най-добре ще е да предупредите Пола — скоро й предстои разговор с полицаите.

— Ще й се обадя тази вечер, ще се опитам да я хвана в момента, когато влиза в апартамента си в Патни. Може вече да са открили адреса й и да се опитат да я разпитат на място.

Туийд отново тръгна с бавни крачки из стаята. Ръцете му бяха хванати зад гърба. Погледът му беше зареян в празното.

— За какво мислите? — попита Моника.

— За онези мъже с маските, с кучетата и с пушките. Прилича ми на много добре организирана акция. Чудя се кой стои зад всичко това, кой ги е наел. Боб, искам, докато съм в Люксембург, да отидеш отново в Олдбърг и да направиш някои дискретни проучвания. И не забравяй Дънуич. Всичко е започнало оттам. Защо?

— Мога да взема със себе си Пола. Има нужда да върши нещо, за да забрави преживяното.

— Вероятно ще се наложи да я оставя тук — Туийд замълча. — Има нещо, което не знаеш. Изпратих новия сътрудник Френсис Кари във Франция — да се поогледа и прецени обстановката.

— Та той е работил за службата едва шест месеца. — Нюмън звучеше учудено. — Има ли достатъчно опит да се измъкне, в случай че попадне в опасна ситуация? Достатъчно квалифициран ли е за такава мисия?

— Баща му е англичанин, но майка му е от Франция. Част от детството си е прекарал в Бордо. Лесно би могъл да мине за французин. По природа е предпазлив, но упорит. Привлекателен е за жените — Пола ще го потвърди. Така че вероятно ще си намери приятелка. Една двойка буди по-малко подозрения от сам човек.

— Звучи чудесно. Теоретически — Нюмън поклати глава. — Но аз съм го виждал, говорил съм с него. При непредвидени обстоятелства би могъл да се паникьоса.

— Не трябваше да го казваш…

— Което означава, че се съгласявате с мен.

— Все едно, сега той е там и има радиопредавател. Изпрати вече няколко кодирани доклада от района на Бордо. Съобщава за вълнения, които могат да преминат в силни бунтове, свързани с депортирането на чуждестранните имигранти. Някой подклажда омразата към алжирците например. По кръчмите и баровете се говори, че влиятелни мъже в правителството подготвят преврат. Може би ще знам повече, когато се върна от Люксембург. А сега и двамата имаме нужда от почивка. Утрешните новини могат да са неприятни. Имам някакво лошо предчувствие…

2.

Следващата вечер беше много студена в Бордо — стария пристанищен град, разположен на брега на река Гарона. В бар „Маями“ Френсис Кари погледна часовника си. Беше десет и половина. Скоро смяната му щеше да свърши и той щеше да тръгне към евтиния си апартамент.

Беше започнал работа в бара след някои проучвания, които бе направил. Избра го пред няколко други подобни заведения. Барът беше винаги пълен, а той беше чул, че го посещават офицери от френската армия.

В този час — а вероятно и заради времето — голямата зала на бара беше претъпкана. Нямаше нито един свободен стол или маса, много хора стояха прави с чашите си в ръце. Шумът, който вдигаха французите с приказките и шегите си, беше оглушителен. Кари, слаб мъж, още ненавършил тридесет, с тъмна коса и светло лице, бършеше чашите за новодошлите и същевременно се опитваше да се справи с два проблема.

Беше си намерил приятелка — французойка на име Изабел Томас. Тя работеше в някаква рекламна агенция, имаше златисто червена коса, бяла кожа на лицето и отлична фигура, която винаги подчертаваше. Изглеждаше много влюбена в него, а не това бе искал той, когато я избра като добро прикритие. Френсис я чакаше всеки момент да влезе и да поиска да излязат заедно за вечеря. А предпочиташе да не я вижда сега.

Когато тази сутрин след дълго пазаруване той се върна в скромния си апартамент на улица „Жорж Бонак“, откри следи от внимателно претърсване. Малкият радиопредавател, който използваше за съобщенията до Парк Кресънт, беше скрит на дъното на стар очукан куфар, поставен върху гардероба — една огромна мебел, която плачеше за музея. Преди да тръгне за супермаркета в съвсем новия търговски център „Мериадек“, беше прикрепил малко косъмче към куфара. Когато се върна, не успя веднага да отвори вратата. Започна да подозира нещо нередно.

По-внимателната проверка на апартамента потвърди опасенията му. Косъмът беше изчезнал. Първо си помисли, че мадам Арго — старата жена с подличко лице, която държеше пансиона, не е устояла на любопитството си. Но Арго беше ниска и дебела. А куфарът беше пъхнат назад, почти до стената, и дори Кари въпреки високия си ръст трябваше да се качва на стол, за да го достигне.

Сега се чудеше дали не трябваше още сутринта да събере багажа си, да напусне пансиона и да се премести в друга част на големия град. На това го бяха учили и в Тайната служба.

Абсолютно никога не поемай излишен риск на враждебна територия. При поява на опасност незабавно действай за отстраняването й…

Не беше ли станало прекалено късно? Като продължаваше бързо да подсушава чашите, отново огледа претъпканото помещение. И дали беше постъпил правилно, когато се бе доверил на Изабел и я бе помолил да изпрати съобщение, ако с него се случи нещо? „Ако изведнъж изчезна и не ти се обадя.“

Влязоха двама лейтенанти от армията, дойдоха направо на бара и си поръчаха. Сервира им, те платиха, отпиха от чашите си и продължиха да разговарят.

— Скоро ще бъдем в Париж, Антон. Казват, че жените там са нещо страшно!

— Париж? За отпуск ли говориш? Там нямаме друга работа.

— Значи не знаеш? Е, назначен съм в един специален отряд. Но по-добре забрави какво ти казах.

Офицерът се обърна и изгледа Кари. Барманът бършеше плота с чиста кърпа.

— Не съм те виждал преди — каза лейтенантът.

— Нова работа — отвърна спокойно Кари. — Приятелката ми смени жилището си и аз се преместих, за да съм близо до нея.

— Бас държа, че ще си много близо до нея тази нощ.

Офицерът се усмихна похотливо, довърши питието си и излезе с колегата си.

„Това споменаване на Париж е интересно — помисли си Кари. — Ще го включа в следващия си доклад.“

Замръзна на мястото си, когато видя Изабел да си пробива път през, тълпата с широка усмивка на плътните червени устни. Един дебелак на бара се оригна и Кари се насили да скрие отвращението си. Смесената миризма на чесън и мастика го блъсна в стомаха. Беше забравил френските миризми през годините, прекарани в Англия. Изабел седна на едно високо столче и той й наля чаша перно.

— Скоро ли ще се освободиш? — попита нетърпеливо тя. — Знам един малък ресторант с разкошна храна.

— Плати си пиенето, шефът ни гледа. После ще ти върна парите.

— Не е необходимо. Ще платиш вечерята. Заповядай.

В другия край на тезгяха главният барман, нисък и дебел мъж с мазна коса, дълги мустаци и корем, който силно издуваше престилката, видя парите и кимна с одобрение. В неговия бар персоналът не черпеше дори гаджетата си.

— След няколко минути ще тръгнем — Кари продължаваше механично да търка тезгяха.

Шумът в залата изведнъж стихна и той погледна към вратата. Всички следяха с поглед двама току-що влезли мъже. Бяха облечени в еднакви сиви тренчкоти с широки ревери, носеха меки шапки, спуснати ниско над челата, и тъмни очила.

„Тъмни очила посред зима, и то през нощта?“ — Страх обзе Кари, когато двамата си запробиваха път през тълпата. Вървяха към него.

— Вземи си чашата и се дръпни от бара, Изабел — нареди й той. — Не питай нищо, просто се махни.

Тя се подчини, без да задава въпроси. Беше се скрила в тълпата, когато мъжете се изправиха срещу Кари. Безмълвни, посетителите наблюдаваха гърбовете им. По-високият от двамата извади карта.

— Дирекция за надзор на териториите. Вие ли сте Анри Бел? Кари изтръпна. Това бяха Френските секретни служби. Бяха научили и името от новите му документи, изработени в лабораториите в Парк Кресънт. Първият му инстинкт беше да извади портфейла си и да докаже самоличността си, но реши, че това ще е грешка. Продължи да чисти бара и отвърна.

— Да, с какво мога да ви бъда полезен?

— Идваш с нас за разпит. Вземи си палтото.

— Отзад е. Ще отида да го прибера.

— Ще останеш на мястото си — просъска по-високият и погледна главния барман, който се бе приближил. — Донесете палтото му, той тръгва с нас.

— Какво се е случило? — попита Кари.

— Ти си това, което се е случило.

Кари облече палтото, което шефът му беше хвърлил на тезгяха, и тръгна към изхода, придружен от двамата агенти. Не погледна нито веднъж към Изабел. Когато наближиха вратата, той заби лакътя си в стомаха на мъжа от лявата му страна, разблъска тълпата и изхвърча на улицата. Един крак прегради пътя му, Кари се препъна и се просна по очи на плочките. Докато се опитваше да си поеме въздух, кракът притисна гърба му.

— Глупаво беше! — Високият току-що бе излязъл от заведението. Кари вдигна поглед и видя още двама мъже, облечени като първите. Бяха чакали отвън. Вдигнаха го от земята, завлякоха го до един паркиран ситроен и го сложиха на задната седалка. От двете му страни седна по един от агентите и колата потегли. Скоро стигнаха гарата „Сен Жан“ и ситроенът зави по улица, водеща надолу към подземните паркинги.

През целия път от бара Изабел ги беше следвала със своя мотопед. По тъмните и празни улици беше трудно да изпусне от погледа си колата. Учуди се, когато ситроенът сви към паркинга на гарата. Къде водеха Анри? С влак ли щяха да пътуват? И защо пък с влак? Паркира до стената на гарата, заключи с верига мотопеда и вдигна яката на якето си, за да се предпази от ледения вятър.

Когато колата се спусна към паркинга, Анри стисна зъби, за да овладее обзелия го страх. Имаше чувството, че влизат в някаква слабо осветена пещера. В този час нямаше никакви пътници. Високият потрети въпроса си:

— С кого се свързваше чрез предавателя, който намерихме в апартамента ти?

— Радиолюбител съм. Свързвам се с хора от целия свят.

— Лъжеш. Питам те за последен път.

— Как влязохте в жилището ми?

— Има едни ключове, които се наричат „шпионски“ или „детектив“. Сигурен съм, че ги знаеш. Пристигнахме, между другото. Слизай!

Ситроенът беше паркирал близо до входа за залата с билетните каси. Зад него зловещ мрак размиваше очертанията на пещерата. Кари излезе след по-ниския. Другият остана в колата, извадил автоматичен пистолет.

— Разкарай го, Луи. Той няма да проговори.

— Можеш да си ходиш — каза Луи. — Изходът е натам. Махай се, преди да сме променили решението си.

Кари тръгна, тъмнината го погълна, но изведнъж спря, когато нещо до него се раздвижи, една сянка размърда мрака около себе си. Ръцете й сграбчиха шията му. Опита се да ритне нападателя в слабините, но се подхлъзна и падна. Силуетът притисна с коляно гърдите му, а палците на ръцете му професионално обхванаха гърлото на Кари. Опита се да изкрещи, но безпощадният натиск превърна звука в тихо клокочене. Започна да губи съзнание. Опитваше се отчаяно да си поеме въздух, напразно стоварваше свитите си юмруци върху нападателя. Дори когато тялото на Кари се отпусна съвсем, удушвачът продължаваше да стиска гърлото му. След около минута той го пусна, изправи се и изчезна в тъмнината.

Луи освети трупа. Наведе се, за да провери пулса му, а после се върна при колата и седна отзад.

— Няма пулс — каза той на високия мъж.

— Калмар, който и да е той, свърши още една добра работа. За една хубава сумичка, предполагам. А ние какво ще получим? Потупване по гърба. — Обърна се към шофьора: — Обратно към щаба.

Изабел, плътно прилепена към стената до улицата, изчака тръгването на ситроена. Беше видяла Анри да излиза от колата — лампичката в купето го бе осветила за миг, когато се отвори задната врата.

Предпазливо тръгна надолу, спря, ослуша се. Тишината я плашеше. Извади малкото фенерче, което майка й настояваше да носи винаги, включи го и се спусна до края на стръмната улица. Насочи напред светлината и навлезе в мрака.

Почти се спъна в проснатото тяло и тихо извика, когато наведе фенерчето. Анри лежеше по гръб, а езикът му грозно се подаваше от отпуснатата му уста. Шията му беше цялата в синини.

С усилие коленичи до него и потърси пулса на китката му. Но вече знаеше, че е мъртъв. Онемяла от мъка и ужас, Изабел бръкна във вътрешния джоб на якето му, където си държеше портфейла и документите. Всичко беше изчезнало. Нямаше начин да знае, че след минута Калмар щеше да ги изхвърли в Гарона. Тя целуна мъртвото чело, затворила очите си, за да не вижда разкривеното лице. Изправи се и, залитайки, се отправи към мотопеда в началото на улицата. Вече отключваше веригата, когато един пиян с бутилка в ръка тръгна към нея откъм бар „Никол“. Сълзи премрежваха погледа й, докато буташе мотопеда по улицата. Пияният се ухили насреща й:

— Загубила си си приятелчето ли, гадженце? Можем да се повеселим заедно…

— Да пукнеш дано!

Запали мотора и пое към дома си. Вятърът вледеняваше мокрото й лице, докато сълзите продължаваха да текат по бузите. Спомни си какво беше казала на пияния. Само че сега мъртвият беше Анри. Анри, когото толкова обичаше.

Поне можеше да направи още едно нещо за него. Да изпълни молбата му и да се обади в Лондон. „Ако изведнъж изчезна…“. Още утре на път за работа щеше да позвъни на телефона, който й беше дал, и щеше да разкаже всичко.

3.

— Кулман в последния момент промени мястото на срещата ни — съобщи Туийд на Моника и Пола. — Това не е в стила му. Явно е доста разтревожен и неспокоен. Ще се видим в Женева, а не в Люксембург. Утре вечер в хотел „Де Берг“.

— Кога ще тръгнете? — попита Моника с ръка върху телефона.

— Довечера. — Той се обърна към Пола: — Вчера май те поизмъчих с моите безкрайни напътствия как да отговаряш на инспектор Букенън.

— О, не. Благодарна съм ви за това. Много добре постъпихте, като му казахте по телефона, че не съм в града и не знаете къде се намирам…

Тя млъкна, когато вратата се отвори и влязоха Нюмън и Марлър. Седнаха и погледнаха към Туийд. Моника заговори по-тихо по телефона, а той побърза да предупреди Нюмън:

— Боб, ще те изненадам неприятно. Човекът, който разследва убийството на Карин Роузуотър, е нашият стар приятел главен инспектор Рой Букенън.

— Не ми е приятел. Последния път, когато се видяхме, бях за него главният заподозрян в едно убийство. И сега ли трябва да очаквам същото?

Изведнъж Нюмън се намръщи:

— Момент, Букенън е от отдел „Убийства“ на Скотланд Ярд. Местната полиция не е имала време да потърси помощ от Лондон. Тялото на Карин бе намерено едва завчера.

— Точно този въпрос му зададох, когато вчера се обади, за да ми каже, че иска да разпита Пола. Явно току-що е бил свършил работата по друг случай на убийство и все още е бил в Сафък. В управлението на полицията в Ипсуич повечето от офицерите са болни от грип. Вероятно началникът им е помолил Букенън да замести временно някой от тях.

— Какъв лош късмет…

— А сега пътува насам. Затова оставих съобщение на телефонния ти секретар да дойдеш колкото може по-рано тази сутрин. Ще трябва, да обясня на теб и Марлър доста неща, преди да се появи Букенън. Вчера порепетирахме с Пола как да отговаря на въпросите му. Накратко, не трябва да се споменава наемането на Карин от някакви загадъчни „власти“, за да разследва обстановката във Франция. Карин е просто приятелка на Пола, която също се интересува от подводни проучвания. Ще се опитам да накарам Букенън да разпита първо Пола. Вие ще се ориентирате по нейните отговори. Не си доизмисляйте нищо. Отговаряйте на въпросите му и през останалото време си мълчете.

— Чакайте — протестира Марлър, — ние съвсем не сме аматьори в тази игра.

Туийд се наведе напред през бюрото си:

— Букенън също не е, така че не забравяйте какво ви казах…

Телефонът иззвъня, Моника вдигна слушалката и се намръщи, а Туийд й кимна с глава и се отпусна в стола си.

— Качват се — каза Моника, когато затвори. — Близнаците — главен инспектор Букенън и винаги вярното му другарче сержант Уордън.

— Трябва да ги посрещнем. Направи кафе, ако обичаш.

Туийд стана зад бюрото си, Моника отвори вратата и двамата мъже влязоха. Букенън беше слаб и строен, между четиридесет и петдесетгодишен, с измамно спокойно и приятелско поведение, което неведнъж беше подвеждало разпитваните от него хора. Уордън, четири-пет сантиметра по-нисък, имаше безизразно лице и рядко показваше какво мисли. Носеше бележник. Туийд ги посрещна приятелски и ги настани в два предварително подредени стола така, че да могат да виждат само него и Пола.

— Чакахме ви, главен инспектор Букенън. Пола е готова да отговаря на въпросите ви.

— Наистина ли? — попита иронично Букенън и огледа стаята.

— Искате да кажете, че ще ми оказвате съдействие без непрекъснато да ми напомняте какво означава „държавна тайна“? Застрахователното дружество „Дженеръл и Камбрия“ често го е правило преди.

Туийд се усмихна при споменаването на името, което тайната служба използваше, за да прикрива дейността си. Това беше и името върху медната табелка, поставена на входната врата.

— Моника ще донесе кафе — продължи с приятелски тон Туийд.

— Денят ще е тежък.

— Сигурно и вие сте имали тежък ден, мис Грей, когато сте отишли да се гмуркате в Дънуич. Поне така ми каза мистър Хари Бътлър в управлението на полицията в Ипсуич преди два дни.

— Мис Грей? — тя го дари с най-чаровната си усмивка. — Спомням си, че когато се видяхме за последен път, за вас бях Пола.

— Това е официален разпит и аз разследвам хладнокръвно убийство. Как според вас е била убита приятелката ви?

„Иска да намери слабото й място. Ще се опита да я извади от равновесие, като й задава съвсем директни въпроси“ — помисли си Туийд.

— Изглеждаше удушена — тихо отвърна Пола.

— От експерт. Бих казал, от професионалист.

— Защо мислите така? — рязко се намеси Туийд.

— Заради резултатите от аутопсията, направена от доктор Кърси. Сигурно сте чували за него — един от най-добрите патолози. — Букенън подрънкваше шепа монети в джоба си.

— На какво базира той предположението си? — настояваше Туийд.

Букенън се обърна към него и проницателните му сиви очи го погледнаха внимателно и малко учудено. Той много добре знаеше, че Туийд се бе намесил само за да поеме част от натиска върху Пола.

— На начина, по който удушвачът е притискал с палците си гърлото й — смъртта е била бърза и сигурна. Кърси подозира, че някои от белезите по шията са направени, след като момичето е било вече мъртво — вероятно опит да се прикрие сръчността на убиеца. Сега, ако нямате нищо против, бих искал да продължа с въпросите си към мис Грей. В крайна сметка тя е била на местопрестъплението, а не вие.

— Не съм била на местопрестъплението — отвърна му Пола. — Треперех от студ и страх на върха на едно дърво, когато се е случило всичко.

— Но сте видяла убийството?

— Не. Искате ли да ви разкажа защо отидохме там с Карин?

— Искате да дадете показания?

Букенън погледна Уордън, седнал с бележника в скута си, а после и Туийд, като очакваше той да се противопостави. Туийд само кимна и продължи да върти в ръцете си една химикалка.

Пола започна разказа си сбито и без излишни думи. Докато говореше, Букенън нито за миг не отдели очите си от нейните, но тя издържа погледа му. Инспекторът кръстоса краката си и постави на коляното си чашката и чинийката, които Моника му бе подала. Скоро Пола завърши:

— … Как бих искала да останем в Лондон на покупки. Трябваше да настоявам повече.

— Не знаех, че се интересувате от подводни проучвания — каза Букенън.

— Не всичко знаете за мен, нали? Това бяха показанията ми.

— А тези загадъчни маскирани мъже с пушките… — в гласа му имаше сарказъм и той изчака, като се надяваше Пола да се хване на въдицата. Тя не отговори нищо и Букенън продължи: — Кои може да са били? Защо ще искат да ви убият? Когато ви преследваха по обратния път към Олдбърг, защо веднага не се насочихте към брега?

Уордън се усмихна. Тази тактика беше типична за Букенън. Без предупреждение построяваше стена от въпроси и с нея притискаше разпитвания. Много свидетели не бяха издържали натиска.

— Дадох ви показанията си — повтори Пола. — Не ви отговорих само на един от трите въпроса. Но ще ви угодя. Няма да се сърдите, ако се повтарям, нали?

— Ни най-малко.

— Нямам представа кои могат да бъдат убийците. Не зная защо ни преследваха. Що се отнася до третия ви въпрос, ако познавахте тази част на крайбрежието, щяхте да знаете, че местността на юг от Дънуич е едно от най-пустите места на света. Трябваше да стигнем до паркираната кола, за да избягаме.

— А трите лодки на преследвачите ви кога се появиха, след като се бяхте гмурнали ли?

— Прочетете показанията ми.

— Съпругът на Карин, капитан Виктор Роузуотър, служи в една база на НАТО в Южна Германия. Някой трябва да му каже какво се е случило.

— Вече го направих. Не беше приятно задължение.

— Не споменахте за това в показанията си.

— Прибавете го сега.

— Как реагира той?

През цялото време Пола се бе страхувала от неочакван въпрос и ето, че сега Букенън го зададе. Не бяха помислили за това по време на дългия разговор с Туийд. Тя се поколеба за секунда, оправи с ръка едно плисе на полата си.

— Не ми повярва. Мисля, че дори и сега не може да възприеме какво се е случило.

Букенън приглади назад кафявата си късо подстригана коса. Уордън познаваше жеста — инспекторът не бе получил отговора, който чакаше. Букенън изведнъж погледна през рамото си към Нюмън.

— Имате ли какво да добавите към последната част от разказа на мис Грей? Вие сте били там в най-важния момент. Имам и още въпроси към вас, след като ми разкажете какво знаете по случая.

— Нямам какво да добавя, Пола разказа съвсем ясно всичко. Следващият въпрос?

— Времето не съвпада. Когато се обадихте в Ипсуич, аз бях в полицейското управление. Замествах болен колега и карах дежурството му. Разговаряхте с мен…

— Странно, не познах гласа ви — прекъсна го Нюмън, за да спечели време.

— Вероятно защото съм говорел с официалния си глас. Аз обаче ви познах. Вие се обадихте точно в осем и двадесет. Според разказа на мис Грей по това време все още сте били в блатата. Откъде знаехте телефонния номер на полицията?

— Когато тръгнахме с колата да търсим Пола, минахме покрай телефонна кабина. Спрях, слязох и погледнах в указателя.

— Защо?

Въпросът изплющя като камшик. Нюмън се усмихна, запали цигара и издуха дима на малки синкави колелца.

— Това можете да разберете, след като прочетете показанията на Пола. Нали сте детектив? Би трябвало да се сещате защо проверих номера. Когато Пола се обади, тя каза, че е чула Карин да вика. Предположих най-лошото и реших, че може да имаме нужда от полицията.

— Ясно — той изведнъж се обърна към Пола. — Носехте ли оръжие?

— Не — излъга тя.

— А вие, Нюмън? И другите с вас? — Букенън отново се бе обърнал в стола си. Погледът му мина през Марлър и се спря върху Нюмън.

— Всички бяхме въоръжени. Няма нужда да обяснявам защо, нали?

— Какво беше оръжието ви? — Букенън питаше Марлър, който седеше неподвижен като статуя.

Марлър изтръска пепелта от цигарата си и погледна учудено инспектора.

— Не че има значение, но щом питате — носех любимата си карабина „Армалайт“.

Чинийката и чашката на коляното на Букенън леко потракнаха. Заинтригуван, Уордън се наведе напред. За пръв път виждаше шефа си смутен. Букенън бързо се стегна и кимна в отговор, преди да проговори:

— Точно с това оръжие ли излизате? Струва ми се странно.

— Наистина ли? — тонът на Марлър беше насмешлив. — Аз бих казал, че е логично, след като разбрахме, че мъжете, които преследват Пола, са въоръжени. А аз стрелям добре.

Букенън остави кафето си на масата. Стана и се обърна към Пола:

— Ще препишем на чисто показанията ви и се надявам да бъдете така добра да минете през Скотланд Ярд и да ги подпишете.

— Донесете ги тук — тихо се обади Туийд. — Вчера се появи нещо неотложно. Пола ще бъде доста заета.

— Както желаете — Букенън тръгна към вратата, която Уордън вече държеше отворена. Обърна се още веднъж, преди да излезе. — Благодаря на всички ви за съдействието. И особено на вас, Туийд.

Не проговори, докато не седна зад волана на волвото, паркирано пред входната врата. Затягаше колана си, когато Уордън го попита:

— Какво мислите, шефе?

— Пола Грей лъжеше.

— Наистина ли? Аз не останах с това впечатление.

— Тя просто не казваше всичко. Разказът й носеше белезите на нещо дълго репетирано. Вероятно с Туийд. Скриха много неща. Забеляза ли колко малко говори Нюмън? Каза само, че е съгласен с версията на Пола. А той съвсем не е мълчаливец.

— Този Марлър ми се стори доста нагъл.

— О, това беше хитра тактика. Начин да накараш другия да престане с въпросите си.

— И го оставихте да прави, каквото си иска? Това не е в стила ви.

— Просто беше ясно, че на този етап не можем да измъкнем нищо повече от тях. Ще ги оставим известно време на спокойствие, нека си мислят, че сме се хванали на въдицата.

— Какво мислите за онези тайнствени мъже с маски на лицата? Според мен това са пълни глупости.

— Виж, тук може би грешиш! Звучи прекалено невероятно, за да не се е случило. Мисля, че сме попаднали на нещо голямо. Сега отиваме в Скотланд Ярд, ти ще вземеш колата си и ще се върнем до Сафък. Поотделно ще претърсим района, ще задаваме въпроси, предимно свързани с подводните проучвания. И за двама ни ще има достатъчно работа. Районът е доста голям…

— Е, добре мина — каза Нюмън, след като посетителите им си отидоха.

— Така ли мислиш? — попита Туийд. — Не успяхме да заблудим Букенън. Той ще се върне. Но успяхме да спечелим време, за да стигнем до дъното на цялата история — тук и във Франция. Къде беше вчера, Боб?

— С Марлър отидохме в Олдбърг. Полицията беше отцепила с кордон мястото на убийството и не приближихме до блатата. Интересното е, че някой финансира нови подводни проучвания на потъналия град. Някога чували ли сте за лорд Доулиш?

— Да. Милионер с оръжейни заводи в Шотландия, в Тетфорд, Белгия и в Анси във Франция — отвърна Туийд. — Първоначално натрупва състояние от сделки с недвижими имоти през осемдесетте. Твърд и безскрупулен човек. Това е.

— Мисля, че трябва да се опитвам да взема интервю от него — каза Нюмън.

— Аз бих се справила по-добре — намеси се Пола. — Чувала съм, че много си пада по жените.

— За каква ще се представиш?

— Познавам издателите на едно списание за жени. Ще отида като репортер, който трябва да напише статия за него.

— Оставете това засега — посъветва ги Туийд. — Аз ще реша кой да отиде, след като се върна от Женева — Пола, ти ще дойдеш с мен. Нека всичко върви по реда си. Първо искам да разбера какво е разтревожило немците.

Телефонът иззвъня. Моника вдигна слушалката: — Застрахователно дружество „Дженеръл и Камбрия“ — остана известно време заслушана, после покри с длан микрофона и се обърна към Пола: — Можеш ли да поемеш разговора? Някакво момиче е… Говори на френски.

Пола пое слушалката, седна на ръба на бюрото и започна на френски:

— „Дженеръл и Камбрия“. С кого разговарям?

— Казвам се Изабел Томас — момичето се закашля, сякаш се бе задавило. Извинете ме, разстроена съм. Познавате ли Анри Бейл?

Пола сложи ръката си върху микрофона и попита Туийд:

— Анри Бейл?

— Човекът, когото изпратих в Южна Франция. Френсис Кари.

— Съжалявам — продължи Пола, — линията не е в ред. Анри Бейл ли казахте? Да, познавам го, разбира се. Работя с него. Директор съм на…

— Анри е мъртъв… — Изабел отново се закашля. — Беше ужасно. Убиха го…

— Изабел, откъде се обаждаш? — бързо попита Пола.

— От пощата.

— Това е добре. Извинявай, че те прекъснах. Слушам те — продължи тя делово. — Новината наистина е ужасна. Трябва да знам всичко, което можеш да ми кажеш.

Пола остана заслушана на телефона, докато Изабел, поуспокоена от сдържаната й реакция, й разказваше какво се бе случило, като започна от идването на мъжете от тайните служби в бар „Маями“. Пола записваше всичко на едно тефтерче, което Моника й бе подала. В стаята бе станало съвсем тихо. Всички мълчаха, усетили напрежението в разговора, когато Пола подкани момичето да продължи. След малко тя започна да проверява с въпроси разказа на французойката.

— Спомена тайните служби. Това е вашата Дирекция за надзор на териториите, нали?

— Да, те бяха. Бях се скрила в тълпата съвсем близо до Анри и успях да чуя какво му казаха. Не мога да разбера защо… С Анри бяхме много близки…

— Разбирам. Сигурно си много разстроена. — Пола й зададе най-важния за момента въпрос: — Обади ли се на местната полиция?

— Не. Трябваше ли?

— В никакъв случай. На никого не казвай.

— Дори на майка си не съм казала. Толкова съм объркана.

— Напълно те разбирам. Мисля, че знам причината за случилото се — излъга Пола. — Каквото и да става, не казвай на никого — повтори тя. — Ще се опитаме да изпратим наш човек да се срещне с теб. Той ще се представи като… Ален Драйфус — това бе първото име, за което се сети. — Малко търпение, Изабел. Съвсем скоро ще се свържем с теб. Ще ми дадеш ли адреса и телефона си?

Пола внимателно записа всичко и помоли момичето да го повтори.

— Изабел, работиш ли някъде? Добре, не напускай. Продължи да живееш така, както е било досега — доколкото можеш, разбира се. Дръж се. И никаква полиция. Какво е работил Анри в застрахователната компания? Проверяваше един подозрителен смъртен случай, при който трябва да се изплати застраховка.

— Време е да тръгвам за работа — каза глухо Изабел. — Поне успях да направя това, за което Анри ме бе помолил.

— Направи точно това, което трябваше. Оттук нататък продължаваме ние.

Пола затвори телефона и си пое дълбоко въздух. После се обърна към Туийд:

— Господи, дано да съм се справила добре. Досещате се какво се е случило, нали?

— Справи се чудесно. Френсис Кари е мъртъв, предполагам.

— Да. Убит е. Снощи двама мъже от френските тайни служби го взели от един бар и го отвели до гара „Сен Жан“. В Бордо…

Тя разказа накратко какво бе научила от Изабел. Туийд я слушаше с безизразно лице. Леко барабанеше с пръсти по бюрото си. Когато Пола свърши, той се обърна към Нюмън.

— За съжаление ти си прав. Кари се оказа съвсем неподготвен за тази задача. Грешката ми е непростима.

— Това не е вярно. Нима не си спомняте Хари Мастерсън? Беше дяволски добре подготвен, но убиха и него. Всеки, който работи за Тайната разузнавателна служба, поема този риск. Сигурен съм, че сте предупредили Кари, преди да се съгласи. Спрете да се обвинявате.

Туийд изведнъж се оживи:

— Агенти на френското контраразузнаване? Не ми се вярва. Моника, опитай се да ме свържеш с Рене Лазал. Скоро ще разберем истината…

Никой не проговори, докато Моника набираше номера. Пола седна зад бюрото си и повтори наум разговора си с Изабел. Приглаждаше с ръце плисетата на полата си. Моника кимна на Туийд, когато се свърза с шефа на френските тайни служби в Париж.

— Рене, говори Туийд. Линията не се подслушва. Изпратих човек в Южна Франция, както се бяхме споразумели. Току-що научих, че снощи е бил убит в Бордо. Двама агенти на тайните служби са го взели от някакъв бар…

— Нашите тайните служби? Това е абсолютно невъзможно. В района на Бордо не работи никой от сътрудниците ни. Щях да знам за това.

— Значи са се представили за такива…

— Веднага ще се заема със случая. В момента, в който свършим разговора, ще изпратя екипи в Бордо. Трябва ми още информация обаче. Можеш ли да ми дадеш?

— Да. Агентът работеше под името Анри Бейл. Имаше документи, удостоверяващи самоличността му. В Бордо е бил барман в някакво заведение, наречено „Маями бар“. Информацията ми е, че Бейл е бил убит на централната гара някъде около единадесет часа. Очевидно това е станало в някое подземно помещение, до което може да се стигне с кола. Самото убийство обаче е извършено от друг човек, който вероятно е чакал там.

— Кой ти съобщи всичко това?

— Наш информатор. Няма да ти съобщя името му, но според мен можем да разчитаме на сведенията му. Снощи Кари трябваше да се свърже с нас чрез радиопредавателя си, но не го направи.

— А кога разбра за убийството?

— Преди пет минути.

— Екипите ми ще тръгнат незабавно. Туийд, ще бъде много добре, ако можем да се видим в Париж. Мисля, че трябва да знаеш за някои от последните събития тук, които вероятно са свързани и с това убийство. Приеми искрените ми съболезнования. И най-важното — можем ли да се срещнем?

— Да. Съвсем скоро. Ще пътувам до Европа по работа. Да ти се обадя ли веднага, щом мога да дойда в Париж?

— Да, моля те — гласът на Лазал стана сериозен и мрачен. — Положението е отчайващо. Пред криза сме. Побързай, приятелю. Доскоро.

Туийд затвори телефона и остана загледан в празното пространство, сякаш забравил за останалите в стаята.

— Някакви нареждания? — попита Моника.

— Да. Реших Пола да дойде с мен в Женева и след това в Париж. Резервирай още една стая в хотел „Де Берг“ в Женева и й поръчай билет за моя полет. Резервирай и две стаи в онзи малък парижки хотел — „Мадлената“, така ще сме близо до Лазал. Уреди и полета Женева — Париж.

— Защо ще се срещате с Лазал?

— Не зная точно, но той е вторият човек, който употреби думата „криза“ през последните няколко дни. Първо Кулман, сега Лазал. В Европа се готви нещо ужасно, което може да експлодира всеки момент.

— Току-що си спомних нещо, което каза Карин — обади се Пола, — беше на брега при Олдбърг, докато се преобличахме, а онези мъже в лодките ни настигаха. Съвсем го бях забравила.

— Какво е то? — попита Нюмън.

— Каза, че френската армия е главната заплаха. Частите, разположени на юг. После това ми избяга от ума — бях твърде уплашена. Така и не успях да я попитам какво имаше предвид.

— Следващата ми задача — обяви Нюмън. — Докато Туийд обикаля Европа.

— Каква задача? — заинтересува се Туийд.

— Интервю с командира на армията…

4.

Оръдейни дула. Безкрайни редици от стомана, бълваща огнена смърт. Зловещи метални ръце, протегнати напред от куполите на танковете. Един лейтенант от френската армия придружаваше Нюмън покрай строените машини.

Беше пристигнал в строго охранявания щаб на Трети корпус с кола от Бордо. След кацането си в Бордо се изненада от бързината, с която командирът на тази огромна войска се съгласи да даде интервю.

— Вие работите за „Шпигел“, мистър Нюмън? Тогава съм сигурен, че генералът ще ви приеме с удоволствие — беше отвърнал учтив глас. — Аз съм майор Леми. Вие сте в Бордо? В два следобед добре ли е? Да, днес. Значи се разбрахме…

Генералният щаб на Трети корпус се намираше в хълмиста местност източно от Бордо. По време на пътуването си с наетия ситроен Нюмън бе преминал през засети с лозя полета, а в далечината бе забелязал кулите на голям замък.

— Оттук, мистър Нюмън — каза лейтенантът, докато вървяха между редиците от танкове. Покрай подредените машини тичаха войници в униформи. Нюмън имаше чувството, че пред погледа му е един съвършен военен механизъм, организиран и управляван от човек, който не допуска и най-малкото пилеене на време. Влязоха в дълга едноетажна сграда, охранявана от часовои, и лейтенантът го поведе по широк коридор, докато не стигнаха до някаква масивна махагонова врата с изящно резбовани орли. Такава врата Нюмън бе очаквал да види по-скоро в замъка, който бе забелязал сред хълмовете.

— Генералът ви очаква. Влезте — каза лейтенантът, хванал дръжката на вратата.

— Откъде знае, че съм пристигнал?

— Дежурният офицер откри вестник с вашата снимка в библиотеката ни. Когато излязохте от колата, той се обади по радиостанцията в кабинета на генерала.

— По радиостанцията? Не знаете ли, че съществуват телефони?

— Телефоните могат да се подслушват.

— А защо ме претърсиха, преди да влезем?

— Просто строги мерки за сигурност. Провериха ви за оръжие и скрити магнетофони. Обичайните действия срещу евентуален саботаж. Генералът ви чака…

Нюмън стъпи върху блестящия паркет на просторния кабинет и лейтенантът затвори вратата зад гърба му. Стаята беше дълга и в далечния й край бе поставено огромно писалище в стил Луи XV. Зад него седеше набит мъж в генералска униформа. А зад стола му, също в стил Луи XV, се беше изправил слаб и стегнат офицер. Униформата му показваше, че е майор.

Това, което привлече вниманието на Нюмън, беше един силует, поставен в рамка и закачен на стената зад стола. Големият черен силует бе несъмнено този на генерал Дьо Гол в профил, като се виждаха и раменете му, с военно кепе на главата.

— Добре дошли в Трети корпус, мистър Нюмън. Седнете, моля ви. Надявам се, не ни се сърдите, че проверихме в редакцията на „Шпигел“ дали наистина работите за тях.

— Генерал Шарл дьо Форж? — попита Нюмън, все още прав.

— Разбира се. Това е майор Леми, началник на разузнаването. Лицето на Дьо Форж беше като на сокол — издължено и със силна долна челюст. Имаше проницателни сини очи, които останаха вперени в Нюмън, докато генералът се изправяше, за да му подаде ръка. Дланта му беше толкова силна, че пръстите на Нюмън сигурно щяха да пострадат от ръкостискането, ако не го очакваше.

Редкият мустак на Леми правеше горната му устна да изглежда като нацапана с нещо черно. Кимна с иронично изражение на Нюмън, когато журналистът седна.

— Не мога да взема интервю от вас, генерале, в присъствието на друг човек.

Дьо Форж го изгледа строго. Тялото му, облегнато назад във великолепния стол, излъчваше огромна енергия, укротена от желязна воля. Генералът приличаше на президент в кабинета си.

— Майор Леми е един от най-близките ми подчинени.

— Това няма значение — настоя Нюмън. — По телефона заявих съвсем ясно, а тогава разговарях именно с Леми, че искам интервюто да е лично. Тоест да сме сами по време на разговора.

— Леми, по-добре е да ни оставите. Репортерите явно мислят, че имат по-висок чин от генералите.

— Чух да се говори — продължи Нюмън, когато офицерът от разузнаването затвори вратата след себе си, — че имате твърдо становище по въпроса за сегашното състояние на Франция. Пред входа бях претърсен. А лейтенантът употреби една дума, която не успях съвсем да разбера — саботаж.

— Боклуците са плъзнали навсякъде. Франция е замърсена от чужди елементи, които трябва да бъдат изхвърлени. Алжирци, араби. Господ знае какви още.

— Това звучи като програмата на новата партия „За Франция“, която много прилича на някои екстремистки групировки.

Нюмън говореше отличен френски. Стори му се, че забеляза изненада в пронизващия поглед на Дьо Форж. Генералът махна с ръка.

— Аз служа на републиката. Политиката не ме интересува. Но съм длъжен да ви поправя. „За Франция“ е партия, чиято популярност расте с часове. Ако нейното виждане съвпада с моето, то е случайно.

— Добре, значи не се занимавате с политика, или поне така казвате. Какво мислите за новата Германия?

Нюмън сякаш натисна някакво копче. Дьо Форж се наведе напред със стиснат юмрук. Но гласът му остана спокоен, когато започна атаката си.

— Ние сме длъжни да бъдем нащрек. Сегашният канцлер е човек на мира, но кой го следва? Дали няма да се появи един нов Бисмарк, който да използва огромната мощ на обединена Германия, за да си възвърне Елзас и Лотарингия? Обърнете внимание на движението „Сигфрид“, което става все по-силно. Това е нелегална организация, която обаче може да излезе на сцената всеки момент. Франция трябва да бъде подготвена срещу ново нападение. Повтарям ви, „Сигфрид“ е огромна заплаха и за нас, и за вашата страна. Трябва да сме силни. Искате ли да ви покажа колко силни сме?

— Видях танковете ви…

— Искам да видите как тук се обучава елитна армия — готова да реагира мигновено. Елате с мен, мистър Нюмън…

Дьо Форж стана и сложи войнишко кепе на главата си. Погледна силуета на генерал Шарл дьо Гол и се усмихна студено.

— Той беше велик мъж. Може би вече е време за втори Дьо Гол. Елате!

Дьо Форж го поведе извън сградата към мястото, където беше паркиран джип. Скочи с лекота зад волана и кимна на Нюмън да седне до него.

Изпълнен с любопитство, журналистът се настани на седалката до шофьора. Дьо Форж рязко потегли и бързо ускори. Към колата веднага се присъедини ескорт от униформени мъже на мотори с включени сирени. Процесията бързо излезе през отворените врати на главния вход и продължи по пътя.

Нюмън, хванал се здраво с дясната си ръка, за да не бъде изхвърлен на завоите, погледна генерала. Ястребовият му профил бе неподвижен, въпреки че той явно се наслаждаваше на високата скорост. След малко отбиха от главния път и продължиха през полето към някаква гора.

— Всъщност къде отиваме? — попита Нюмън.

— Да ви покажа кладенеца за наказания. Само мъже, които могат да понесат всичко, са в състояние да бъдат елитна ударна сила. Дисциплина, ред и твърдост — това е девизът в моята войска.

— Струва ми се, че лидерът на „За Франция“ издига същия лозунг.

Дьо Форж завъртя волана и изгледа мрачно Нюмън. Спря колата в една просека в гората от вечнозелени дървета. Мотоциклетистите се наредиха в кръг около стар каменен кладенец. В гледката имаше нещо зловещо.

— Тази част от интервюто ще остане само за вас — заяви Дьо Форж.

— Не съм приемал такива условия преди и сега не можете да ми ги наложите.

Дьо Форж сякаш се поколеба дали да не тръгне обратно към казармите. Усетил промяната в намеренията му, Нюмън скочи от джипа и бързо тръгна към кладенеца. Генералът го последва. Беше обут в ботуши за езда — толкова добре лъснати, че блестяха като стъкло на светлината. В дясната си ръка държеше камшик, с който леко биеше по ботушите. Нюмън трябваше да признае, че представлението беше съвършено. Ако не друго, генералът бе роден за водач.

Нюмън огледа стария кладенец. Стените му се рушаха, но макарата над отвора беше съвсем нова. До дръжката беше прикрепена скала, отбелязваща метрите. Две изпънати въжета се спускаха в бездната. Нюмън взе един малък камък и го пусна вътре близо до стената. Мина много време, преди да чуе далечния звук от падането му във водата.

— Не хвърляйте големи камъни — предупреди го Дьо Форж и се усмихна студено, — може да ударите затворника.

— Затворника?

— Това е кладенец за наказания. Ако някой войник не успее да изпълни заповед или не успее да премине всички препятствия на полигона, прекарва известно време тук долу. В момента един провинил се виси точно над водата.

— Защо въжетата са две?

— Едното завършва с примка около врата му. Възелът е такъв, че примката може да се стяга оттук. Няма нищо опасно, разбира се. Просто трябва малко да го стреснем.

— А второто въже? — попита строго Нюмън. — Завързано е около гърдите му. Това е въжето, което отделя провинилия се от вечността. С него после ще го изтеглят обратно.

— А тази скала?

— Показва колко близо до водата е затворникът.

Нюмън погледна над ръба в черната дупка. Беше толкова тъмно, че не забеляза следа от нещастника, висящ някъде долу. Чу се бръмченето на мотор. С края на окото си Нюмън видя майор Леми, който пристигаше с друг джип. Офицерът се беше привел над волана като някаква хищна птица.

Дьо Форж отиде при него. След кратък разговор Леми взе микрофона на радиостанцията. Една антена автоматично се разпъна. Леми каза нещо, после остави микрофона и потегли обратно. Дьо Форж се приближи до Нюмън.

— Сега виждате как сме създали най-силната армия в Европа.

— Мисля, че това е варварско…

Повече нищо не си казаха, докато Дьо Форж караше джипа обратно към щаба. Зловещите фигури на мотоциклетистите отново ги придружаваха, а тъмните им очила проблясваха на слънцето. Дьо Форж приближи с голяма скорост главния вход и спря толкова рязко, че Нюмън щеше да изхвръкне от колата, ако не беше очаквал точно такава маневра. Генералът гледаше право пред себе си, когато каза:

— Вие слизате тук.

Нюмън скочи на земята и Дьо Форж бързо подкара към вратата, отворена при приближаването им. Мотоциклетистите бяха останали по местата си и Нюмън трябваше да мине през групата им, за да стигне до паркирания ситроен. Зад тъмните очила невидими очи следяха движенията му. Нюмън ги подмина, като внимаваше да не докосне някой от моторите, извади ключовете и пъхна един от тях в ключалката на вратата.

Ключът влезе трудно. Нюмън изсумтя и съсредоточи мислите си. Отвори вратата, седна внимателно зад волана и запали двигателя. Педалът на газта не беше наред — моторът качваше оборотите по-бавно от преди. Потегли и когато подмина два големи завоя на пътя, спря на тревата. От сградите на щаба не можеха да го забележат.

Слезе от колата, извади от джоба си фенерче-писалка, пропълзя под шасито и внимателно го прегледа. Нямаше признаци за поставена бомба. Тя със сигурност щеше да е радио програмирана — Нюмън бе преценил, че не съществува опасност от експлозия пред входа на щаба — мотоциклетистите бяха спрели съвсем близо до колата му. „Сигурно ме е подгонила параноята — помисли си той. — Дьо Форж е просто самовлюбен маниак, който държи да демонстрира властта си.“

Качи се отново в ситроена и подкара към Бордо. Пет минути по-късно, докато се движеше по пустия път, забеляза в огледалото си кола, която бързо го застигаше. Беше голям черен фургон „Берлие“. Такива използваше френската военна полиция, обучена да потушава прояви на масово насилие. Дали Дьо Форж бе успял да ги спечели за съюзници? Едва ли. Тогава Нюмън си спомни мъжете, които бяха отвели Френсис Кари от бар „Маями“ — те се бяха представили за офицери от френските секретни служби. Дали черният фургон е бил откраднат? Той бързо приближаваше, отражението му в огледалото ставаше все по-голямо. В кабината седяха шофьорът и други двама мъже. Лицата им бяха скрити от маски с прорези за очите. В ръката на един от мъжете Нюмън забеляза нещо, което приличаше на дълга полицейска палка — част от стандартната екипировка на военната полиция, с която се укротяваха разбунените тълпи.

Нюмън имаше отлична памет за пътища. Дори след дълго пътуване по нов маршрут той можеше да си припомни всяка подробност от пътя. Рязко натисна педала на газта и двигателят отново не реагира нормално. Както при входа на казармата, колата едва-едва ускори.

Нюмън разбра точно какво се бе случило. Спомни си промяната в изражението на Дьо Форж, когато отказа да приеме условията му, касаещи интервюто. Припомни си пристигането на Леми, разговора му с Дьо Форж, краткото съобщение на майора по радиото. Бяха използвали шперц, за да отворят колата и да ремонтират двигателя. Нюмън отново погледна в огледалото — черният берлие се движеше като изстрелян куршум и почти докосваше задната броня на колата.

Натисна докрай педала и успя да изстиска още няколко оборота от повредената машина. Нюмън взе следващия завой, без да намалява. Знаеше точно къде се намира. Дали можеше да стигне моста навреме? Беше въпрос на секунди. Никой комарджия не би заложил на него в тази надпревара за оцеляване.

Двамата пътници в кабината се приведоха напред. Нюмън усещаше нетърпението и жестокостта, изписани на скритите им под маските лица. Беше успял временно да увеличи разстоянието между двете коли с последното натискане на педала. Още два завоя.

Фургонът отново го застигаше, изпълваше цялото огледало. Нюмън взе следващия завой, като с всичка сила натискаше газта. Пред него се показа последната извивка на пътя. Струваше му се, че пълзи към нея, когато фургонът одраска бронята му. Рязко изви волана, премина последния завой и видя тесния стръмен каменен мост на тридесетина метра пред себе си. Стисна силно кормилото, като се насили да не поглежда в огледалото.

На идване беше намалил, за да може да премине на косъм от каменните стени, без да одраска колата. Сега, при тази скорост, му се налагаше да прецени разстоянието до сантиметър. Погледна за последен път в огледалото. Фургонът го връхлиташе. Колелата на ситроена стъпиха на моста и изкачиха гърбицата му. Размазани от скоростта, дебелите каменни стени профучаха край колата. Нюмън стисна още по-здраво волана, когато ситроенът се спусна от другата страна. Нервите му издържаха докрай и не изгуби контрола над колата. Беше преминал.

В огледалото видя фургонът да приближава моста. На идване Нюмън бе имал много време и бе избрал този страничен път с надеждата да разгледа лозята, а може би и някой замък. Шофьорът на фургона не очакваше моста и го видя прекалено късно. Писъкът на метала, стържещ в камъните, заглуши рева на мотора, когато голямата машина се втурна нагоре между стените. Заклещен, фургонът рязко спря. Левият парапет не издържа на натиска и се срути в тясната клисура, а след него полетя и част от моста. Фургонът се наклони, за миг се закрепи над бездната и последва парапета. Завъртя се във въздуха и се стовари върху камъните на дъното на клисурата. Трясъкът бе силен като експлозия.

Нюмън спря колата, излезе и се приближи до ръба на пропастта. Фургонът лежеше неподвижен. Нищо не помръдваше. Никой не излезе от железния ковчег.

Той сви рамене, върна се при колата и продължи пътя си към Бордо. Туийд му бе дал адреса на Изабел Томас, приятелката на Френсис Кари. Време беше някой да я посети и да види как е, а може би и да научи още нещо.

5.

Първата изненада за Туийд и Пола в Женева ги очакваше във фоайето на хотел „Де Берг“ — главен инспектор Кулман беше седнал на един стол до рецепцията и четеше вестник. Бе пристигнал много по-рано, отколкото те очакваха.

Втората изненада бе реакцията му. Той ги погледна и без да им обръща внимание, отвори вестника си на следващата страница. Пола се обърна към Туийд.

— Не говори с него — предупреди я той. — И не го поглеждай втори път…

Туийд попълни формуляра, който му подаде администраторката. Пола също започна да пише и той се зачуди защо момичето държи листа толкова далеч от очите си. Администраторката й подаде ключ.

— Коя стая казахте? — попита високо Пола. — Не виждам добре, очилата ми са някъде в багажа.

— Стая 135 — повтори ясно администраторката.

Веднага щом разопакова багажа си, Туийд се отправи към стаята на Пола. Също като неговата и тази беше голяма, с две легла — Моника не бе успяла да резервира единични. Стаята беше ъглова и повече приличаше на апартамент. Прозорците й гледаха към улица „Мон Блан“ от едната страна, а от другата — към реката.

— Разкошна е — усмихна се Пола. — Погледнете светлините от другата страна на реката.

Завесите на прозорците бяха дръпнати встрани и далеч зад тях ярките светлини на неонови реклами осветяваха сградите, а отраженията им във водата приличаха на някакви пъстри змии. Туийд кимна с глава, но мислите му бяха другаде.

— Ото Кулман вече ми се обади — продължи Пола — Попита кога ще излезем за вечеря, каза, че ще ни чака във фоайето и бързо затвори.

— Държи се странно, но вероятно има причини. Предполагам, че по-късно ще се присъедини към нас, затова ще изберем някой малък ресторант.

— Вече го направих. Надявам се, нямате нищо против, че след неговото обаждане запазих маса за трима в „Лез Армюр“. Това е един хубав ресторант в стария град, близо до катедралата. Помолих ги да запазят маса в ъгъла.

— Отличен избор. Искате ли да се преоблечете?

— Искам храна. Умирам от глад. А и имам чувството, че Ото иска да ни види спешно. Той употреби тази дума, докато разговаряхме.

— Облечи си палтото и да тръгваме.

Кулман стоеше точно пред входа, облечен в черен шлифер и с черна широкопола шапка, спусната ниско над голямото му чело. Беше нисък, но имаше много широки рамене и още веднъж напомни на Пола за Едуард Робинсън от старите филми. Същото твърдо лице, същите строги устни, същото усещане за огромна физическа и умствена сила. Кулман пак не им обърна никакво внимание. Оглеждаше се вляво и вдясно, сякаш очакваше някой друг.

Пола тръгна към мерцедеса — такси, който се приближи до входа. Когато шофьорът се втурна да й отвори задната врата, тя го попита високо и ясно:

— Можете ли да ни закарате до ресторант „Лез Армюр“? Намира се в стария град близо до катедралата.

— Знам мястото, мадам…

Колата се отдели от бордюра и тя се облегна удобно. Туийд седеше до нея. Студът отвън я бе сковал дори за краткото време, което бе прекарала на тротоара, и сега се наслаждаваше на топлината в купето. Откъм езерото духаше леден източен вятър. „Сигурно идва от Сибир“ — помисли си тя.

— Надявам се да е разбрал — прошепна Пола.

— О, със сигурност е разбрал, ако това е била целта му. Минаха по широкия мост над Рона и продължиха към ресторанта през множество криволичещи улици. Започна да ръми. Паважът на улиците блестеше под светлината на лампите като намазан с олио. Старият град бе разположен на върха на един хълм, от който се виждаше голяма част от Женева от другата страна на реката. Колата се движеше бавно по завоите, а от двете страни на пътя се издигаха редиците на старите, плътно притиснати една в друга къщи. Хълмът беше стръмен, а на самия връх се намираше катедралата.

Туийд погледна Пола. След кошмарното преживяване в Сафък поведението й беше забележително. Той не можеше да не се възхити на начина, по който бе успяла да овладее ситуацията в хотела и да информира Кулман за номера на стаята си. Благодарение на находчивостта й немецът разбра и мястото, където да ги намери вечерта. Знаеше какво се опитва да направи — да му докаже, че въпреки всичко е в състояние да върши добре работата си.

Пола погледна навън, докато мерцедесът продължаваше безкрайното си изкачване по тесните павирани улици. През нощта Старият град изглеждаше доста зловещо. Пусти тротоари, мрачни входове, зле осветени стръмни стълбища.

Мерцедесът намали и спря в уличка близо до някаква висока платформа, върху която бяха подредени старинни оръдия. Шофьорът се обърна към тях:

— Ще продължите пеша покрай арсенала — той посочи платформата. — Съвсем близо е.

— Да, знам — каза Туийд и плати.

Шофьорът изскочи и отвори вратата на Пола. Тя излезе, последвана от Туийд, който вдигна яката на палтото си и остана неподвижен в дъжда, докато колата потегли. Сякаш се вслушваше в плътната тишина, която бе настъпила.

— Нещо не е наред? — попита Пола, като се прислони под платформата.

— Не. Исках да се уверя, че не са ни проследили. Нека влезем и да се надяваме, че Кулман ще се появи.

„Лез Армюр“ ги посрещна с мека приветстваща светлина зад старите прозорци. Влязоха през въртящата се врата и минаха покрай бар с високи дървени столове. Изведнъж намерила се на топло, Пола се отпусна, свали палтото си и го подаде на келнера. В залата имаше много маси, повечето от които заети. Говорът на посетителите се смесваше с тихото звънтене на чаши.

— Имаме запазена маса за трима. Името ми е Грей — каза Пола на келнера, който поемаше палтото на Туийд.

Докато ги водеха към масата, тя успя да зърне през една сводеста врата друго помещение — „Салон на художниците“. Стените бяха украсени със слонски бивни. Пола бе помолила за по-закътана маса. Тази, която бяха запазили, се намираше в един от ъглите. На стената над нея висяха два кръстосани мускета. Туийд седна с гръб към бара, а Пола се настани до него, като оставиха стола в ъгъла за госта си.

— Това място е същото, каквото го помня — каза тя, преди да погледне менюто. — И все така популярно.

— Отлично място за разговори.

Топлината и тихите гласове създаваха усещането за кротка и приятелска атмосфера, в която хората се чувстват много добре. Туийд бе забелязал, че повечето от посетителите са местни. Докато четеше менюто, Пола забеляза Ото Кулман, който тъкмо влизаше. Спря се при бара, за да огледа претъпканото помещение. Тя разбра, че инспекторът ще се взре в лицата на всички, преди да свали палтото и шапката си и да седне при тях. Когато се настани на стола в ъгъла, немецът заговори на английски:

— Имах си компания — обясни той предпазливостта си. — Един мотор се движеше след таксито.

— Как се отърва от него? — попита Туийд.

— Накарах шофьора да спре при стълбите под катедралата. Затичах се нагоре по тях — преследвачът не можеше да ме последва с машината си. Изгуби ме.

— Ще пийнеш ли нещо? — предложи Туийд.

— Можем да започнем с „Кир Роял“ — веднага се обади Пола и Кулман кимна в съгласие, като извади неизбежната си пура.

— Да почнем по същество. Надявам се пурата да не ви пречи — не съм пушил, откакто напуснах Висбаден. Стараех се никъде да не ме разпознаят, но явно съм допуснал грешка. Хората, с които си имаме работа, са професионалисти, при това жестоки и безскрупулни.

Той замълча, докато Туийд правеше поръчката. Сервираха им почти веднага. Пола отпи половината от коктейла с шампанско и ликьор от касис и остави чашата си.

— Имах нужда от това. Продължавай, Ото. И пуши спокойно пурата си.

— Както казах по телефона, Туийд, Германия е пред криза. Имаме опасен враг, който не можем да открием. Екстремистки елементи в парижката преса внушават представата за агресивна Германия, която иска със сила да си възвърне загубите от Франция.

— Това е абсурдно, Ото — протестира Туийд. — От всички държави в Европа Германия има най-миролюбивата политика.

— Вярно е, но налице е една съвършено организирана кампания, чиято цел е да ни изкара опасни.

— При сегашния ви канцлер? Глупаво е.

— Знам, че е глупаво. Пропагандата обаче е неистова — дори Гьобелс би й завидял. Предричат появата на нов Бисмарк. Той щял да поиска да си възвърне от Франция Елзас и Лотарингия — анексирани от Германия през 1871-ва.

— Сигурно има кой да се противопостави на тази очевидна лъжа.

— Не е само това — Кулман допи коктейла си, изчака Пола да поръча по още един и продължи: — В Германия съществува ново нелегално движение, организирано от хора извън страната. Състои се от групи, формирани от терористи. Не можем да разберем откъде идват. Движението се нарича „Сигфрид“ и явно се числи към екстремистката десница. Знаем, че непрекъснато се внася контрабандно въоръжение и експлозиви, които се складират за по-късен етап. И отново не можем да открием източника.

— Сигурно предполагате кой стои зад всичко това — тихо се обади Пола.

— Нали ви казах, огънят се подклажда от крайни елементи в парижката преса. — Пола и Туийд поръчаха вечерята, а Кулман се съсредоточи върху пурата си. — Сами разбирате, че тази информация е поверителна. Както и фактът, че дойдох тук като личен представител на канцлера.

Пола го погледна над ръба на чашата си. Лицето на Кулман изглеждаше мрачно с гъстата тъмна коса, черни вежди и широките плътни устни, здраво стиснали пурата.

— Разбирам — каза тихо Туийд. — Имаш ли представа какво е мнението на президента на Франция?

— Той не може да повярва в съществуването на такава конспирация. Раздразнен е, разбира се, от статиите в някои френски вестници, но мисля, че е най-добре да не коментира, защото това би довело до привличане на вниманието към техните агресивни изявления. А той има и други проблеми за разрешаване.

— Какво имаш предвид?

— Нарастващата популярност на онази нова партия — „За Франция“. Искат депортирането на всички чужденци — алжирци и така нататък. Това би влошило страшно външните отношения на страната и той не знае как да реагира.

— Връщам се на предишния си въпрос — кой точно стои зад тази конспирация, зад всички лъжи по адрес на Германия?

— Един от тях е, предполагам, Емил Дюбоа, който насъсква „За Франция“. Но се носят тревожни слухове, че някои от министрите в кабинета в Париж тайно подкрепят Дюбоа. Над Франция е паднала мъгла и е невероятно трудно да проникнеш в нея и да разбереш какво става. Само затова поех риска да изпратя свой агент, който да разследва на място.

Сервираха им вечерята. Сега, когато Ото бе разкрил ролята си като пратеник на канцлера на Германия, Пола се чудеше дали Туийд ще му разкаже за Френсис Кари. Седеше неподвижна и наблюдаваше и двамата.

— А какъв е рискът? — попита Туийд.

— Да предположим, че го хванат и разкрият мисията му. Представяш ли си какво ще направи от случая френската преса? „Немски таен агент във Франция.“ Бих могъл сам да напиша заглавията…

— Трябва да си… много сигурен в себе си, за да поемеш такъв риск.

— Кажи „много отчаян“, това ще е по-подходяща дума. — Кулман махна с пурата си и се усмихна за пръв път. — Истинското му име е Щал. Влезе във Франция оттук — от Швейцария — под ново име и с фалшиви документи. Може и да не го разкрият. Майката на Щал е французойка, баща му е немец. Но той е роден в Елзас, а там е истинска мешавица от френски и немски имена. — Кулман се обърна към Пола — „Мешавица“ е правилно, нали?

— Съвсем правилно, Ото — тя окуражително сложи ръка върху китката му. Знаеше, че Кулман много се гордее с английския си и особено с владеенето на разговорните изрази. — Откакто говориш, не си направил нито една грешка.

— Защо ми разказваш всичко това? — бързо попита Туийд. — Защо на мен?

— Защото знам, че си успял да създадеш отлична шпионска мрежа във Франция. Тук сте по-напред от нас. Надявам се ти да успееш, ако Щал се провали. Ако се съгласиш да ми помогнеш, разбира се.

— Ще помогна. Пола, покажи на Ото снимката, на която сте с твоята приятелка.

Пола примигна, отвори чантата си, дръпна ципа на вътрешния джоб и извади един плик. В него беше единствената снимка на Карин, която имаше — бяха я направили близо до Черната гора край Фрайбург по време на почивката й там. Тя подаде плика на Кулман.

Немецът извади снимката и я задържа върху голямата си длан. Реагира само устата му — зъбите стиснаха още по-силно пурата. Погледна Туийд, после Пола.

— Познаваш ли момичето, с което си се снимала?

— А ти, Ото? — тихо попита Туийд.

Кулман изгаси пурата и се зае с превъзходно сготвеното ястие — швейцарски специалитет от телешко с картофи. Отпи от поръчаното от Туийд шампанско. Пола присви устни и погледна шефа си. Кулман остави ножа и вилицата и избърса уста със салфетката си.

— Да, познавам я — каза изведнъж той. — Това, което ме учудва, е откъде вие я познавате. Съвпадението е удивително.

— Имам лоши новини за теб, Ото.

— Слушам те — Кулман остави на масата чашата, от която се готвеше да отпие.

— Момичето е мъртво…

Кулман слушаше с безизразно лице, докато Туийд му разказваше какво се бе случило в Сафък. Той не пропусна и загадъчните „власти“, които Карин бе споменала пред Пола.

— Тя работеше за мен — каза мрачно Кулман. — Сега си спомням, че ти, Пола, беше на онова тържество в базата на НАТО в Южна Германия, когато присъстваше и Карин. Всъщност аз бях там заради нея. Тя никога не идваше във Висбаден, за да не бъде разкрита. По предварителна уговорка успявахме да се видим насаме за няколко минути — отстрани обикновено изглеждаше като безобидно запознанство или нещо подобно. Тя ми докладваше, а аз й давах нови инструкции.

— Ти нямаше намерение да ни разкажеш за нея — отбеляза Туийд. — Само за Щал.

— Нарочно. Много държах на това момиче — беше смело. Искате ли да научите как я вербувах?

— Ще ми бъде много интересно да разбера — намеси се Пола.

— Тя беше превъзходен лингвист. Мъжът й, Виктор Роузуотър, работеше за английското военно разузнаване. Във връзка с работата му се наложи да посети Висбаден. Поканиха ме в дома си. Когато се отбих, Карин беше сама. Каза ми, че е работила за BND в Пулах, край Мюнхен. — Кулман погледна Пола. — BND беше немското контраразузнаване. — Карин настоя да й позволя да ми помага в работата ми — продължи Кулман, — а тя умееше да бъде убедителна. Аз пък имах нужда от човек, който да помага на Щал. Карин ми се стори идеалният вариант. Сега съжалявам, че я изпратих да разследва ситуацията във Франция.

— Мъжът й знаеше ли с какво се занимава? — попита Туийд.

— Виктор Роузуотър? Не, предупредих я да не му казва. Това не представляваше трудност, тъй като за щастие Роузуотър често отсъстваше от дома — опитваше се да хване следите на групи от ИРА, работещи на територията на Германия.

— А някой друг освен теб и Щал знаеше ли за работата на Карин? — настояваше Туийд.

— Никой. Сигурността изглеждаше безупречна.

— Защо канцлерът не повери разследването на BND?

Кулман махна с ръка:

— Затънали са до гуша. Проучват всички подозрителни лица от Източна Европа, навлезли в територията на страната след обединението на Германия. Освен това изглежда, че канцлерът ми има пълно доверие. Господ знае защо.

— Защото на теб може да се разчита. Като булдог си, никога не се предаваш — каза Пола и му се усмихна топло. — Сега се заеми с вечерята си.

— Ще направим всичко, което можем, за да се справим с тази загадка — увери го Туийд. — Ще ми бъде от полза, ако ми кажеш как можем да се свържем с Щал. Това зависи само от теб, разбира се.

Кулман извади бележник. Откъсна един лист, бързо написа нещо, като го сложи върху твърдия гръб на бележника, за да не се отпечатва текстът на долната страница, и го подаде сгънат на Туийд.

— Благодаря ти за предложената помощ. Имаме нужда от нея. Написах ти адреса на Щал, името, под което работи, и телефонния му номер. Паролата, която трябва да използваш, е името Гемлин. А сега можем да си починем, макар и само за една нощ. Утре се връщам във Висбаден. О, щях да забравя — Щал докладва, че най-безмилостният наемен убиец на континента е привлечен да работи за „Сигфрид“. Някой, когото наричат Калмар.

— Името е ново за мен.

— За тях също. Щал съобщи, че контактът между Сигфрид и Калмар е бил осъществен тук, в Женева. А сега мисля да довърша това превъзходно ястие.

По предложение на Кулман напуснаха ресторанта поотделно, така както бяха пристигнали. Туийд каза на келнера да поръча такси. Пола целуна Кулман по бузата и го помоли да се пази. Точно преди да тръгнат, Туийд се наведе над немеца и му прошепна:

— Предупреди Щал да не използва радиопредавател, когато се свързва с вас. Локаторните станции могат да засекат сигнала.

— Имаш ли причини да се опасяваш от това?

— Да…

Кулман излезе от ресторанта десет минути след като Туийд и Пола се бяха качили в таксито. Туийд бе платил сметката. Немецът не поръча такси. Тръгна пеша под лекия дъжд сред тишината и мрака на стария град. Реши да не използва стълбите, които бе изкачил на идване, и се отправи в противоположна посока. Докато вървеше по безлюдните улици, мислите му бяха насочени към смъртта на Карин Роузуотър. Но винаги преди да свие в някоя от пресечките, се оглеждаше за моториста, който го бе проследил по-рано.

Премина моста над Рона, водещ към хотел „Де Берг“, без да види и следа от преследвача. Туийд беше казал много малко, но Кулман чувстваше, че сега предотвратяването на катастрофата зависи от англичанина.

6.

Всеки, погледнал картата на Бордо, не би могъл да разбере в кои посоки на света е ориентиран градът. За Нюмън това също бе невъзможно. Докато караше по една от главните улици, водеща от гара „Сен Жан“ към неговия хотел „Пулмън“, безброй тесни улички се втурваха от двете му страни и се отправяха във всички посоки.

Старите сгради на древния град бяха на пет или шест етажа, построени от сиви камъни. Мръсотията на времето се бе наслоила по стените им, никой не я бе почиствал от години. Капаците на прозорците, сякаш пияни, висяха под всякакви ъгли. И следа не се забелязваше от боя, нанесена през последните десет години. Някои от постройките представляваха необитаеми развалини, голи стени, които приличаха на пострадали от бомбардировка, но за Нюмън те бяха жертви на небрежността и безотговорността.

Почувства се като в някакъв чудовищен затвор, когато още веднъж натисна спирачките. Колите бяха навсякъде, изпълващи улиците, паркирани по тротоарите, почти опрени една в друга. Сблъсквания бяха белязали повечето от тях. Огънати брони, ударени врати. Оловното небе допълваше атмосферата на разруха.

Нюмън имаше стая в „Пулмън“ — един от добрите хотели. Но беше запазил стая и в една сграда с помещения под наем, която повече приличаше на бунище, но където можеше да се настани под фалшиво име. Всичко, което старата хазяйка искаше, беше пари в аванс. Купил бе един очукан куфар от някакъв мръсен магазин за употребявани вещи, в който бе сложил част от дрехите си. От „Пулмън“ ги беше изнесъл в обикновени непрозрачни пластмасови торби.

Нае стаята от предпазливост — налагаше я убийството на Френсис Кари. Сега му предстоеше среща с Изабел Томас — приятелката на Кари. Беше й се обадил по телефона на адреса, даден му от Туийд, и се бяха разбрали да се видят в един бар, предложен от нея — бар „Рококо“ — в шест вечерта. Беше му обяснила как ще бъде облечена. Нюмън зави по улицата, посочена от нея, видя една кола, която тъкмо освобождаваше очертаната на тротоара клетка за паркиране, и бързо зае мястото й. Жена с кожена яка около врата се наведе през прозореца на реното си и изкрещя:

— Това е моето място, копеле такова! Разкарай се!

Нюмън й се усмихна широко:

— Първият е с предимство, нали?

Заключи вратата и изчака да види дали жената няма да продължи атаката си, като я насочи към колата. Тя направи някакъв неприличен жест и продължи пътя си. Обноски…

Бар „Рококо“ беше от доста по-висока класа, отколкото бе очаквал. В големи тумбести саксии беше посадена зелена папрат, която му пречеше да огледа залата. Масите бяха застлани с чисти червени карирани покривки. По зелените престилки на сервитьорките нямаше и петънце. Нюмън тръгна сред растенията и изведнъж спря. Момичето отговаряше на описанието, но той отново бе изненадан — тя беше чудесно облечена и невероятно привлекателна. Нея ли търсеше?

— Изабел Томас? — попита учтиво на френски.

— Да — отвърна му тя, но тонът й беше предпазлив.

— Аз съм Ален Драйфус — продължи Нюмън с уговореното между Пола и Изабел кодово име. — Може ли да седна?

— Разбира се, мистър Робърт Нюмън. И можем да говорим на английски — продължи тя.

Трета изненада. Тя се усмихна, като видя изражението му.

— Всъщност познавам ви от снимките в чуждестранната преса. Вие сте Робърт Нюмън, нали? А каква е професията ви?

Тя бе станала предпазлива, като се чудеше дали не е направила някаква грешка. Нюмън й се усмихна окуражително, макар и вътрешно да се чувстваше подразнен от това, че бе успяла толкова лесно да открие истинската му самоличност.

— Да, аз съм Робърт Нюмън. Задграничен кореспондент. Безопасно ли е да разговаряме тук?

— Именно затова ви предложих да се срещнем в този бар. Сега е рано и сме почти сами. А и както виждате, тежките завеси на прозорците ни скриват от улицата.

Беше повече от привлекателна. Направо красива. Имаше гъста червена коса, тънка и дълга шия, стройна фигура и прекрасна кожа. Очите й бяха зеленикави. Почти нямаше грим — само малко червило върху строгите устни. Изглеждаше жена със силен характер и това го порази. Беше на не повече от тридесет години. Това, което бе казала за заведението, беше вярно — около тях не се виждаха никакви посетители.

— Един аперитив? — предложи тя, когато се приближи келнерът.

— Защо не минем направо на бутилка вино? Изберете го вие. А какво ще поръчаме за ядене по-късно, за мен е без значение.

— Червено „Бордо“ от 1979-а — обърна се тя на френски към сервитьора. — Оставете ни менюто, ще поръчаме по-късно.

— Май сме жаднички — подразни го Изабел.

— Денят ми бе ужасно дълъг.

— Имате ли нещо против веднага да ви разкажа какво се случи?

— Да, но преди това искам да ви попитам нещо. Анри ли беше първият ви сериозен приятел?

— Не — лицето й се промени, стана напрегнато. — Бях сгодена за войник. Служеше в Трети корпус, беше командир на танк. Всичко завърши трагично.

— Искате ли да ми разкажете как?

— Защо не, все някой трябва да каже истината за генерал Дьо Форж — омраза звучеше в гласа й. — Името му беше Жозеф Ру. Сега можеше да нося фамилията му. Не съм разказвала на никой за това. Като журналист можете да добавите нещо към опита си. Историята наистина е ужасна. Не бих искала да разваля вечерята ви.

— Стомахът ми е здрав. Продължете по-нататък.

— Жозеф беше смел и независим. Дьо Форж пък има нещо, което нарича кладенец за наказания…

— Чувал съм за него.

— Наистина ли? Явно сте си създали много добри контакти. Веднъж генералът говорел пред група войници, сред които бил и Жозеф. Дьо Форж обича да слуша собствения си глас. Тогава проклинал евреите, казал, че те трябва да бъдат елиминирани от живота на французите. След като свършил, попитал дали някой има въпроси. Разбира се, никой никога не пита каквото и да е, но Жозеф се обадил.

— Какво е казал?

— Че мислел, че е в армията. Че политиката не трябвало да има нищо общо с военните. И че лично той имал двама много добри приятели евреи. Казал, че антисемитизмът е прокоба, че е насочен не срещу евреите, а срещу французите. Дьо Форж побеснял. Издал заповедта веднага.

Тя замълча и отпи малко вино, а ръката й трепереше. Стисна по-здраво чашата и внимателно я остави на масата.

— Каква заповед? — тихо попита Нюмън. — Ако все още искате да ми разкажете…

— Вече съм започнала — отвърна твърдо тя. — Веднага го отвели към кладенеца за наказания. Вързали го за палците на ръцете и го спуснали. — Тя се наведе напред и го погледна втренчено. — Можете ли да си представите да висите шест часа на палците си? А Жозеф беше едър мъж.

— Ужасно е. И варварско.

— Ето така Дьо Форж създава и поддържа това, на което казва желязна дисциплина. Някои от офицерите му го наричат Железния мъж.

— Продължете за Жозеф. Какво се случи после?

— След шест часа го извадили от кладенеца. Оставили го за известно време в болницата на Генералния щаб, а след това го пенсионираха. Пенсията му беше доста голяма.

— А какво беше състоянието му? — внимателно попита Нюмън.

— В болницата не ми разрешаваха да го посетя. Когато се прибра вкъщи, палците му бяха ужасно разтеглени. Моят лекар го прегледа и каза, че ще остане сакат за цял живот. Нищо не можеше да се направи за него. Жозеф винаги е бил много привлекателен мъж, а те го превърнаха в развалина. Това бяха и неговите думи — „Завинаги ще остана развалина.“

— А родителите му как реагираха?

— Жозеф беше сирак. Живеехме заедно в един апартамент. Точно преди да го изпишат от болницата, един от офицерите — някой си майор Леми — го предупредил, че ако разкаже на някого какво се е случило, пенсията му ще бъде спряна веднага.

— Жозеф как преодоля преживяното?

— В началото си мислеше, че можем да се оженим и да живеем от пенсията му.

— И затова не спомена пред никой за зверството в казармата?

— Имаше и друга причина…

Тя замълча, докато келнерът сервираше вечерята — печени барбуни с ябълки. На Нюмън не му хареса начина, по който главата на рибата се хилеше насреща му. Отряза я и я скри под опашката.

— Докъде бяхте стигнали? — подкани я той.

— Жозеф приемаше много болезнено недъга си. Беше сигурен, че прилича на изрод. Ужасяваше го мисълта, че може да бъде интервюиран и сниман за вестниците — тя отпи още вино и бързо го преглътна. Нюмън усети, че ще му разкаже нещо още по-ужасно. Жената изяде част от вечерята си и остави ножа и вилицата.

— Беше страшно потиснат. Много нещо не можеше да прави сам. Разбрах, че ще се случи нещо лошо в момента, в който престанахме да се любим. Каза ми, че вече не ставал за мен. Една вечер излезе сам — искал да се поразходи, да пийне нещо в някой бар, да се научи да води нормален живот. Зарадвах се.

Отпи още вино и загледа Нюмън, докато той й доливаше чашата. Подготвяше и него, и себе си за това, което следваше. Нюмън я изчака търпеливо.

— Жозеф ме излъга. Тайно от мен беше купил две железни тежести, стигнал до един мост над Гарона, вързал тежестите за глезените си, успял някак си да се прехвърли през перилата на моста и потънал в реката. По-късно през нощта водолази извадиха тялото му. Една жена го забелязала на моста и се обадила в полицията. Сега разбрахте, че генерал Дьо Форж е убиец.

— Преди колко време се случи това? — попита Нюмън, колкото да избегне мълчанието.

— Преди две години. Струва ми се обаче, че е било преди две седмици. Живеех само за да отмъстя до деня, в който срещнах Анри. А сега и той е мъртъв — убит от Държавните тайни служби. Какво всъщност става?

Нюмън промени темата на разговора, помоли я да му разкаже за себе си. Тя се върнала вкъщи и заживяла с майка си в апартамента й в Бордо. В момента майка й била на гости на роднини в Аркашон — малък пристанищен и курортен град на атлантическото крайбрежие западно от Бордо.

Работела като финансов директор на някаква агенция. Да, млада била за такъв пост, но решили, жените директори са за предпочитане във фирмите, чиито клиенти са от същия пол. Особено във фирмите, които рекламират дамски дрехи и бельо.

— Сигурно получавате добра заплата? — заинтересува се Нюмън.

— Получавам повече от момичетата на моята възраст. Може би затова имам малко приятели.

— Има ли място, където бихме могли да поговорим и да сме сигурни, че не ни слушат?

Нюмън се огледа. Ресторантът бързо се пълнеше. На близките до тях маси всеки стол бе вече зает. Зачуди се защо заведението се нарича бар и я попита.

— На долния етаж има голям и много посещаван бар. А за някое по-тихо място… — тя се замисли, загледана в Нюмън, докато допиваше кафето си. — Нали ви казах, че майка ми е в Аркашон — в апартамента няма никой. Можем да отидем там…

Когато й каза, че не иска да паркира на улицата, Изабел го накара да заобиколи сивия блок и да влезе по една тясна алея във вътрешния двор. Тук колата не се виждаше от улицата.

Тя го изчака, заключи високите тежки врати, които затваряха входа на алеята, и го поведе през двора. Апартаментът се намираше на първия етаж. До него се стигаше по едно външно каменно стълбище, от което се виждаше улицата. Нюмън се спря, но тя го избута навътре. Дантелени пердета висяха пред високите прозорци.

— Не палете лампите тук — предупреди я той.

— Добре, но защо?

— За да не се разбира от улицата, че в стаята има хора. Има ли в апартамента помещение, което да не гледа към нея?

— Кухнята. Можем да си направим и кафе…

Тя свали шлифера му. Отдолу Нюмън бе облечен в строг английски костюм, сив на цвят. Кухнята по нищо не приличаше на стаята, от която бяха излезли — мебелите там бяха масивни и стари, а уредите — най-новата домакинска техника. Печка, хладилник, машина за миене на чинии, мини бар — всичко това представляваше компактен блок, разположен в средата на просторното помещение. Седнаха един срещу друг на масата и Изабел му поднесе кафява чаша, пълна с димящо кафе. Нюмън започна направо:

— Колко хора знаеха за връзката ви с Анри?

— Никой. Казах ви, че имам малко приятели.

— А майка ви?

— И тя не знаеше — Изабел сви рамене. — За някои неща имаме съвсем различни мнения. Никога не й казах за Анри — нямаше да одобри избора ми, той беше барман — тя обгърна с длани чашата си, за да ги стопли. Ръцете й бяха съвършени. — И на мен ми беше чудно, че Анри е барман — изглеждаше умен. Когато го попитах, той каза, че пътувал из Франция, за да натрупа опит.

— Значи казвате, че абсолютно никой не е знаел за вас и Анри?

— Да. Когато излизахме, той винаги ме караше да избирам места, където никога не съм ходила. Не го питах защо.

— Някой все пак е предал Анри на тайните служби. От това, което ми казахте, излиза, че вие сте единственият човек, който е можел да го направи.

Лицето й пламна. Гледаше Нюмън, сякаш не можеше да повярва на ушите си. Той продължи, без да сваля поглед от нея.

— Колко ви плащат за услугите?

Пръстите й се стегнаха около дръжката на чашата. За момент Нюмън си помисли, че ще хвърли съдържанието й в лицето му и се приготви да се наведе.

— Свиня! — изсъска тя. — Мога да ви убия за това, което казахте. Защо? За Бога, защо ми говорите така!

— Защото очевидно вие сте предала Анри. Подмамили сте го, спечелили сте доверието му и през цялото време сте работили за контраразузнаването…

Тя скочи от стола, изля кафето си в мивката и тръгна към него. Държеше празната чаша, готова да я стовари върху главата му. Нюмън хвана ръцете й и ги притисна до тялото й. Изненада се от силата и настървеността на момичето. Тя се опита да го ритне с коляно в слабините, но Нюмън се извъртя и ударът го улучи в крака. Продължи да я стиска, докато тя не престана да се бори и се отпусна задъхана.

— При това сте и отлична актриса. Признавам ви го — отново я предизвика Нюмън.

Тя наведе главата си и понечи да го удари под брадичката. Извъртя тялото й на сто и осемдесет градуса, като продължаваше да притиска ръцете й. Опря глава плътно в нейната. Лек аромат на парфюм стигна до ноздрите му. Тя се отпусна, неспособна да се бори повече. Когато вече можеше да контролира гласа си, изрече с омраза:

— Махайте се! Не искам повече да ви виждам. Мислех, че сте приятел…

— Така е — каза той тихо с устни до ухото й, — но се налагаше да те проверя. Трябваше да те докарам до критичната точка, за да съм сигурен в теб. Сега ти вярвам, Изабел. Наистина съжалявам, че те разстроих, но, повтарям ти, трябваше да съм сигурен.

Тя съвсем отпусна тялото си в ръцете му. В гласа й се четеше леко учудване.

— Май ще е по-добре да ме пуснете. Ако някой влезе и ни намери така, ще си помисли, че сме влюбени.

— Добре звучи. Поне за мен. Но съм тук по работа. Ще се държиш ли добре, ако те пусна?

— Щом трябва.

Тя се обърна и му се усмихна широко, но в очите й имаше сълзи. Чувствата й надделяха, превиха я и тя притисна глава в гърдите му. Нюмън галеше косата й, докато спазмите попреминаха, и я изчака да се успокои.

Тя се освободи от прегръдката му, изтича до мивката, завъртя крана и дълго ми лицето си със студена вода. Докато се бършеше, отвори едно чекмедже, извади оттам четка за коса и се нахвърли върху гривата си, като застана пред стенното огледало.

Когато пооправи вида си, Нюмън побутна към нея чашата си с кафе:

— Не искам повече. Това е за теб.

Тя започна жадно да пие, като го наблюдаваше над ръба на чашата, както бе правила, докато пиеше виното си в бар „Рококо“. Когато от кафето не остана нищо, го попита:

— Кой според вас може да е предал Анри, в случай че е вършил нещо против френската държава?

— Кажи ми защо той избра да работи в бар „Маями“ — на свой ред попита Нюмън, като скръсти ръце и се облегна на плота.

— Никога не ми е казвал. Но често се срещахме там. Понякога сядах на някоя от масите, докато му свърши смяната. В този бар ходят много френски офицери от армията. Имах чувството, че се интересува от тях.

— Задаваше им въпроси?

— Да, понякога. Най-обикновени въпроси, изглеждаше, че просто се опитва да бъде любезен. Дали били в отпуск, ей такива неща. — Тя се намръщи. — Сега се сетих, малко преди агентите да го арестуват, той обслужи двама френски лейтенанти. Не ме виждаше, но бях наблизо. Нали знаете как в претъпкан бар изведнъж, без причина, настъпва кратка тишина.

— Да, много добре.

— Същото стана и тогава. Чух единият от офицерите да казва на другия, че бил в някакво специално подразделение, че скоро щял да бъде в Париж — но не на почивка. Тази забележка привлече вниманието на Анри.

— Моето също. Но откъде знаеш, че Анри е бил заинтригуван?

Тя седна върху барплота, а дългите й крака се залюляха.

Изглеждаше замислена или замечтана.

— Зная, защото тогава вече го познавах добре. Познавах и най-малкия му жест. Анри бършеше някаква чаша, докато офицерите разговаряха. Движенията му бяха много бързи. Когато лейтенантът каза онова нещо, той за миг престана да търка чашата, а после отново започна, още по-старателно.

— Ясно.

И друго беше ясно за Нюмън — вече се досещаше как са разкрили Кари. Попрекалил с ентусиазма — разговори с офицерите, уж най-обикновени въпроси… Някой обаче е съобщил за интереса му.

— Да седнем на дивана в стаята — предложи Изабел. Очите й се бяха замъглили.

Нюмън се смръщи, когато тя изгаси лампата, преди да отвори вратата, и я последва. Явно бе успял да я заинтригува. Нюмън усещаше, че под външното си спокойствие жената беше възбудена. И нищо чудно, като се има предвид на какво я беше подложил.

Движеше се близо до нея, за да не се блъска в мебелите, докато очите му привикнаха към тъмнината. Изабел се приближи до високия прозорец, погледна надолу през завесите и замръзна. Нюмън видя как се скова силуетът й.

— Какво има? — попита той и бързо се приближи до нея.

— Мъжете при входа на онзи магазин. Това са агентите, които отведоха Анри.

— Сигурна ли си?

— Да. Познах високия по движенията, когато се обърна да каже нещо на по-ниския. Това са те, Робърт! Може ли да те наричам Робърт?

Нюмън се бе загледал надолу към улицата. Знаеше, че температурата отвън е арктическа, отчиташе и вледеняващия вятър. Тогава защо двама мъже ще стоят на улицата срещу входа на жилищен блок? Приятели, срещнали се случайно? Тогава биха се отправили към най-близкото заведение. Нюмън погледна в двете посоки на тясната улица. Една-единствена кола — рено, беше паркирана на около четиридесет метра от мъжете. Без да сваля ръкавиците си, по-ниският пъхна ръце в джобовете на палтото, сви рамене и се загледа във входната врата.

— Сигурна съм, че са те — настоя Изабел. — Бях близо до тях, когато се приближиха към Анри. И тогава бяха облечени по същия начин.

— В „Маями“ някой знае ли адреса ти?

— Главният барман. Веднъж бях забравила един копринен шал. Обадих му се, той каза, че са го намерили, и попита за адреса ми — към шала беше прикрепена много скъпа халка. Накара ме да повторя адреса, когато отидох да си го взема.

— И сигурно знаеше, че си приятелката на Анри?

— Не може да не го е разбрал.

— Трябва да напуснеш това място. Още тази нощ. Можеш ли да идеш в Аркашон и да останеш при майка си? Ще те закарам до там. Искаш ли да си приготвиш багажа? Веднага…

— Чакай, Робърт, толкова много въпроси…

— Приятелите ми казват Боб. Е, можеш ли?

— Да, но не при майка ми. Там имам сестра със собствен апартамент, където мога да остана. Люсил, сестра ми, е в чужбина и ключовете са у мен. В рекламната агенция сега е по-спокойно и мога да си взема двуседмичен отпуск. Ще им се обадя по телефона и ще им кажа, че заминавам за Сен Тропе. Мога да си събера нещата за десет минути, дори и за по-малко.

— Има ли някакъв начин да стигнем до колата ми, без да минаваме през главния вход? Тези мъже не са агенти на тайните служби — те са много по-опасни. В тайните служби не убиват просто така.

— Да, Боб. Сградата има заден вход, който води към алеята. Ключът е в мен.

— Добре. Намери и два остри ножа. Предполагам, че нямаш френско палто, което мога да облека.

— Има едно. В гардероба в спалнята е. Анри го остави. Той беше горе-долу с твоя ръст. Има и шапка, ако искаш. Дано ти станат…

Влязоха в спалнята и тя затвори вратата, преди да запали лампата. Отиде до голям старомоден гардероб и извади тъмно палто и мека шапка — и двете доста овехтели. С тях Кари се бе представял за французин. Нюмън облече палтото и вдигна яката. Беше му тясно в раменете, но в тъмното нямаше да се забелязва. Нахлупи шапката и дръпна периферията ниско над челото си.

— Не е достатъчно голяма — реши Изабел.

— Достатъчно за през нощта. Сега дай ножовете.

Тя беше момиче, което никога не губеше време в задаване на излишни въпроси. Отиде в кухнята, отвори едно чекмедже, дръпна се назад и остави Нюмън да избере. Дървената кутия, поставена в чекмеджето и разделена на отделения, съдържаше невероятна колекция. Нюмън избра два ножа с къси остриета и здрави дръжки и внимателно ги пусна с остриетата надолу в джобовете на палтото.

— Покажи ми как се стига до задния вход. Докато ме няма, приготви си багажа. Между другото, намира ли ти се празна бутилка от вино?

— Да, но е в коша за боклука. Мога да я измия добре.

— Ще пия от нея. Напълни я с вода…

Тя го заведе до задната врата, отключи я и Нюмън се озова на алеята, която водеше към главната улица.

Вятърът свирепо го блъсна в лицето. Нюмън прихлупи шапката, наведе се и тръгна бавно по тротоара, като залиташе и размахваше с лявата си ръка бутилката. Вятърът съвсем побесня, листа от вестници полетяха във въздуха. Нюмън се облегна на една стена, вдигна шишето и отпи, а после се запрепъва по безлюдната улица към паркираното рено.

Двамата мъже зад него надникнаха от прикритието си и се загледаха в странните му движения. Вятърът за малко не отнесе шапката му и той я нахлупи още по-ниско. Залитна и се завъртя като пиян. Мъжете се бяха отдръпнали на завет до жилищния вход.

Спъна се, полетя към колата и се просна върху паважа близо до задното колело на реното. Остави бутилката, грабна единия нож и го заби в гумата. Дръжката остана да стърчи близо до паважа в посоката, в която щеше да тръгне колата. Бързо извади другия нож и повтори операцията, като го заби до първия. Вятърът бе започнал да търкаля бутилката по пътя, когато той я хвана за гърлото и се изправи. Мъжете в шлиферите не се виждаха.

Нюмън тръгна обратно, като се олюляваше и наблюдаваше входа изпод периферията на шапката си. Все още не виждаше враговете си. Устоя на изкушението да се движи по-бързо, стигна до входа на алеята и потъна в нея.

Изтича до задната врата на сградата, извади от джоба на панталона си ключа, който Изабел му бе дала, и след минута отново влезе в апартамента. Момичето стоеше до прозореца в дневната и се обърна, когато той отвори вратата.

— Слава богу! Успя.

И двамата те загледаха, когато тръгна по тротоара…

— А ти трябваше да приготвиш багажа си.

— Готова съм. Сега ли тръгваме?

— Веднага…

Тя уви главата си в копринен шал, който скри червената й коса. Синьо палто, закопчано до врата, довърши превъплъщението й. За да се запази от вятъра, бе сменила късата пола с друга, дълга до коленете.

— Шлифера ми — подсети я Нюмън.

— В моята ракла е, заедно с приборите за бръснене на Анри и пижамата, която бе оставил — скрих ги така, че и майка ми не би ги открила. До сутринта ще стигнем в Аркашон.

Алеята бе пуста, когато се затичаха към паркирания в двора ситроен. „Сигурно имат описание на колата — помисли си мрачно Нюмън. — И регистрационния й номер също.“ Бяха разполагали с достатъчно време да запишат всичко, докато Дьо Форж му показваше кладенеца за наказания. Със сигурност са изпратили информацията на фалшивите агенти от тайните служби. По-добре беше да предположи най-лошото.

Изкара колата от алеята. Изабел седеше до него и се сдържа да не погледне към входа, където се бяха скрили преследвачите, когато колата свърна в обратната посока. Хвърли поглед назад и видя как мъжете се затичаха към паркираното рено. Двамата седнаха отпред. По-високият хвана волана, запали двигателя, отпусна ръчната спирачка и натисна педала. Колата измина няколко метра, преди да издъхне гумата, нарязана от ножовете. Шофьорът изруга, когато автомобилът полетя към тротоара и джантите застъргаха в бордюра.

Нюмън видя какво се случи в огледалото и ускори по безлюдната улица, а вятърът заблъска по предното стъкло. Изабел му показваше пътя и те скоро оставиха последните предградия зад себе си. Колата се понесе по шосе № 650 към океана, към Аркашон.

— Майка ти има ли приятели в Бордо, които биха могли да дадат адреса й на интересуващите се от него? — попита Нюмън.

— Не. Тя не обича съседите си в града и не им казва нищо за себе си. Никой не знае, че има роднини в Аркашон. Никой не може да каже нищо.

„Изглежда, че в Аркашон ще е в безопасност“ — помисли си с надежда Нюмън. Зачуди се, дали полицията е задействала след анонимното му обаждане в префектурата на Бордо. Беше се обадил от пощата, преди да тръгне към бар „Рококо“, и бе съобщил за катастрофата на закрит фургон „Берлие“. Беше им казал и как да стигнат до мястото. Чии ли тела щяха да открият вътре?

7.

Генерал Шарл дьо Форж седеше на високия стол, а ръцете му лежаха на страничните облегалки, докато изстрелваше въпросите си към майор Леми, застанал срещу него от другата страна на огромното бюро. Беше рано вечерта и настолната лампа — единственото осветление в стаята — изостряше чертите на навъсеното лице на Леми.

— Значи катастрофа. Много неприятно, наистина. Нюмън измъкна ли се?

— Само временно, сър. Една малка армия от наши хора, облечени цивилно, наблюдава летището и главните железопътни гари. Всички имат описанието му.

— А фургонът?

— Всичко е наред. Телата са откарани на обичайното място.

— А онзи шпионин? Анри Бейл ли беше името му? Разбрах, че имал любовница.

— Апартаментът й е под наблюдение. Надявам се скоро да получа сведения за арестуването й. След разпита й — насилствен, ако се наложи, ще се отървем от нея.

Дьо Форж стана и заобиколи бюрото с ръце на гърба. Закрачи бавно напред-назад из дългата стая.

— Подробностите са това, на което трябва де се обръща най-голямо внимание. Никога не го забравяйте, Леми.

— А това, което не мога да разбера, генерале, е защо се съгласихте да се срещнете с Нюмън, а след това променихте мнението си за него и решихте другото.

— Защото умея да усещам хората. Надявах се, че една статия в „Шпигел“, представена през моя поглед, би прибавила още към и без това нарастващото напрежение и объркване в Германия. По-късно видях, че Нюмън е настроен враждебно. Решението ми, както винаги, беше логично. А сега ще говоря с войската си…

Добре нахранени, командирите на танковете се бяха събрали в учебната зала. Дьо Форж често цитираше Наполеон. Една от любимите му максими беше: „Армията марширува със стомаха си.“ Дьо Форж бе гръмко поздравен, когато се появи в пълна униформа върху подиума в края на залата. После войниците запяха:

За Франция… За Франция… За Франция…

Млъкнаха, когато Дьо Форж стегна рамото си и вдигна ръка с дланта нагоре. Войниците, които бяха скочили на крака при появата му, седнаха и се наведоха напред. В края на първия ред лейтенант Бертие, слаб и русокос, подстриган много късо, внимателно наблюдаваше командира си.

— Войници на Франция — започна Дьо Форж, а гласът му сякаш хипнотизираше, — времето за действие наближава. Париж, а не Берлин ще стане столицата на Нова Европа. И за това ще допринесат вашето умение и вашата смелост. Вие не сте сами — помощта ви в прибирането на реколтата ще ни осигури подкрепата на фермерите. А освен това имаме и високопоставени приятели в Париж. Вие сте желязната бариера, в която чуждоземната измет ще разбие мръсните си черепи…

Наложи се да спре, защото публиката избухна в буря от викове и ръкопляскания. После продължи да говори половин час — генералът бе роден оратор, красноречив и убедителен. Кулминацията в речта му, която почти подлуди залата, беше типична за него:

— За мен не правите нищо, както добре знаете. Правите го за Франция!…

Изчака три минути със сериозно и сдържано изражение да стихнат възторжените аплодисменти, стиснал ръце зад гърба си, после слезе от подиума и излезе през страничната врата, където го чакаше майор Леми.

— Те биха умрели за вас, генерале — каза Леми.

— Може и да им се наложи. А сега ме закарай до вилата на госпожица Джийн Буржойн. Имам нужда от активна почивка.

Дьо Форж беше женен, но рядко навестяваше жена си Жозет. Тя живееше в Бордо в скъп апартамент и уреждаше салонни празненства за влиятелни личности и знаменитости от артистичния свят. Беше се оженил за нея, защото по онова време баща й бе министър на отбраната. Крачка напред в кариерата.

Джийн Буржойн беше привлекателна англичанка, чиято жизненост привлече Дьо Форж на правителствения прием в Париж, където се срещнаха за пръв път. Винаги, когато бе държал реч, изпитваше нужда да я види. Докато караше към вилата, Леми погледна шефа си. Дьо Форж се бе втренчил в пътя и разкриваше пред очите на началника на разузнаването прословутия си профил.

— Умно постъпихте, генерале, когато споменахте за приятелите в Париж. Това вдъхва доверие. Пък е и истина.

— Не би било разумно да споменавам съюзници, по-силни от самите нас. Генерал Лапоант е най-влиятелният член на „Черният кръг“ след мен.

— Лапоант е силен — съгласи се Леми.

Френската военна мощ се градеше върху ударните сили, страховитите ракети с голям обсег на действие, които чакаха в дълбоки силози в едно от платата на изток. Ракетите носеха ядрени бойни глави.

Един от офицерите, който бе изслушал с най-голямо внимание обръщението на Дьо Форж, не се прибра веднага в спалния корпус заедно с другарите си. Като се бореше с арктическия студ, лейтенант Бертие пресече плаца. Докато вървеше, той си повтаряше дума по дума речта, която току-що бе чул. Бертие имаше отлична памет, но искаше да бъде сигурен, че всяко изречение се е запечатало в ума му. Искаше, когато дойде времето за това, да предаде буквално съдържанието на речта.

На следващата сутрин Туийд се движеше бързо на североизток. Пола седеше до него на борда на полет „Ес Ер 951“ от Женева до Базел, швейцарски град на северозападния край на страната, където се срещат френската и германската граница.

Самолетът излетя точно в 7.10 и трябваше да кацне в 7.55. Пола погледна назад и видя, че местата са празни, също както тези отпред. И нищо чудно — трябваше да станат в пет сутринта, за да хванат самолета. Пола продължаваше да говори тихо.

— Сега ще ми кажете ли защо вместо да летим директно към Париж за среща с Лазал от френските тайни служби отиваме първо в Базел, за да се видим с Виктор Роузуотър?

— Защото беше съпруг на Карин.

Пола скръцна със зъби. Предната нощ тя бе позвънила на Роузуотър в апартамента му във Фрайбург, за да го попита дали могат да се срещнат в Базел, дали би искал да научи от нея какво точно се бе случило с жена му. Роузуотър се бе съгласил веднага и срещата бе уредена в хотел „Драй Кьониг“. Сега, след лаконичния отговор на Туийд, Пола разбра, че той няма да й каже нищо повече от това, което бяха говорили снощи, когато я накара да се обади на Роузуотър.

— След като се видим с Роузуотър, отлитаме директно за Париж — каза Туийд. — След като ти уреди тази среща, аз се обадих на Рене Лазал в Париж. Нямаше търпение да се срещнем час по-скоро. Явно събитията стават неуправляеми за тях. А това потвърждава най-големите страхове на Кулман. Нещата се развиват прекалено бързо.

— Кои неща?

Туийд й подаде последния брой на „Журнал дьо Женев“, който бе купил на аерогарата. Заглавието, набрано с огромен шрифт, сякаш скочи към очите й.

„СЕРИОЗНИ РАЗМИРИЦИ В БОРДО. 1000 ПОСТРАДАЛИ.“

Прочете статията под заглавието. Големи групи от обезумели мъже с шлемове и маски на главите нападали пешеходците, разбивали магазините около гарата „Сен Жан“, покривали стените с антисемитски надписи. В крайна сметка обаче никой не бил арестуван — полицията била напълно изненадана.

Тя погледна надолу през илюминатора. Самолетът бе прелетял половината от Женевското езеро и сега правеше завой на северозапад. Преминаваха над планината Юра. Възвишенията долу приличаха на гръбнака на огромен кит, а върховете бяха покрити със сняг. Пола потръпна и върна вестника.

— Какво стои зад всичко това?

— Трябваше да попиташ кой, но това аз не зная.

Не му повярва, но замълча. Скоро щяха да кацнат в Базел и тя се подготвяше за разговора с мъжа на Карин. Какво, за бога, можеше да каже той на Туийд?

В една усамотена вила на изток от Генералния щаб на Трети корпус Дьо Форж скочи от леглото и бързо влезе в банята по долнище от пижама. Завъртя крана на студената вода и застана неподвижен под ледените струи, които обливаха стройното му тяло.

Джийн Буржойн се измъкна от голямото легло по-бавно, покри с кърпа голото си тяло, отвори вратата и вдигна вестника, който прислужницата бе оставила на пода. Седна на ръба на разхвърляната спалня, четейки заглавието, и вдигна поглед, когато Дьо Форж отново се появи, изсуши се и бързо облече униформата си. Изправи се, като държеше с една ръка кърпата, с другата — вестника.

Джийн Буржойн беше висока метър и седемдесет, тежеше почти колкото Дьо Форж, имаше руса коса, стройна фигура и дълги красиви крака. Лицето й бе издължено, с подчертана брадичка и хубав цвят, който не дължеше нищо на гримовете. Тя подаде вестника на Дьо Форж. Заглавието съобщаваше за бунтовете в Бордо.

— Шарл, това няма нищо общо с теб, нали? — попита тя, като гледаше проницателно.

Дьо Форж погледна вестника. Хвърли го на дебелия килим. Дясната му ръка се повдигна и той удари жената през лицето с опакото на дланта си. Тя политна назад и падна на леглото. Кърпата се свлече, като откри хубавото й тяло. Очите й се впиха в неговите, когато тя вдигна кърпата, уви я отново около себе си и се изправи.

Гласът й бе спокоен. Дори успя да се усмихне с презрение.

— Никога не го прави отново, Шарл. Може да си велик мъж, но се съмнявам, че Дьо Гол някога е удрял жена. Може би затова — продължи тя — жена ти Жозет не държи да бъдете заедно.

Дьо Форж пристъпи напред, а очите му блестяха от ярост. Тя вдигна предупредително пръста си, а гласът й се превърна почти в шепот.

— Казах никога. И държа на думите си. Между другото, онзи червей, майор Леми, сигурно вече замръзва отвън. Дългът ви зове, генерале!

Той се поколеба, като не разбираше дали му се подиграва. После се завъртя на пети, отиде до вратата и спря, преди да я отвори и да излезе.

— Джийн, ще ти се обадя отново, когато съм свободен.

— Както желаеш…

Но Дьо Форж си бе тръгнал. Отвън, пред вратите на двуетажната каменна вила, оградена от вечнозелени дървета, беше паркиран луксозен ситроен. Майор Леми крачеше напред-назад, като размахваше ръце около тялото си и търкаше облечените си с ръкавици длани в шинела. Беше по-студено дори от предишната нощ. Дьо Форж погледна небето — нисък таван от мрачни облаци. То сякаш заплашваше със скорошен сняг.

Дьо Форж хвана волана — обичаше да кара бързо. Леми седна до него и генералът ускори по лъкатушния път, като изхвърляше с колелата потоци чакъл, докато стигна шосето. Натисна педала и заразпитва Леми за подробностите около новата ситуация. Още бе ядосан от въпроса на Джийн. Жените служеха само за едно и никога, по дяволите, не трябваше да задават сериозни, дори опасни въпроси.

— Генерал Али е готов да започне подготовката веднага щом се върнете в щаба — информира го Леми.

— Това е ясно. Виждам, че сме започнали в Бордо.

— Само началото — Леми изкриви в усмивка устните си. — Следва още Тулон, Марсилия, Тулуза.

— После Лион — продължи Дьо Форж. — Направете го да изглежда като въстание, като революция. А след това — големият удар — Париж…

Джийн Буржойн седеше пред тоалетната си масичка във вила Форбан и нанасяше с памук билков мехлем върху удареното от Дьо Форж място. Не вярваше да остане синина, но искаше да се застрахова.

— Една кратка почивка у дома в Англия май ще е най-доброто, което мога да направя — мислеше си на глас тя. — Нека Шарл се поизмъчи малко без мен. Мога да изкарам няколко дни в къщата на чичо в Олдбърг…

Точно в 8.45 ч. Туийд влезе в „Драй Кьониг“ — хотел „Трима крале“ — в Базел. Пола вървеше след него. Той подаде двата куфара на чакащия портиер, даде му щедър бакшиш и го помоли да ги остави на сигурно място.

— Виктор вече е тук — прошепна Пола.

Пред рецепцията на главния вход се намираше добре мебелираното фоайе на хотела. От един дълбок кожен фотьойл се надигна висок и строен мъж, облечен в немско спортно яке и широки панталони. Приближи се към тях да поздрави Пола, прегърна я и я целуна по бузата.

Туийд изучаваше англичанина, който бе заговорил на немски — един от няколкото езика, които и той, и Пола говореха добре. Предположи, че Виктор Роузуотър си създава някакво прикритие дори в Швейцария.

Между тридесет-четиридесет годишен според Туийд, Роузуотър се държеше приятелски и непринудено, беше гладко обръснат и с обрулено от вятъра лице на човек, който прекарва много време на открито. Носът му беше като изсечен, имаше умни очи, скрити под тъмни вежди, и добре сресана гъста коса. Красив мъж със силен характер.

— Това е Туийд — представи го Пола на немски. — Работи в службата за сигурност — продължи тя, спазвайки инструкциите на шефа си. — Освен това е и добър приятел.

— Служба за сигурност? — веждите на Роузуотър леко се повдигнаха, чакащи по-нататъшно разяснение.

— Служба за сигурност — повтори Туийд и стисна ръката му.

Роузуотър имаше големи и силни длани. Той се усмихна топло и кимна, без да настоява повече. Обясним интерес за човек, работещ под прикритие за военното разузнаване, помисли си Туийд.

— В хотела има приятна трапезария с изглед към Рейн. Можем да закусим заедно — предложи Роузуотър. — Пристигнах с кола по магистралата от Фрайбург. Разстоянието не е никакво, но не успях да хапна нищо. Честно казано, гладен съм като вълк.

Туийд знаеше трапезарията, бе отсядал в този хотел и преди, но не спомена за това. Роузуотър ги заведе до една маса при големите прозорци, гледащи към покрита веранда, където през лятото по-заможните се срещаха на чашка или за вечеря.

Зад верандата бързо течеше Рейн, а цветът на водата беше мръсен в сравнение с този на Рона в Женева. Колона шлепове, теглени от малък влекач, бавно пореше вълните, плавайки срещу течението. Роузуотър седеше с лице към гостите си. Когато поръчаха закуската, той се обърна към Пола:

— Вече се примирявам със смъртта на Карин — той погледна шлеповете. — Поне си внушавам, че е така. Но мисля, че още не съм преодолял шока.

— Наистина ли искаш сега да ти разкажа какво се случи? — попита Пола.

— Мисля, че ще ми помогне. В момента работата ми ме поставя под голямо напрежение — за миг погледна към Туийд. — Не е много различно от вашите сфери на сигурността. Но не мога да разбера дали това ми помага или не — той погледна Пола. — Просто ми разкажи как стана. Това, което ме порази, беше фактът, че по телефона спомена думата убийство. Защо точно Карин?

— Това искаме да знаем и ние — рязко се намеси Туийд и млъкна, като се зае с превъзходния хляб на масата.

Пола също се умълча. Бавно отпиваше кафето си и внимателно мажеше със сладко филия хляб. Роузуотър бе отклонил погледа си към далечния край на ресторанта и Туийд бързо погледна в същата посока.

Една привлекателна брюнетка в тридесетте беше седнала сама на маса до стената. Бе кръстосала красивите си крака, а полата й се бе вдигнала над коленете. Бавно потупваше с ръка крака, качен върху другия, и гледаше право към Роузуотър. Той за миг се взря в нея с безизразно лице и после се обърна към Туийд. Усмихна се широко, за да не разбере брюнетката какво казва.

— Виждал съм някъде тази жена и преди. Мисля, че са ме проследили, а аз съм извънредно предпазлив.

— Може би просто те харесва — подразни го Пола.

Вече разбираше, че характерът на Роузуотър можеше да привлече много жени. Този мъж излъчваше доброжелателност и чувство за хумор. Гласът на Роузуотър остана сериозен:

— Съмнявам се. Веднъж е случайност, два пъти — сигнал за опасност. Не зная дали Пола ви е казала, Туийд, но аз работя за военното разузнаване.

— Спомена ми мимоходом. Няма за какво да се тревожите. Моята работа ме задължава да бъда много дискретен.

Той отпи от кафето си, като остави топката на Пола — тя бе по-подготвена да задава въпроси. Роузуотър обаче продължи да говори на Туийд.

— Казахте, че работата ви е свързана със службата за сигурност?

— Точно така — съгласи се Туийд и отново остави забележката без коментар.

— Подходящо ли ще е сега да ти разкажа какво се случи в Сафък? — намеси се Пола. — Или искаш да научиш подробностите по-късно?

— Разкажи ми всичко. Ще се чувствам по-добре, ако знам…

Той се обърна към нея и изслуша внимателно редактираната версия, която отново пропускаше връзката с Парк Кресънт, такава, каквато бе представена и на главния инспектор Букенън в Лондон. Роузуотър я гледаше в очите, без да обръща внимание на закуската си, докато тя стигна до края на разказа си:

— … и после полицията дойде и пое случая. В крайна сметка се прибрах вкъщи, като се опитвах да отърся от ума си преживяното.

— Видя ли убиеца? Предполагам, че е носил маска на лицето си.

— От върха на дървото виждах всичко, но не съм сигурна кой беше. През цялото време се опитвах да се скрия от въоръжените мъже.

— Разбирам — той отчупи парче от кифлата си, автоматично го намаза с масло и мармалад и замислен отхапа. — Мисля да посетя Олдбърг веднага щом мога — каза най-накрая. — Ужасно е, че не можах да присъствам на погребението й. Бях зает с извънредно важно проучване на заподозрян от нас човек — да го наречем саботьор. Бях в Германия.

— Аз я изпратих на погребението — каза тихо Пола. — Оставих венец от твое име. Искаш ли да видиш гроба?

— Не! — Роузуотър за пръв път показа някакво чувство. — Мисля, че не бих го понесъл. Искам да запомня Карин такава, каквато беше. Полицията напредва ли в откриването на мръсника, който я уби?

— Никак, доколкото ни е известно — каза Туийд. — Чудя се как ще посетите Сафък, при положение че имате толкова работа в Германия. Ще вземете отпуск, предполагам?

Докато бършеше със салфетката плътните си устни, Роузуотър погледна през залата към брюнетката и веднага отклони очите си. Тя продължаваше да го наблюдава, като предизвикателно полюшваше кръстосания си крак.

— Професията ми е странна, Туийд. Може да се нарече пътуващ пълномощник. За да установя местонахождението на хората, чиито следи съм хванал, аз мога да се движа из цяла Европа, често инкогнито, както сега. Ще направя така, че незабавното заминаване за Олдбърг да се превърне в служебно задължение.

— Когато това стане, Виктор — предложи Пола, — обади ми се на този телефон, преди да напуснеш Германия — тя го записа на лист от бележника, който извади от чантата си. — Ако ме няма, остави съобщение на телефонния секретар. Ако искаш, ще дойда с теб в Олдбърг. Но само ако искаш.

— Благодаря ти — той сложи ръка на рамото й. — Ще ми бъде приятно да сме заедно. Ще ти се обадя, преди да пристигна. — Той погледна Туийд. — А сега накъде сте? Или този въпрос попада в графа „недискретни“?

— Съвсем не. Отиваме в Лондон — излъга спокойно Туийд. — Казахте, че пътувате навсякъде в Европа. Какво мислите за проблемите, които се задават във Франция? И по-точно в Бордо?

— Да, Европа е полето на действията ми — съгласи се Роузуотър. — Макар че „бойно поле“ е по-правилният израз. Основният театър се разиграва в Германия. А колкото до Бордо, не ми остана време да прочета вестниците. — Той погледна часовника си. — Скоро ще трябва да тръгвам.

— Още една секунда… — Туийд се наведе над масата и продължи тихо. — В хода на работата си дочух слухове за първокласен наемен убиец, работещ на континента. Наричат го Калмар.

Роузуотър събра в шепа трохите от масата. Изсипа ги в чинията си и погледна внимателно Туийд.

— Значи сте чули за него. Казват му Призрака в сенките. Никой не знае националността му, откъде идва, къде живее — ако въобще има постоянна база. Прилича ми на движеща се цел. Имам странното чувство, че по време на работата си ще го срещна някой ден. На два пъти го изпусках за малко. Имам адреса, отивам на мястото и откривам, че птичката е вече отлетяла.

— Интересно — Туийд стана и настоя да плати сметката.

— Забрави си запалката — каза на тръгване Пола и я вдигна от масата.

— Дамата ни е наблюдателна. Благодаря ти — отвърна Роузуотър и прибра запалката в джоба си.

Единственият външен белег, че разказът го е разстроил, помисли си Пола. Беше сигурна, че той е човек, който никога не подценява подробностите.

На излизане от ресторанта Туийд хвърли поглед към брюнетката, която продължаваше да пуши пред чашата с кафе. Тя неотклонно следеше с очи Роузуотър. Наистина красива жена, помисли си Туийд.

Таксито, което бяха поръчали, за да ги откара до летището, чакаше. Сбогуваха се с Роузуотър, той прегърна Пола и й благодари за помощта. Когато шофьорът, отворил задната врата, заобиколи колата, за да седне на мястото си, тя погледна Виктор. Висок и хубав, той стоеше пред входа. Туийд проследи погледа й. Роузуотър им махна с ръка, Пола му отвърна и таксито потегли. Взря се в изражението на лицето на Туийд.

— Мислим за едно и също нещо. От Виктор би излязъл чудесен сътрудник на Парк Кресънт.

— Упорито продължаваш да вярваш, че можеш да четеш мислите ми — смъмри я Туийд. — Но той наистина е съобразителен. Забеляза ли начина, по който отклони въпроса ми за Бордо? Какво друго може да се очаква от висш офицер от Военното разузнаване. Трябваше да го предположа.

— Чудя се с какво точно се занимава.

— От малкото, което каза, явно прониква в групите на ИРА, които работят срещу британските бази в Германия. А сега, сега ни предстои да открием какво става наистина. След два часа ще бъдем в Париж. С Лазал — обадих му се от летището, след като кацнахме от Женева.

— Боб Нюмън не ми излиза от главата. Как ли вървят нещата при него?

8.

Пристанището на Аркашон, на тридесет мили западно от Бордо, има форма на триъгълник и е почти изцяло отделено от стихията на Атлантическия океан от един тесен полуостров, който образува бариера. Единственият вход е откъм юг, минава се между върха на полуострова и един малък остров.

Изабел бе добре защитена от пронизващия вятър, облечена в дълъг до коленете тежък шлифер и с качулка на главата. До нея крачеше Нюмън в дрехите, купени току-що от няколко местни магазина. Носеше черна барета, тъмен френски балтон и спортни обувки. Подминаха „Казино дьо ла плаж“ и продължиха по крайбрежната улица, напълно изложена на вятъра. Беше пуста, а ураганът ги блъскаше с всичка сила. Изабел посочи към един кей.

— „Жете д’Ейрак“. Оттук през лятото тръгват лодките за Кан Фере. Още по на изток е пристанището. Можеш да видиш яхтите в него.

Нюмън погледна в далечината към гората от мачти, разлюляна под напорите на вятъра. Предишната вечер Изабел му бе показала пътя до един малък хотел край гарата, а след това той я беше закарал до апартамента на сестра й на крайбрежния булевард.

— Днес ли трябва да тръгнеш? — попита го натъжена тя.

— Непременно. Трябва да разбера някои неща. Разчитам, че ще останеш тук, докато се свържа с теб при сестра ти. В никакъв случай не припарвай до Бордо.

— Щом казваш — тя вирна брадичка срещу вятъра, за да покаже недоволството си. — През лятото мястото е неузнаваемо. Яхти от цял свят докарват тук богатите си собственици. Има даже и един странен кораб — корпусът му е разделен на две.

— Разделен на две? — Нюмън изведнъж се напрегна. — Можеш ли да го опишеш по-ясно?

— Ами аз не разбирам много от кораби. Но със сигурност е голям и луксозен.

— Името му?

— Нямам представа.

— Често ли идва тук? — настояваше Нюмън.

— Не знам. Но за разлика от милионерските частни кораби, той не пристига само през лятото. Виждала съм го с курс към пристанището по различно време през годината. Дори през ноември, както сега.

— И това е необичайно?

— Много даже. Яхтите на богаташите идват през лятото. Тогава е най-шик. Момичетата по плажа свалят сутиените, понякога и целите бански. Казиното е претъпкано. Също и нощният клуб „Етоал“. Веднъж отидох да го видя по настояване на сестра ми. Но повече няма да стъпя.

— Какво стана?

— Някакъв английски лорд започна усилено да ме сваля. Не приемаше никакви възражения. Явно си мислеше, че всяка французойка направо умира да легне с негова светлост. Не мога да си спомня името му.

Дръпнаха се малко от брега, когато вълните започнаха да връхлитат стената, като заливаха с потоци пяна парапета. Бяха толкова силни, че Нюмън можеше да се закълне, че каменните основи под краката му се тресат при всеки следващ удар.

— Обикновено не е толкова бурно — каза Изабел. — По-добре да се връщаме.

— Трябва да се качвам в колата. Време е да тръгвам. Стой в Аркашон, Изабел — реши да потисне молбата в гласа си, независимо от нейните чувства. — Не забравяй какво се случи в Бордо с Анри. А те знаят за съществуването ти.

— Лорд Дейн Доулиш — изведнъж рече тя. — Това е мъжът, който ме сваляше в „Етоал“.

Натиснал педала на газта докрай, Нюмън стигна в Бордо под небе, натежало като олово. Ниските облаци се носеха на изток като талази от сив дим. Преди да напусне хотела в Аркашон, той се бе обадил на летището, за да си запази място за полета до Париж. Запази място и за самолета от Париж до Хийтроу. Първо щеше да отиде в хотел „Пулман“ и да прибере куфара си. За другия — купен на старо и оставен в пансиона — не се тревожеше. А мизерната стаичка бе предплатил за две седмици.

Точно когато наближаваше гара „Сен Жан“, попадна в задръстване. Колите, опрели броня в броня, не помръдваха. Погледна часовника си. Все още имаше време да хване самолета на вътрешните авиолинии за Париж. Шофьорът на съседната кола се наведе през прозореца и се обърна към Нюмън:

— Не ходете в центъра. Там е ужас.

— В какъв смисъл?

Движението се възстанови, преди шофьорът да успее да му отговори. Нюмън сви рамене. Във Франция ужасът се превръщаше в начин на живот. Подмина „Площада на победата“ и установи, че пред него няма никакви коли. Улицата бе залята от зловещо изглеждаща тълпа. Извъртя волана, влезе в една странична улица и паркира реното си далеч от главната.

Заключи колата, изтича по обратния път. Тълпата изглеждаше още по-голяма. Една табела на стената рекламираше бар в същата сграда на първия етаж. Нюмън изкачи бързо стълбите, поръча си перно — колкото да има чаша в ръката, промуши се между разгорещените мъже и жени и стигна до прозореца, който гледаше към главната улица.

Отдолу пълчища маскирани хора, размахващи палки и бутилки, крещяха с пълно гърло.

За Франция… За Франция… За Франция? Да!… Евреи? Не!

Песента не стихваше нито за миг.

За Франция? Да! Евреи? Не!

Хванал чашата си, Нюмън продължаваше да наблюдава. Имаше неясното усещане, че някой умело дирижира това, което ставаше на улицата. Демонстрацията се превърна в дивашки бунт. Група мъже нахлуха в някакъв ресторант, смъкнаха дантелените завеси, започнаха да обръщат масите, преди клиентите да са успели да се измъкнат. Събаряха посетителите на земята. Мъже и жени — за тях нямаше значение. Терорът бе завладял улиците.

След като изпочупиха всичко вътре, бунтовниците се изляха навън, търсещи нов обект. Един от тях с флакон боя под налягане в ръка започна да пише по витрината. Огромните букви на думата ЕВРЕИН! покриха стъклото. Под тях остана името на собственика Бронщайн.

Нюмън бе успял да преброи около двеста маскирани мъже, беснеещи из улицата, когато малко по-нагоре спря фургонът на Силите за борба с безредиците. Полувоенната организация бе изпратила хора да обуздаят безумната тълпа. Безумна? Това, което последва, бе невероятно.

Наглед подивялата тълпа се прегрупира в няколко отделни ядра. Един звънец изпълваше всичко със звуците си като задействана алармена система. Предупреждение? Сигнал? Вместо да се оттеглят, новосформираните групи се втурнаха към фургона, откъдето излизаха униформените мъже, облечени в черни якета и шлемове и въоръжени с палки. Седмина от демонстрантите извадиха пистолети с къси и широки дула и се прицелиха във фургона. Изстреляха малки снаряди, които улучиха паважа пред колата и покриха всичко с облаци сълзотворен газ. Униформените мъже се запрепъваха, започнаха да кашлят, някои притиснаха ръце към възпалените си очи. Втори отряд от демонстранти, въоръжен с подобни пистолети, насочи дулата към ничията земя между размирниците и Силите на реда. Нови снаряди избухнаха върху уличната настилка. Димни бомби. Черен пушек плъзна встрани и нагоре.

Под прозореца на бара, в който стоеше Нюмън, двама мъже сграбчиха някакъв човек с телевизионна камера, а трети я взе от ръцете му, преди да е успял да я включи. Насочи обектива встрани и бавно обходи разбитите магазини, ресторанти и барове. Но не засне нито един от демонстрантите.

Когато той свърши с камерата, един от главорезите извади палката си и удари безпомощния оператор в тила. Оставиха го на бордюра, но той се свлече в канавката. Хвърлиха камерата в скута му.

Звънецът бе замлъкнал. Тълпата се раздвижи — организирана на групи, като войсково подразделение на учение. Половината изчезнаха в страничните улици. Останалите се качиха в големи покрити фургони, които пристигнаха откъм гара „Сен Жан“. Колите бързо напуснаха района.

Улицата изведнъж опустя. Униформените мъже, възстановяващи се от газовата атака, преминаха димната завеса, за да открият, че противникът им е изчезнал. Нюмън внимателно отвори прозореца и чу звука от ботушите, газещи сред купища изпотрошени стъкла. Мястото приличаше на бойно поле.

Барът беше притихнал, когато Нюмън разбута хората около себе си. Излезе от помещението и се затича надолу по стълбите, за да изпревари пристигането на Силите на реда. Продължи да тича по улицата, където бе паркирал, стигна до колата, отключи я, влезе и подкара към летището, далеч от главната улица.

Бе имал намерение да се отбие в „Пулман“ и да прибере багажа си. Отказа се. Единствената му цел сега беше да се измъкне от Бордо жив.

Съмняваше се, че този бе единственият бунт в града. Това, което видя, носеше всички белези на старателно организирана терористична кампания. Целите й — да изплаши до полуда населението. Да наруши равновесието му до състояние, в което то би приело всяка нова власт, стига да му обещае силно правителство, законност и ред. Всичко, което би му позволило да живее отново нормално и мирно. Стратегията беше сатанинска.

Приближи внимателно летището, за да е сигурен, че никой не се оглежда за него. Страхуваше се и от преследвачи, предрешени като агенти на тайните служби. Вероятно вече имаха номера на ситроена, който трябваше да върне в бюрото за коли под наем. Намали, като остави доста автомобили да го задминат. Когато влезе в района на летището, пред него имаше дълга опашка от коли, от които излизаха пътници. Нюмън изключи двигателя, извадя ключовете и се огледа.

Наблизо униформен мъж чакаше някого, застанал до празна лимузина. На лентата на шапката му бе изписано името на някакъв хотел. Нюмън взе сака си, излезе, приближи се към шофьора и заговори бързо, стиснал с пръстите си петстотинфранкова банкнота.

— Извинете, бихте ли ми помогнали? Ще изпусна полета си до Лион, а трябва да върна този ситроен в бюрото за коли под наем. Можете ли да го направите вместо мен? — Нюмън намигна. — Бедата е там, че ме чака най-търпеливата жена на този свят. Няма и да помисли да изтрае до следващия полет…

— Колко трябва да им се плати? — попита шофьорът, заковал поглед в банкнотата.

— Нищо. Всичко е платено в аванс, както обикновено…

— Бензин?

— Използвал съм много по-малко от платения.

Нюмън подаде парите.

— Много е, но по-дребни нямам. Обаче това, дето ме чака в Лион, си заслужава разходите.

— За мен ще бъде удоволствие, сър…

Банкнотата изчезна в дрехите на шофьора. Той изтича към ситроена, а Нюмън бързо влезе в сградата, но веднага забави крачка. Двама мъже в шлифери и шапки стояха прави до едно от кафенетата. Стойката им беше някак прекалено изправена, приличаше на военна. Той дръпна надолу баретата и бавно тръгна към гишето. Завериха билета му. Нюмън остави сака си на лентата и се отправи към изхода за полета до Париж.

Успокои се, едва когато машината на „Ер Интер“ се издигна във въздуха. Нямаше намерение да се мотае в Париж. Възможно най-скоро щеше да се качи в самолета за Лондон. Докато се отдалечаваха от земята — равно поле от зелени и сиви петна, той се молеше на Бога Изабел да е в безопасност в Аркашон.

9.

Парижкият щаб на контраразузнаването — DST — се намира на една невзрачна уличка, която туристите обикновено дори и не забелязват, въпреки че „Рю де Сосайе“ — тясна и криволичеща пряка на „Рю дю Фобур Сент Оноре“ — е съвсем близо до Елисейския дворец — резиденцията на президента на Франция.

Входът представлява каменна арка, водеща към павиран вътрешен двор, и само полицаят пред него подсказва, че в тази сграда се изработва защитата на френската република.

Туийд и Пола седяха в тесния кабинет на началника на DST, който, застанал прав, наливаше кафето. Рене Лазал беше висок и едър мъж на възраст някъде между 40 и 50 години. Будните му подвижни очи наблюдаваха Туийд изпод гъстите вежди и зад очилата с рогови рамки. „Този човек е незаменим — веднъж го бе описал Туийд. — Особено в кризисни ситуации.“

— Радвам се, че си взел Пола със себе си — започна Лазал и леко й се усмихна. — Една опитна жена може да забележи важни неща, които мъжът може и да пропусне.

— Опиши ми положението — каза Туийд, решил да изслуша мнението на домакина, преди да даде своето.

— Критично. Скоро ще е катастрофално. За Франция, а вероятно и за цяла Европа.

— Обикновено не си толкова мелодраматичен.

— Първо ми разкажи къде бяхте досега.

— В Женева, после в Базел. От Базел дойдохме направо тук.

— Значи Робърт Нюмън работи сам в Бордо.

Туийд рядко можеше да бъде хванат неподготвен. Дори и сега изражението му не издаде нищо. Пола също бе изненадана, но се постара да не промени израза си и небрежно кръстоса крака.

— Нюмън добре ли е? — тихо попита Туийд.

— Сега вече е. Двама от моите хора са го забелязали, когато е хващал самолета от Бордо за Париж…

Телефонът иззвъня и той се извини. Изслуша съобщението, благодари и затвори.

— Нюмън се движи бързо. Изпратих хора да посрещнат самолета му на летище „Орли“. Взел е такси до летище „Шарл дьо Гол“ и в момента пътува към Лондон.

— Преди малко, когато те попитах за Нюмън, ти каза „сега вече“. Защо?

— Когато пристигнал на аерогарата в Бордо, бил облечен като французин. Оперативният работник, който го забелязал, го е срещал веднъж. Промяната на дрехите подсказва на моя подозрителен ум, че Нюмън се е опитвал да избегне някакво преследване. Възможно ли е?

— Той отлетя за Бордо със задача от немското списание „Шпигел“. Трябваше да вземе интервю от генерал Шарл дьо Форж.

Лазал повдигна вежди:

— Нашият мистър Нюмън е смелчага. Франция е пред земетресение. А аз съм сигурен, че човекът, който го подготвя, е генерал Шарл дьо Форж. Той вижда себе си като новия Дьо Гол. Бих казал псевдо Дьо Гол.

— Можеш ли да обясниш това по-подробно? — попита Туийд. — И дали сте открили защо моят агент, работещ под името Анри Бейл, е бил арестуван от DST?

— Едно по едно, ако обичаш. Извинете ме… — отново вдигна телефона и бързо заговори на френски.

Пола схвана основното. Лазал изпращаше нов отряд от двадесет агенти в Бордо. Заповяда да тръгнат незабавно.

— Подсилвате хората си в Бордо — каза Пола. — Извинете ме, че се намесвам, но не можех да не ви чуя.

Лазал се усмихна:

— Разбира се. Толкова съм напрегнат, че забравих, че френският ти е по-добър от моя английски.

— Английският ви е наред. Още веднъж моля за извинение.

— Не се тревожи — Лазал разтвори ръце. — Сега на въпросите и, Туийд. Първо, когато са прибрали Бейл от бар „Маями“ и по-късно убили при гара „Сен Жан“, в района на Бордо не е имало нито един истински наш агент. В противен случай щях да знам — съобщава ми се за местонахождението на всеки, работещ в тайните служби. Мъжете, арестували Бейл, само са се представили за такива. — В обикновено спокойния му глас се промъкна острота. — А това съвсем не ми харесва. Ето защо наводнявам този град с мои хора. Една от причините.

— А другата?

— Нека се върна на този въпрос по-късно. Лично се свързах с префекта на Бордо. Досега полицията там не е стигнала доникъде. Но той ми разказа една любопитна история. Приели анонимно телефонно обаждане. Съобщили им, че на дъното на някакво дере, доста далеч от Бордо, се намирал фургон „Берлие“, какъвто използват Силите за борба с безредици. С трупове вътре. Човекът дал и общо описание на мястото.

— Любопитно, наистина — съгласи се Туийд. — Намерили ли са го?

— Не! Нито фургона, нито телата. Но открили моста, който им бил описан по телефона… — Той показа с ръце формата на моста. — Намерили го полуразрушен, а единият от каменните парапети бил в дерето. — Той замълча за миг. — Открили и следи от много тежка верижна машина — от тези, които използват в армията. Или по-точно — в инженерните подразделения на Трети корпус. Само такава машина би могла да повдигне и транспортира фургон „Берлие“.

— Обадихте ли се на генерал Дьо Форж? — попита Туийд.

— Защо? Нямахме никакви солидни доказателства. Никакви свидетели. Просто още един загадъчен инцидент, който добавям към досието на Дьо Форж — той погледна Пола. — Друг факт в това досие е английската любовница на Дьо Форж във вила „Форбан“, близо до щаба на Трети корпус. Някоя си Джийн Буржойн. И идва от някакво забутано място в Източна Англия, за което никога не съм чувал — той погледна досието. — Ето го — Олдбърг.

Пола едва овладя напрежението си. Започна да изброява фактите, които й бяха известни:

— Джийн Буржойн. Русокоса красавица. От семейство на благородници с много земи в Линкълншър. Не я приемат добре в аристократичните среди на Лондон, защото веднъж казала „Лондонското общество е една невероятна скука.“ Цитирам думите й. Слави се с много висок коефициент на интелигентност. Независима и малко дива. Обожава авантюрите.

— Вилата „Форбан“ — продължи Лазал. — Собственост на Дьо Форж, използва я за тайни срещи с нелегалния „Черен кръг“.

— Какъв е този кръг? — попита Туийд. — Имам чувството, че ваш агент е внедрен в лагера на Дьо Форж.

— Нима съм казал такова нещо? — Лазал повдигна вежди. — Сега ще отидем да обядваме в един швейцарски ресторант на Площада на Мадлената. А после ще ви разкажа за „Черния кръг“…

В копринен халат, развързан на тънкия й кръст, Джийн Буржойн седеше пред масичката в спалнята във вила „Форбан“. Мислеше си, че Дьо Форж явно е в период на трескава активност. Беше едва обед, а новото посещение на генерала, само дванадесет часа след предишното, бе сигурен знак, че за Дьо Форж се задава нещо голямо. Той като че ли изпитваше най-голяма нужда от нея в периоди на криза. На масата до прозореца лежеше коженото му куфарче.

Дьо Форж излезе от банята, бършейки тялото си. Облече бързо униформата си и погледът му попадна върху куфарчето. За миг замръзна на място, после спокойно довърши тоалета си.

Обикновено оставяше куфарчето на майор Леми, преди да влезе във вилата. Но когато днес пристигнаха, бе започнало да вали и той, забързан, бе забравил за него. Дьо Форж бавно се приближи до тоалетната масичка, очите му — хипнотично фиксирани в нейните, отразени в огледалото. След миг тя отклони погледа си и продължи да нанася крем върху лицето си. Ръцете му хванаха раменете й, смъкнаха от тях халата и хубавите й заоблени гърди се откриха, когато дрехата се свлече в скута й.

— Стига толкова, Шарл — каза тя с леко дрезгавия си глас. — Време е да си вървиш. А аз ще отида за няколко дни в Англия. Тръгвам днес.

Натискът върху красивите й рамене се усили. Джийн никога не показваше страх от Дьо Форж и предполагаше, че това я прави още по-привлекателна за него. Гласът му прозвуча застрашително тихо:

— Сложих си куфарчето на онази маса. Сега не е в същото положение, в което го оставих. Имам набито око за подробности.

— Обаче окото те лъже.

Той я стисна още по-силно и усети костите й под бялата плът.

— Гледала си документите, докато бях в банята.

— Свали си ръцете от мен, глупак такъв — също толкова тихо му отвърна тя. — Мислиш си, че ме интересуват тъпите ти документи? Явно те гони параноята. Все шпиони са ти в ума. — И — продължи кротко тя, — ако ме удариш още веднъж, ще те халосам с четката. — Дясната й ръка сграбчи дръжката. — А сега взимай оня червей Леми и изчезвайте да си играете на войници.

— Защо отиваш в Англия? — попита я той, след като я пусна и застана встрани от нея.

— Защото искам, Шарл!

Този път бе настояла да използва банята първа. Обу чорапогащите си, облече комбинезон и върху него — черна, дълга до коленете рокля. Пъхна малките си крака в чифт официални обувки и украси с наниз перли врата си. Всичко това й отне съвсем малко време.

— Защо искаш да се върнеш в Англия? — настоя Дьо Форж. — Все отлиташ нанякъде, като водно конче си. Сигурно ще имам нужда от теб тук.

— Искам да видя чичо си, дома си… Ще трябва просто да сдържаш желанията си. А ако съвсем се отчаеш, можеш да навестиш Жозет. От колко време не си виждал жена си! А когато все пак отиваш при нея, взимаш ли със себе си проклетото куфарче, скъпи?

Устните на Дьо Форж се стегнаха. Тръгна към нея с решителна крачка. Тя отново заплашително вдигна пръст.

— Не забравяй какво ти казах, когато ме удари последния път. Говорех сериозно. Между другото, защо винаги избираш жени, чиито имена имат в началото си буквата „ж“?

Дьо Форж възвърна присъщото си самообладание и отказа да отговори на подигравката й. Тъкмо слагаше шапката си, когато на вратата тихо се почука.

— Влез! — извика Джийн, за да покаже кой владее положението.

Вратата бавно се отвори и лейтенант Андре Бертие прекрачи прага. Беше русокос и красив, държеше почтително кепето си под мишница и гледаше право в Дьо Форж.

— Моля за извинение, генерале, но майор Леми ме изпрати, искали сте да бъдете подсетен за часа.

— Може би лейтенантът ще приеме чаша шампанско? — предложи Джийн и се отправи към кофичката с лед край разхвърляното легло.

— Няма да приеме — отговори й Дьо Форж с леден глас. — Дежурен е.

— Някои от подчинените ти са наистина много хубави, Шарл — прошепна Джийн.

Тя прекара ръка по косата, паднала през рамото й, и заразглежда Бертие. Внимателно огледа тялото му и силното му младо лице. Бертие, разбрал, че е обект на интереса й, се бе втренчил в стената.

— Избирам ги единствено според компетентността им — отговори на забележката й Дьо Форж със същия вледеняващ глас.

Взе куфарчето си и бързо тръгна към вратата. Подмятането й, че го носи със себе си и в апартамента на Жозет в Бордо, го бе изненадало — той наистина го носеше, когато я посещаваше.

Джийн наблюдаваше тръгването му с мрачно наслаждение. Човек винаги става ревнив, когато любимият или любимата му заминава нанякъде, и така мисли повече за него. Когато чу да се затваря входната врата, тя изтича до холската и леко я открехна. Да, бяха си заминали. Отиде до телефона, вдигна слушалката и набра някакъв номер.

Навън прехвърчаха снежинки, а студът бе непоносим. Застанал до бронираната лимузина, майор Леми се пресегна да отвори задната врата. Беше замръзнала. Рязко дръпна с голямата си силна ръка, вратата се отвори. Дьо Форж отръска снежинките от униформата си и седна в колата. Бертие се намести на мястото до шофьора, а Леми заобиколи и се настани до Дьо Форж. Лимузината ускори, а колелата разораха чакъла.

Дьо Форж погледна Леми. Шефът на разузнаването винаги му напомняше на лисица с издълженото си лице, с изражението си, със заострената брадичка. Генералът вдигна стъклената преграда, която ги отделяше от предните седалки, за да не го чува Бертие.

— Защо избра Бертие за охрана?

— Защото е експерт по автоматичните пистолети. Носи един под мишницата си. От целия ни личен състав той стреля най-добре.

— Калмар свърши добра работа с онзи шпионин, Анри Бейл — Дьо Форж изведнъж смени темата. Така често вадеше от равновесие офицерите си. — Чудя се кой е той, наистина. Сигурно имаш някаква идея.

— Никаква — Леми се загледа през прозореца, където снежинките се бяха превърнали в бяла завеса. — Той грижливо пази самоличността си в тайна. Връзката се осъществява само по телефона, и то винаги чрез разговор от два обществени автомата. Плаща му се в швейцарски франкове. Пликът с банкнотите се поставя в кожена чанта, а тя се изхвърля от колата на предварително уречено място. Всеки път е различно, но обикновено е далеч из провинцията, там където цялата околност може да се наблюдава на километри.

— Човек би си помислил, че е преминал специално военно обучение — каза Дьо Форж. — Но това няма значение. Важното е, че върши отлична работа.

— Има един друг проблем, който вероятно бихте искали да обсъдим — рече бързо Леми, променяйки темата. — Фондовете ни за тайните проекти са на привършване. Имаме нужда от още ракети и от нервнопаралитичния газ, с който са заредени.

— Не се тревожи. Получих шифровано съобщение от доставчика ни. Към нас пътуват още пари, още ракети, още газове.

— Кога пристига корабът?

— Скоро. Ще ти кажа, когато знам точната дата.

— Приемаме в Аркашон както преди, нали?

— Да, Леми. Има още един проблем, който изисква незабавно действие. Искам Джийн Буржойн да бъде проследена, когато напусне вилата. Да ми се докладва къде ходи, с кого се вижда. Пълен отчет. Бертие знае добре английски. Спри колата и му предай заповедите ми.

— Защо сега, генерале? Бертие не може да я проследи униформен, тя веднага ще го познае.

— Започнал си да оглупяваш, Леми…

Дьо Форж погледна назад и видя ескорта от мотоциклетисти, които се бяха присъединили към тях. Други се движеха пред лимузината. Бяха заели местата си веднага щом колата на Дьо Форж бе напуснала вила „Форбан“. Джийн Буржойн веднъж се бе оплакала, че не може да изтърпи мотоциклетистите около къщата.

— След малко тя ще тръгне към летището — продължи Дьо Форж. — Изпрати човек от ескорта да се прикрие около вилата, да наблюдава и внимателно да я проследи, когато потегли. Тогава да се обади по радиото си на Бертие. Какво прави самият Бертие? Взима един мотор и моментално тръгва към щаба, където облича цивилни дрехи. Слага си шапка, която прикрива русата му коса, и се издокарва с чифт слънчеви очила. Спирай колата. Хайде, Леми…

Майорът се подчини и слезе от лимузината, след като каза на Бертие да направи същото. Започна бързо да говори на лейтенанта. Застанал с гръб към Дьо Форж, той извади портфейла си и измъкна три банкноти от по хиляда швейцарски франка. Това правеше повече от хиляда английски лири.

— Готово — докладва Леми, когато отново потъна в седалката си. Лицето му бе пламнало от краткия контакт със стихиите отвън.

Колата и ескортът продължиха пътя си. Дьо Форж си мислеше, че трябва да се разпореди и за наблюдението на жена си Жозет. Ако в Париж бяха разбрали какво се готви в Трети корпус, генералът трябваше да очаква техни агенти.

10.

— Генерал Шарл дьо Форж е най-зловещата политическа фигура във Франция през това столетие — каза Лазал.

Пола погледна Туийд, който само кимна на французина да продължи. Бяха се върнали от швейцарския ресторант и отново седяха в тесния кабинет на Лазал.

Пола бе схванала тактиката на Туийд. Той все още събираше информация, преди да се върне в Лондон, преди да реши как да разгърне силите си. Този етап тя вече познаваше.

— Той подпалва френското обществено мнение и го настройва срещу Германия — продължи Лазал. — Дюбоа, лидерът на партията „За Франция“, е негова кукла, безсловесна марионетка. Дьо Форж е този, който определя какъв курс да вземе Дюбоа. Това е скандално — Германия е най-миролюбивата нация в цяла Европа. А Дьо Форж изкуствено насажда и поддържа един неоснователен страх от новата обединена Германия.

— Защо? — попита Туийд. — Каква е целта му?

— Да стане следващият президент на Франция…

— Как, по дяволите, си представя това? Та той е генерал!

Лазал се усмихна накриво:

— Съществува прецедент — генерал Дьо Гол…

— Който взе властта в момент, критичен за цялата нация. Тогава и правителството се бе отчаяло.

— Именно този сценарий сега отново и успешно създава Дьо Форж. Безредици, улични боеве. Явно не разбирате истинското значение на това, което е станало в Бордо.

— А защо точно там?

— Защо в Бордо? Ето, че стигнахме и до това. Разбирате ли, Бордо е градът, който е бил свидетел на три кризи в страната, а и на две унизителни поражения, нанесени ни от германците. През 1871-ва, когато войските на Бисмарк разгромиха нашите, Германия анексира Елзас и Лотарингия. През 1914-а френското правителство изпадна в паника и временно се премести в Бордо. И най-накрая, през 1940-а, както знаете, премиерът Пол Рейно също избяга заедно с кабинета си в Бордо. А после се предаде на Хитлер.

— Все още не разбирам защо Дьо Форж започва кампанията си оттам.

— Той поиска да бъде прехвърлен в командването на Трети корпус отчасти защото базата е близо до този град. Дьо Форж използва Бордо за символ на унижението на Франция. Кой град би бил по-подходящ за започването на една реваншистка кампания? Кампания, чиято цел е превръщането на Франция в най-могъщата държава на континента.

— Ти каза „отчасти“. Каква е другата причина?

— В Трети корпус той е близо до своя приятел и съюзник генерал Лапоант — командира на „ударните сили“, ядрената мощ на Франция.

— И молбата му за прехвърляне беше приета?

— Друг негов съюзник е министърът на отбраната Луи Жанин. Дьо Форж го държи в малкото си джобче.

— Но президентът би могъл да направи нещо, не може да не знае какво става в страната.

— Елисейският дворец? — отново се показа киселата му усмивка. — Президентът много внимава къде стъпва. Още не може да повярва, че един обикновен генерал е в състояние да го предизвика. От друга страна, „За Франция“ го тревожи с нарастващата си популярност. Дюбоа непрекъснато призовава за изхвърлянето на алжирците и арабите от страната.

— Но това съвсем не може да се нарече национална криза — продължи Туийд, решен да накара Лазал да се аргументира докрай.

— Скоро ще може. Разбрах, че по време на бунтовете в Бордо… — прекъсна го един адютант, който влезе в кабинета и остави пред Лазал дълъг лист хартия. Погледна гостите, извини се за нахълтването и бързо излезе. Обикновено спокойното лице на Лазал стана сериозно и мрачно. Той погледна към Туийд.

— Казваш, че няма криза. Този кодиран факс е пристигнал току-що. Съобщава за големи размирици в Лион. Първите сведения са за около хиляда и петстотин пострадали и напълно опустошен център. Размирниците са носели маски и нито един не е арестуван. Силите на реда са били атакувани със сълзотворен газ и димни бомби. Приближава се към Париж с всеки изминал час.

— Значи планът му работи.

— Да, Туийд. Дестабилизира държавата, създава условия за революция. И познай кой ще е спасителят на Франция…

— Разкажи ми за „Черния кръг“, спомена го преди.

Лазал безпомощно разтвори ръце:

— Усилено се твърди, че всичко това се планира от един малък клуб. Моето разузнаване предполага, без да има доказателства, че негови членове са Дьо Форж, генерал Масон — началник-щаб на армията, генерал Лапоант, Луи Жанин — министър на отбраната в Париж, и Емил Дюбоа.

— Други членове?

— Вероятно още един. Наричат го Птицата.

— Птицата? — намеси се Пола. — Що за странен прякор?

— Предполагаме, че просто идва и си отива, че не само снабдява Дьо Форж с пари за кампанията му, а и че тайно му доставя нови модели оръжие, с които армията му официално не разполага. Вероятно дори смъртоносни бойни газове.

— Някаква идея кой може да е Птицата?

— Не. Между другото, не споменавайте никъде за разговора ни, дори пред член на кабинета или мой подчинен. Дьо Форж навсякъде има шпиони.

Туийд беше поразен. Никога преди не бе чувал началника на френското контраразузнаване да говори така. Пола реагира веднага:

— Значи Дьо Форж е подкарал влака и сега на него се качват пътниците.

— Добре го каза — съгласи се Лазал. — Да се надяваме, че не е станало прекалено късно.

— От друга страна — продължи Пола, предполагам, че също имаш внедрени свои агенти. Откъде иначе би могъл да знаеш толкова добре какво става в лагера на Дьо Форж?

— Наистина имам информатори — предпазливо отвърна Лазал. — Но не само тукашната ситуация ме тревожи. Положението в Германия също взема странен обрат. На Рейн работи нелегално една дясна екстремистка групировка — „Сигфрид“. А това помага на Дьо Форж да представи Германия като заплаха.

— Няма ли човек от висшите кръгове на властта — освен президента — на който да можеш да се довериш? — попита Туийд.

— Има един силен мъж — Пиер Навар, министър на вътрешните работи и мой пряк началник. Той ненавижда Дьо Форж. Но положението му има един недостатък. Президентът мисли, че всичко ще е наред, стига Навар да е в кабинета, за да се противопоставя на Луи Жанин, който пък го успокоява, че не съществува опасност от преврат.

— Значи нещата са оставени да се развиват от само себе си.

— Точно така. Сега, преди да засегна един деликатен въпрос, има ли нещо друго, за което искате да ме попитате?

— Да — бързо отговори Пола. — Трябват ми сведения за личния живот на Дьо Форж. Това може да се окаже слабото му място.

Лазал се изправи и отвори вратата на вграден в стената зад него дървен шкаф. Вътре имаше сейф. Набра комбинацията, отвори желязната врата, извади една дебела зелена папка и я постави на бюрото.

— Доста си се потрудил — обади се Туийд, когато Лазал разгърна папката.

— Дьо Форж ме е обсебил — призна французинът.

Докато прелистваше досието, Пола огледа стаята. Мебелите бяха стари — евтино дървено бюро с издраскан плот, паянтови дървени шкафове. Прозорците плачеха за измиване, а завесите отдавна бяха забравили какво е пералня. На идване обаче тя бе забелязала през една отворена врата на приземния етаж стая, пълна с компютри, факсове и блестящи зелени екрани. DST представляваше странна смесица от вехтории и съвършени технологии.

Лазал се обърна към Пола и заговори:

— От десет години Дьо Форж е женен за Жозет — парижка светска дама. Тя притежава един апартамент в Бордо и друг тук, в Паси. Наследява състоянието на баща си, който по времето на сватбата им е бил министър на отбраната. Ето снимката й…

Пола се вгледа в елегантната брюнетка в къса пола, седнала на диван и кръстосала разкошните си крака. Жена, която знае как да използва предимствата си.

— Привлекателна, умна, знае какво иска — позволи си да я определи Пола.

— Превъзходен анализ — каза Лазал, впечатлен. — Освен това иска да бъде съпруга на президента на Франция.

— Той верен ли й е?

— Боже мой! Не! Апетитът на Дьо Форж към благините на живота е направо неутолим. Начело на списъка за него са жените. Както ви казах преди обяда, има любовница — англичанка. Прекарва много време във вила „Форбан“, близо до щаба на Трети корпус. Позволете ми да ви представя Джийн Буржойн…

Пола пое снимката на ослепителна красавица с дълга руса коса. Джийн Буржойн седеше на плетен стол на някаква поляна, а фонът зад нея беше гъста горичка от вечнозелени дървета. Носеше прилепнал по тялото син пуловер, който подчертаваше чувствената й фигура, а широката й уста се смееше, но някак мрачно.

— Снимката е малко размазана — рече Пола.

— Правена е тайно с телеобектив.

— Предполагам, че Жозет не знае за съществуването й.

— Наистина ли мислиш така? — Лазал се засмя, като за пръв път, откакто се бяха видели, се отпусна. — Имам основание да вярвам, че Жозет знае за всички малки прегрешения на мъжа си.

— И се примирява с тях?

— Не им обръща внимание. Нали ти казах, иска да остане съпруга на мъжа, който един ден ще е президент на Франция. Невероятно амбициозна жена. Тя също си има своите историйки. И то винаги с мъже, които биха могли да бъдат полезни на Дьо Форж.

— Опасна дама — ако това е думата.

Лазал извади нова снимка:

— А ето и майор Жул Леми. Шеф на разузнаването на Дьо Форж. Някои казват, че той е неговият зъл гений. Леми е луд, абсолютен фанатик. Говори се, че пробягва петнадесет мили всеки ден независимо от времето.

Туийд се наведе към Пола, за да погледне снимката. Мъж с лисиче лице, силни черти и блестящи очи. Пола се намръщи и върна снимката.

— Не ми харесва. Не ми се иска да го срещна в някоя тъмна нощ.

— И накрая — това е сержант Рей. Имам две фотографии. Вземете едната. Ако страховитият Робърт Нюмън мисли да се връща в Бордо, по-добре ще е да знае нещичко за Рей.

— Каква роля играе? — попита Туийд, докато Пола разглеждаше новото лице.

Рей носеше униформата и пагоните на лейтенант. Лицето му беше като на гном, а възрастта му не можеше да се определи, но очите му бяха лукави и зли.

— Ординарец на Дьо Форж официално. Най-важно е обаче умението му да изработва и замаскирва всякакви бомби. В това отношение е изобретателен като дявол.

— Дьо Форж явно се специализира по дяволи — каза шеговито Туийд, за да разведри атмосферата. Подаде снимката на Пола и тя я пъхна в чантата си. Лазал кротко барабанеше с пръсти, втренчен в Туийд.

— Сега стигнахме до деликатния въпрос. Знам колко цениш и колко се грижиш за агентите си. Ето какво открихме за убийството на Анри Бейл. Бил е взет от един бар, наречен „Маями“, където е работел. Отвели са го двама мъже, представили се за офицери от тайните служби. Получихме по факса доклада за аутопсията. Много подробен доклад.

— И какво ни казва? — тихо попита Туийд.

— Че е бил удушен. Онова, което ми се струва най-интересно в доклада… — той спря и погледна Пола. — Надявам се, че не звучи цинично.

— Ни най-малко — бързо рече Пола. — Имаме нужда от колкото се може повече информация.

— Патологът — продължи Лазал — е записал в протокола си, че удушвачът е бил професионалист. Думата е странна, но той я обяснява по-нататък. Задушаването е било бързо и резултатно. Палците на убиеца са притиснали гръкляна на Бейл и останали там, докато не издъхнал. След настъпването на смъртта — и именно това е странното — удушвачът направо е срязал врата на жертвата си. Звучи като дело на садист, психопат.

— По-скоро като опит да се прикрие професионалният опит — обади се Туийд.

— Носи се непотвърден слух, че убиецът е човек, за когото вече сме чували. Калмар.

— Откъде идват слуховете?

— Смятаме, че Калмар сам разкрива съществуването си, за да увеличи репутацията си и следователно хонорарите за специфичните си услуги.

— Произход?

— Забулен е в тайна — Лазал отново махна с ръка. — Някои казват, че е от Централна Европа. Други — че е източноевропеец, някъде от Балканите. Също както Интерпол, не разполагаме нито с негово описание, нито с някакъв ключ към националността му. Твърди се също, че владее няколко езика, но кои точно, пак не знаем.

— С други думи, Рене — усмихна се Туийд, — за Калмар ни е известно всичко.

— Рано или късно ще допусне грешка.

— След като остави още няколко трупа — добави Пола.

Туийд погледна часовника си и се пресегна за палтото.

— Трябва да хванем самолета. Много сме ти задължени за помощта и за информацията, Рене. Непременно ще поддържаме връзка. Ще работим денонощно. Възможно е разрешението на това, което става, да се намира в Англия…

11.

Тази ноемврийска вечер всички пътища водеха към Олдбърг, странния стар град край морето в Сафък, Великобритания.

След приземяването си в Лондон Пола и Туийд се бяха прибрали, за да се преоблекат, и отново се бяха срещнали в Парк Кресънт. От кабинета си Туийд проведе няколко бързи телефонни разговора, каза на Моника да не предава крепостта и напусна сградата, отново придружаван от Пола. И двамата носеха куфари. Качиха се в неговия форд ескорт и колата ги поведе извън града, през тъмните равнини на Есекс и по-нататък — към Сафък. Пристигнаха в хотел „Браднъл“ на крайбрежния булевард и откриха, че мястото е почти пусто — по това време на годината гостите се брояха на пръсти.

Пола се чувстваше малко особено, върнала се на сцената на ужасното представление, което се бе разиграло пред очите й. Карин Роузуотър не го бе преживяла. Туийд се зае с уреждането на подробностите по настаняването, така че когато я покани в своята голяма стая на първия етаж, тя още не бе продумала. Туийд бе свикал „военен съвет“ — така се изразяваше самият той — и сега пиеха кафето си, докато чакаха да пристигнат другите. Само преди няколко часа Нюмън се бе върнал от Бордо и Париж. На път беше и Марлър, а със себе си бе взел в собствените им коли други двама сътрудници на секретните служби — Хари Бътлър и Пийт Нийлд, които често работеха заедно. Докато чакаха, Пола зададе въпроса си:

— Защо казахте на Лазал, че разрешението може да се намира в Англия?

— Поради един интересен и безспорен факт. Приятелката ти Карин беше удушено от човек, когото патологът в Сафък нарече професионалист. Помниш ли доклада от аутопсията?

— Нима бих могла да го забравя?

— Извинявай, прозвуча малко грубо. По-късно в Париж Рене Лазал ни запознава с изводите на френския лекар за смъртта на Френсис Кари, убит на гара „Сен Жан“ в Бордо. Той използва същата дума професионалист. Дори даде същото описание на начина на убийството.

— Забелязах това, наистина, но помислих, че е съвпадение. Нали не мислите, че…

— … че убиецът е един и същ? Точно това мисля.

Туийд бръкна в джоба си и извади разписание на полетите на „Бритиш Еъруейс“. Отвори го на една страница с прегънат ъгъл.

— Взех това, преди да напуснем Парк Кресънт. Беше вечер, когато убиха Карин Роузуотър. На следващата вечер, в Бордо, по абсолютно същия начин бе убит Френсис Кари. Това разписание показва полет на британските авиолинии в 10.55 ч., който пристига в Бордо в 12.25. Има и друг директен полет — на „Ер Франс“ — излита малко по-късно, но каца в Бордо рано следобед.

— Май въображението ви си играе с вас…

— Фактите, които ти посочвам, нямат нищо общо с въображението, също както еднаквите описания на техниката на убийствата, дадени от различни лекари.

— Калмар?

— Добрият професионален убиец умее да се придвижва бързо. Щом работи в Европа, той знае всички маршрути, всички полети. Това е част от занаята.

— Калмар — повтори тя. — Странно име.

— Избрано е умишлено, за да прикрие самоличността и националността му. В двата доклада на патолозите един факт напълно съвпадаше — и двамата твърдят, че убиецът има големи длани…

Телефонният звън го прекъсна. Пола вдигна слушалката, каза на някого да се качи и затвори.

— Нюмън, Марлър, Бътлър и Нийлд са пристигнали. Добре че поискахте повече столове…

Просторната спалня имаше голям прозорец, който гледаше към Северно море. Дръпнатите завеси я скриваха от нощта, но Пола чуваше коварното бушуване зад стъклата и тътена на вълните, вдигнати от прилива, които блъскаха брега. Когато четиримата новодошли се настаниха, тя наля кафе. Марлър, както винаги, отказа да седне. Облегна се прав на стената и запали цигара.

Туийд започна направо. Описа им накратко положението във Франция и Германия и им предаде информацията, получена от Лазал и Кулман.

— Трябва да предприемем спешни действия — продължи той. — Още с пристигането ни в Парк Кресънт Лазал ми се обади. Беше получил нови сведения за безредиците в Лион. Погромите заприличвали на истински бунт. Предполагам, че Дьо Форж просто изчаква момента, за да натисне спусъка. Чака събитията, които биха му позволили да тръгне към Париж. Боб, ти успя ли да научиш нещо, докато беше в Бордо?

— Научих много и всичко потвърждава това, което казахте…

Той сбито описа преживелиците си по време на престоя си в Бордо. Интервюто с Дьо Форж, кладенеца за наказания, двубоя с фургона „Берлие“. Също и историята с Изабел.

— Това е — завърши той.

— Тази Изабел — попита Пола, заинтригувана от начина, по който я бе описал Нюмън — красива ли е?

— Предполагам — отвърна той и спря дотук.

„Харесва я — помисли си Пола. — Явно е хубаво момиче. И вероятно също го харесва.“

— Интересува ме бунтът в Бордо, на който си бил свидетел — продължи делово Туийд. — Останах с впечатлението за някаква дисциплинирана сила, а не за тълпа размирници. Успели са да надделеят над CRS, а това е полувоенна организация. Изглежда, че под маските са се криели добре обучени войници.

— Точно с такова впечатление останах и аз, докато ги гледах от прозореца на бара — потвърди Нюмън. — Стигнах до същите изводи.

— Нещо друго?

— Малка част от размирниците са вероятно членове на „За Франция“ — фермери, селяни, собственици на магазини. Но всички останали — вече съм сигурен в това, след като видях какво стана в Бордо — са хора на Дьо Форж.

— Значи положението не е просто опасно. То става безнадеждно. А ние разполагаме с много малко време.

Марлър проговори за пръв път. Гласът му прозвуча като рязко изръмжаване:

— Тогава защо, ако смея да попитам, сме се събрали тук, в най-затънтените краища на Англия?

— Защото тук започна всичко — похищението над Карин и Пола, убийството на Карин. Причините? Момичетата са се занимавали с подводни проучвания край Дънуич. Там става нещо.

— Мога да ви дам изходна позиция — продължи Марлър. — Докато ви се шляехте из странство, аз пообиколих тази местност — стигнах до Дънуич и малко по на север, до Саутуолд. Ходех по кръчмите. Постоянните посетители знаят доста неща.

— И какво откри?

— Че човекът, който финансира новото подводно проучване на потъналия град Дънуич, е някой си лорд Дейн Доулиш.

— Той е повече от милионер — каза Туийд след кратко размишление, докато смилаше информацията от Марлър. — А някой все пак финансира Дьо Форж — това го каза Лазал. — Той ще има нужда от допълнителни суми, за да плати на хората си за подпалването на бунтовете, за да може щедро да раздава подкупи в Париж. Трябва да открием връзка между Олдбърг и Бордо. Засега нямаме нищо освен сходствата между двете убийства. Това обаче съвсем не е достатъчно.

— Следователно ще ни бъде от полза фактът — обади се Марлър, — че си издействах покана за купона, който дава Доулиш в имението си в Гренвил Грейндж. Ще има състезание по стрелба.

— Как го направи?

— Бях седнал да хапна в „Крос кийс“ — много хубаво ресторантче по-нататък покрай брега. Зад Муут Хол. — На съседната маса видях група здравеняци, облечени много добре. Говореха за състезание по стрелба по глинени чинийки в имението на Доулиш. Заприказвах се с тях, казах им, че съм брокер и съм на почивка. Подметнах им, че мога да сваля всичко, което лети из небето. Те се хванаха на въдицата — един дебел момък на име Бранд се обзаложи с мен. На петстотин парчета — така се изрази той.

— Какво трябва да направиш, за да спечелиш? — попита Нюмън. — Ако искаш, да дойда с теб.

— Трябва да улуча всичките чинийки. Мисля да загубя облога. Няма смисъл да знаят как стрелям. А ти можеш да дойдеш, ако настояваш. Бранд каза да доведа приятели, ако искам. Доулиш явно е много общителна личност. Обича големи празненства.

— Кога?

— Утре. Единадесет сутринта в Гренвил Грейндж. Името ми е Питър Ууд. Един мой приятел — брокер в Сити — се казва така. Обадих му се и го помолих да ме прикрива. Ако позвънят, секретарката ще им каже, че шефът й Ууд е заминал за Сафък.

Туийд се наведе напред:

— Защо си толкова предпазлив?

— Има нещо съмнително около тях. Май никой освен Бранд не се чувстваше удобно в дрешките на богат земевладелец. Всичките са доста атлетични, около тридесетгодишни…

Туийд извади от вътрешния си джоб издутия портфейл, който винаги носеше със себе си. Взе от него десет банкноти от по петдесет лири и ги подаде на Марлър.

— Това е, за да си платиш облога. Мисля, че постъпваш умно, като искаш да скриеш умението си в стрелбата. Трудно ще пипнем Доулиш, но все пак имаме за какво да се хванем. Той участва в подводните проучвания на Дънуич. А именно там водолазите са се опитали да убият Пола и Карин.

— Ще дойда с теб — реши Нюмън. — Ще се представя с истинското си име.

— Щом държиш — съгласи се Марлър и сви рамене.

— Ето това ми харесва в теб — ухили се Нюмън. — Ентусиазмът.

— Аз също бих искала да дойда — обади се Пола. — Издателката на женското списание „Уомънс Ай“ ми е приятелка. Уж имат нужда от серия интервюта за поредицата си „Именити мъже“.

— Това вече е престараване — възрази Нюмън.

— А представи си — предупреди я Туийд, — че измежду хората, които е срещнал Марлър, има някой от убийците от Дънуич. Могат да те познаят.

— Не съм съгласна — упорстваше Пола. Под водата беше тъмно, а ние бяхме с водолазните си маски. Невъзможно е да разпознаеш някого, след като си го видял с такава маска.

— Нали сте се преоблекли на брега — напомни й Туийд. — Ти каза, че убийците бързо приближили с лодките си плажа.

— Останаха достатъчно далеч. Беше и тъмно. Така че утре се появявам. Сама — информира тя Нюмън. — Не познавам никого от вас. Отивате там в единадесет. Аз ще се обадя на Доулиш и ще се уговоря с него за обяд.

— Ако мислиш, че ще успееш…

— Мъжете са суетни. А преуспелите мъже са много суетни, обожават да четат имената си в скъпите списания. Сигурна съм, че ще успея.

— При това положение — с неудоволствие се съгласи Туийд — идеята вероятно не е лоша. Имаме толкова малко време, че колкото по-скоро зачеркнем Доулиш от списъка на заподозрените, толкова по-добре.

— По-скоро да го подчертаем — обади се отново Марлър. — Преди пет минути цитирахте Лазал с думите, че някой тайно доставя на добрия генерал Дьо Форж оръжия. Доулиш притежава оръжейни фабрики. Една от тях вероятно се намира в горите между Снейп Молтингс и Ортфорд.

— Откъде знаеш това? — попита рязко Туийд.

— Нали ви казах, обикалях тук и там. На път към Ортфорд забелязах следи от машини, които водеха към гората. Целият район бе ограден с два метра и половина висока телена ограда, при това електрифицирана. Разни табелки по нея приятелски предупреждават „Не преминавай! Опасно за живота!“ и черепи с кръстосани кости за добавка. Това е.

— Много е далеч от Франция и от Бордо.

Туийд премигна и се загледа в стената. Опитваше се да се сети за нещо, което Пола бе казала по друг повод. Какво беше то? Надяваше се да си припомни.

— Търсим френска връзка, нали? — попита Нюмън. — Може и да има такава на долния етаж на хотела. Когато се приближавах до асансьора, едно младо момче се препъна в стъпалата. Ясно го чух как измърмори „Merde“. После на перфектен английски ме попита за пътя към бара.

— Опиши го.

— Около тридесет. Гладко обръснат. Върви изправен, стойката му ми заприлича на военна. Носеше тъмни очила, Бог знае защо по това време на годината. — Той погледна с усмивка към Пола. — Някои жени биха го определили като красив.

— Трябва да отида до бара — каза бързо Пола. — Сигурно вече е стигнал там. Но първо ще се обадя в редакцията на списанието.

— Май сме дошли точно където трябва — рече Туийд.

— Не можете да си представите колко сте прав — подразни го Марлър. — Главен инспектор Букенън и сержант Уордън са в града. Вчера говорих с Букенън.

— Защо са още тук?

— Началникът на полицията помолил Букенън да продължи разследването по смъртта на Карин Роузуотър. Цял Олдбърг знае за него.

— Не можем да му позволим да ни пречи — Туийд се изправи. — Не ни е ясно точно каква заплаха за Германия представлява Дьо Форж, а това го прави още по-опасен. Не можем да направим нищо повече тази вечер. Резервирал съм стаи за всички ви. Утре започваме.

— Ние какво ще правим? — попита мускулестият Бътлър. Както обикновено той и партньорът му Пийт Нийлд не бяха проговорили през цялото време. Но и двамата бяха запомнили всяка дума от казаното.

— Тъкмо щях да стигна до вас. Въоръжени ли сте?

— Значи не си личи. Това е успокоително — обади се Нийлд, по-общителният от двамата, и поглади мустака си.

Бяха облечени в дънки и дълги непромокаеми якета. Бътлър кимна и извади изпод дрехата автоматичен валтер, калибър 7.65 мм. Нийлд също показа валтера си.

— Хубаво — одобри Туийд. — Искам утре тайно да следвате Нюмън и Марлър до онова място — „Гренвил Грейндж“. Ще бъдете тяхна охрана и подкрепа в случай на неприятности.

— Очаквате неприятности от човек като Доулиш? — попита скептично Марлър.

— Докато ни нямаше, Моника му бе съставила досие. Прегледах го, преди да тръгнем с Пола насам. Изградил е империята си от нищо, а методите му понякога са били доста съмнителни. Бъдете крайно предпазливи. Пола, опитай се да разбереш кой е французинът, видян от Нюмън. За пръв път, откакто имаме работа в Сафък, замирисва на Франция.

Облечена в син костюм, модел „Шанел“, бяла блуза и фльонга, Пола влезе в бара в момента, в който висока и стройна жена с дълга руса коса и чаша шампанско в ръка се обърна към входа и се сблъска с нея.

Пола отскочи встрани и шампанското не улучи костюма й. Джийн Буржойн с ужас погледна скъпата дреха. Пола й се усмихна успокоително.

— Всичко е наред. Отиде на пода.

— Боже Господи! Ужасно съжалявам! Колко съм непохватна. Сигурна ли сте, че не го повредих? „Шанел“ е, нали? Изглеждате страхотно.

— Вие също изглеждате чудесно. А костюмът, неприятно ми е да го кажа, не е оригинал. Сама го уших.

Джийн Буржойн наистина беше божествена в светлозелената си тясна и плътно прилепнала по тялото рокля, която още повече подчертаваше формите му. Две тънички презрамки я крепяха над голите и красиви рамене. Зелените очи на англичанката изучаваха Пола, а широката й уста се усмихваше.

— Казвам се Джийн Буржойн…

— Аз съм Пола Грей — журналистка на хонорар към „Уомънс Ай“.

Пола реши, че ще бъде най-добре да се придържа към една и съща версия. В малък град като Олдбърг никога не можеш да си сигурен кой кого познава. Тя веднага бе разбрала коя е красивата блондинка и се надяваше, че е сама.

— Купувам си всеки негов брой — каза Джийн. — Ще ми бъде много приятно, ако ми позволите да ви почерпя с чаша шампанско. Ако сте като мен сама, разбира се.

— Така се получи, наистина. Бях се подготвила за дълга и самотна вечер…

Пола пое чашата на Джийн и я занесе на една тиха маса в ъгъла. Чувстваше се объркана. Какво можеше да прави Буржойн в тази част на света? Още една френска следа — любовницата на Дьо Форж е в Олдбърг. „Изглежда съвсем кротко момиче“ — помисли си Пола. Джийн се движеше с изящната си походка и всички мъже в бара бяха вперили погледите си в нея.

Когато тя се приближи до масата с още шампанско, Пола забеляза французина с тъмните очила, когото Нюмън бе описал. Той си поръча питие и седна сам, с изправен гръб и малко сковано. Хвърли бърз поглед към Буржойн и после се обърна настрани. Джийн седна до Пола и вдигна чашата си.

— Наздраве, Пола! Мога ли да те наричам Пола? Ти ми казвай Джийн!

— Разбира се. Аз също исках да минем на ти.

— Добре дошла! — Тя изпи половината от чашата си. — Всъщност и аз скоро пристигнах. От Франция. От Бордо, по-точно. Там имам приятел. Чичо ми, който ме отгледа, живее в една от къщите на края на Олдбърг — харесва му усамотеността на това място… — Тя продължи да разказва с ниския си дрезгав глас, като отмяташе с ръка назад буйната си коса. — Родителите ми загинаха при катастрофа, когато бях шестгодишна. Той пое грижите за мен. Сега е на осемдесет години. Баща ми — братът на чичо — щеше да е на осемдесет и две. Родила съм се късно. Във Франция като че ли се е отприщил адът. Разказах на чичо за това. Той още си пази всички медали — на времето е бил генерал-майор. Във Военното разузнаване.

— Тя се усмихна закачливо. — Извинявай, много се разприказвах за себе си. Ще си помислиш, че те навивам да вземеш интервю от мен.

— Честна дума, не ми и мина през ума. Макар че си много подходяща за това…

— О, не, Пола — отново дяволитата усмивка. — Когато се върнах от Оксфорд, имах диплома за адвокат, но така и не стъпих повече в съда. Значи „много подходяща“? Не и за „Уомънс Ай“. Прекалено много обичам мъжете — животът ми вероятно ще ти се стори доста бурен и повърхностен.

— Всъщност аз съм тук по работа — обясни Пола. — Утре ще разговарям с лорд Дейн Доулиш. Обадих му се преди малко. Звучеше възторжено.

Джийн я погледна внимателно и изучаваше, допи чашата си и я остави на масата също толкова внимателно. Пола мълчеше. Усещаше, че без да иска е натиснала някакво копче.

— Бях на гости в Гренвил Грейндж, когато се запознах с френския си приятел — произнесе бавно Буржойн. — Трябва да бъдеш предпазлива с Доулиш. Хубава си и ще те ухажва.

— На теб ли ти се случи?

— И още как! Все едно се бориш с вълк. Дано имаш късмет. Облечи си повечко дрехи.

Пола се опита да не променя изражението си, когато видя един висок и красив мъж да влиза в бара. Това беше Виктор Роузуотър.

Всички пътища водеха към Олдбърг…

12.

На няколко мили от Олдбърг и морския бряг се намираше имението Гренвил Грейндж, разположено на края на един полуостров, вдаден в река Олд, близо до църквата „Айкин“. Тази вечер всички лампи в кабинета на лорд Дейн Доулиш бяха запалени, а той седеше зад писалището си и разговаряше с Джоузеф Бранд.

Доулиш беше между петдесет и пет и шестдесетгодишен, средно висок и със силна фигура. Имаше дебел врат и квадратна глава. Беше гладко избръснат, а пред ушите му се спускаха сиви бакенбарди, гъсти и къдрави. Носът и могъщата челюст с наченки на двойна брадичка му придаваха вид на грубиян. Очите му гледаха предизвикателно. Излъчваше физическа енергия, а поведението му беше агресивно.

„Не съм се издигнал дотук чрез любезничене с хората, които са стояли на пътя ми“ — това бе една от максимите му.

— Провери ли кой е този Питър Ууд, поканен за стрелбата утре? — попита той.

— Обадих се в офиса в Лондон. Секретарката каза, че шефът й не е там. Бил заминал за Сафък.

— Значи може и да не лъже.

Бранд стисна плътните си устни. Беше нисък мъж с широки рамене, тежеше почти сто килограма и смяташе всеки за потенциален враг. Докато седеше с лице към шефа си, едната му ръка безшумно барабанеше по коляното под бюрото. Беше около петдесетгодишен, с крушовидна глава, която завършваше с охранена брада под тънка и широка уста.

— Още колко информация ще ни трябва? — попита той.

— Колкото можем да съберем. Не е тукашен, запознал се е с теб в кръчмата. Искам да знам кой лази под покрива ми. Как мога да съм сигурен, че иска само да постреля? Петстотин лири за облог си е пилеене на пари. А трябва да си плати и таксата за участие.

— Брокерите печелят много — възрази Бранд. — Господи! Трябваше да се досетя! Та те печелят от уреждане на сделки…

— И от глупаци като теб, които правят това, което аз избягвам.

Обиден, Бранд забрави служебното си положение. Не можа да се сдържи, въпреки че знаеше, че ще сгреши.

— Поне не пръскам пари за жени където ми падне…

Доулиш бавно почука с косматите си пръсти по бюрото.

Усмихна се. Съвсем не приятелски. Очите му се впиха в Бранд.

— Забравяш едно нещо. Срещу парите си аз получавам много. Забравяш и с кого разговаряш, струва ми се. Лесно мога да те заменя, Бранд. Такива като тебе струват десет за едно пени.

— Уморен съм, сър. От пет сутринта съм на крак…

— И какво свърши през това време? — попита грубо Доулиш.

— Моят човек в „Браднъл“ докладва за много новопристигнали. А сега е ноември. Един от тях е Робърт Нюмън, задграничният кореспондент…

— За когото ми се обади този Питър Ууд. Звънял ми, за да ми благодари предварително за участието си в стрелбата. Всъщност искаше да попита дали може да вземе и Нюмън. Както вече ти споменах…

— Това също го проверих — побърза да каже Бранд.

— Не смей да ме прекъсваш, по дяволите. Изведнъж много хора проявяват интерес към мен. А сега времето е напечено в случай, че си забравил.

— Може да е съвпадение…

— Досега не съм вярвал в съвпаденията и затова съм оцелял. На всичко отгоре идва и някоя си Пола Грей, за да вземе интервю от мен. По телефона звучеше секси. Може пък тя да ми е компенсацията за останалите — Доулиш грубо се ухили. — Как върви изпращането на оръжията?

— Половината доставка е готова. Скоро ще приключим и с баланса.

— Внимателно ли следиш прогнозата за времето в района на Бискайския залив? Пътуването до Аркашон понякога е истински кошмар.

— Записвам всеки час метеорологичните сводки — увери Бранд шефа си, успокоен, че вече изглежда настроен по-приятелски.

— А ремонтът на „Котката“ ще бъде ли приключен?

— Говорих днес с капитана. „Котката“ ще бъде на линия.

— Дано.

Доулиш се изправи и се приближи до големия прозорец зад писалището. Застана с гръб към стаята и се загледа към кея на брега на Олд, от който го делеше спускащата се към реката, поляна. Луната осветяваше пълзящите от изток, от Северно море, буреносни облаци.

Светлината от стаята очертаваше силуета му на прозореца. Стоеше толкова неподвижно на здравите си крака, че приличаше на статуя. Бранд не познаваше друг човек, който да бе в състояние да не помръдва с часове. Доулиш не се страхуваше от нападение в имението си. Пазеха го ловджийски кучета, а и прозорците бяха направени с бронирани стъкла. Бранд се осмели да наруши размисъла му, като искаше да покаже усърдието си:

— Още един новопристигнал е забелязан в бара на „Браднъл“ — Джийн Буржойн.

Реакцията на Доулиш беше различна от тази, която Бранд бе очаквал. Обърна се с пламнали очи и гласът му прогърмя:

— Какво, по дяволите, прави пък тя тук! И всичко това става сега, когато при нас е най-напечено. Предстои ни най-голямата доставка. Плюс камара пари за приятелите ни във Франция.

— Буржойн има чичо в Олдбърг — обясни Бранд с надеждата да го успокои. — От време на време го навестява…

— Мътните те взели, Бранд! Загубил си и малкото акъл, който имаше. Чичото на Джийн Буржойн беше генерал-майор във Военното разузнаване. По дяволите! Ето ти още едно съвпадение, при това след целия този народ, който се изсипа в Олдбърг…

Доулиш бързо отиде до огромната библиотека, закрила едната от стените в кабинета. Натисна някакво копче и част от нея се плъзна встрани, а отзад се показа малък шкаф за напитки. Наля си голяма доза скоч и я изпи на една глътка, без да предложи на Бранд.

— Чичото е на осемдесет… — обади се помощникът му.

— И чудесна връзка с Министерството на отбраната. Имам чувството, че външните лица станаха прекалено много. Това чувство винаги е предсказвало неприятности. — Той подаде чашата си на Бранд. — Налей ми още едно. Голямо. Разпореди се двама от хората ми да бъдат готови да излетят с хеликоптера. И да са въоръжени. Може да се наложи да проследят някого,… или пък да го ликвидират.

— Ще бъде опасно — предупреди го Бранд и му подаде пълната чаша. — Още едно убийство след това, което се случи с Карин Роузуотър…

— За да успееш в този свят, трябва да поемаш рискове.

— Днес открих още нещо. В „Браднъл“ са отседнали и други гости…

— Стига си ме размотавал, Бранд! Кой?

— Главен инспектор Букенън от Централния следствен отдел и другарчето му — сержант Уордън.

— Добре, ако се наложи… при едно състезание по стрелба винаги може да има нещастен случай. Вината за него ще бъде на някой от гостите на увеселението, разбира се — завърши Доулиш и допи уискито си.

13.

В бара на хотел „Браднъл“ Джийн Буржойн стана и даде на Пола адреса и телефона си.

— Разговорът ми се отрази невероятно добре, Пола — каза топло тя. — Моля те, обещай ми скоро пак да си побъбрим. Ще ми се да обсъдим заедно някои неща. Стига да не съм пълна скука, естествено — бързо добави Джийн.

— О, не, напротив! Не зная колко ще остана, но ще ти се обадя. Ще се видим пак.

— Наистина не те гоня за интервю — увери я Джийн. — Не си мисли подобно нещо, моля те.

— Знам. Ще се видим пак — повтори Пола.

В момента, в който Джийн Буржойн си тръгна, Виктор Роузуотър се приближи към масата. Пола отново си помисли, че той е наистина красив мъж. Носеше карирано спортно яке и широки панталони с ръб. Но лицето му беше изпито, а усмивката — престорена, когато тя го покани да седне. Постави чашата си с портокалов сок на масата.

— Казах, че ще дойда — започна той, — но ти си последният човек, когото се надявах да видя.

— Защо не ми звънна? Отпуск ли си взе?

— Щях да ти се обадя оттук. Много бързах да хвана самолета, както ти казах, работата ми е свързана с много пътувания, пристигнах, защото тук е умряла Карин.

— Мислиш ли, че идеята ти е добра? — тихо попита тя.

— Нищо на света не може да ме спре да открия убиеца й. Ключът се намира тук. Защо? Как? Кой?

Гласът и изражението му бяха мрачни и решителни. Усмихна се отново и отпи от портокаловия сок, докато вятърът отвън силно блъскаше в прозорците, сякаш се опитваше да разбие стъклата. Роузуотър остави чашата си.

— Нощта сигурно е била като тази, когато са сложили край на живота й.

— Такава беше — каза Пола, чудейки се какво е намислил.

— Имаш ли нещо против да се разходим в тъмното при такъв силен вятър?

Той гледаше някъде встрани от нея, беше вперил поглед в празното, без да чува или вижда останалите посетители. Пола го наблюдаваше и си мислеше, че отмъщението е най-мощният стимул за действие.

— Какво искаш да направиш? — попита го най-накрая.

— Откажи ми, ако не ти харесва идеята. Но аз искам да отида и да видя къде се е случило, как се е случило. Може полицията да е пропуснала или недогледала нещо. Никой не познаваше Карин тъй добре, както аз. Възможно е да ни е оставила някакъв знак, някаква улика.

Тъкмо се готвеше да му отговори, че умни и обучени мъже от Скотланд Ярд вече са претърсили цялото място, когато влезе Нюмън. Спря, щом видя, че Пола не е сама. Тя му кимна да се приближи.

— Боб, това е Виктор Роузуотър — погледна предупредително Нюмън. — Съпругът на Карин. Тримата с Туийд се срещнахме в Базел, както знаеш. Виктор, това е Робърт Нюмън.

— Кореспондентът…

Роузуотър се изправи и се здрависа. Изглежда пристигането на Нюмън му се бе отразило добре. Възвърна обичайното си поведение. Нюмън седна при тях, погледна чашата на Роузуотър и го попита дали пие портокалов сок.

— Да.

— Въздържател ли сте?

— О, съвсем не!

— Може би нещо малко по-силничко би ни дошло добре в такава студена нощ. Какво ще кажете за едно уиски?

— Не, благодаря — Роузуотър изглеждаше объркан. — Като знам как се чувствам в момента, алкохолът едва ли ще ми понесе.

— Виктор искаше да му покажа мястото на трагедията — каза Пола. — Надява се да открие нещо, което полицията е пропуснала.

— Сега? — попита Нюмън с нотка на изненада в гласа.

— Да — продължи Пола, — през онази нощ времето бе същото. А и ми се струва, че бурята поутихна. Не чувам вятъра.

Роузуотър погледна часовника си:

— Помниш ли в колко часа се случи всичко?

— След около час ще улучим точния момент. — Пола погледна Нюмън. — Ще се облека добре и ще бъда готова за разходката.

— Идвам с вас — реши Нюмън.

— Така ще ми бъде много по-спокойно — рече Роузуотър. — Дано не ви затруднявам…

— Глупости — Нюмън се изправи. — Хайде. Отивам да си взема нещата. След няколко минути ще ви чакам във фоайето.

Олдбърг бе мъртъв. Улиците пустееха, когато Пола, Нюмън и Роузуотър излязоха през задния вход на „Браднъл“. Стигнаха до обществения паркинг и градът остана зад тях. Вятърът бе утихнал така внезапно, както се бе появил. Пола усети да я полазват тръпки при звука от стъпките й върху чакъла на паркинга.

Нощта бе лунна и тя можеше да си припомни точно къде бе оставила колата при пристигането си с Карин. Същата кола, която по-късно Бътлър откара в Лондон, докато тя пътуваше към дома си в мерцедеса на Нюмън. Излязоха от паркинга и продължиха по черния път, водещ към яхтклуба „Слодън“. Когато преминаваха край старата, подобна на хамбар, постройка с надпис „Лодки“, облак затули луната и настъпи пълен мрак.

Роузуотър крачеше редом с Пола.

— Сега накъде? — попита той.

— Ще продължим по този противен път още малко и после ще свърнем по една пътека, пресичаща блатата.

Тя запали фенерчето си в момента, в който Роузуотър включи доста по-мощния си прожектор. Зад тях бавно се движеше Нюмън, като осветяваше сам пътя си и се оглеждаше наоколо. Пола тръгна встрани от чакъла, поведе ги надолу по стръмния банкет и продължи по пътеката през блатата. Роузуотър я настигна и забави крачка, щом усети, че дългите му крака й пречат да върви толкова бързо.

— Далече ли е? — попита той.

— След десетина минути ще стигнем…

Беше, много студено, въпреки безветрието. Пола се бе сгушила в палтото си, подплатено с кожа, а качулката топлеше главата й. На краката си имаше гумени ботуши. В същите ботуши двамата мъже до нея се бореха с мочурливата почва.

Стигнаха до мястото, където пътеката се раздвояваше — едното разклонение се връщаше обратно на пътя, а другото водеше към бента. Пола се подхлъзна върху тинята и почти падна. Роузуотър я пое през кръста, изправи я и й помогна да се изкачи върху бетонната стена. Зад тях Нюмън се спря — острият му слух бе доловил далечния шум от двигателя на някаква кола, който обаче се приближаваше. Звукът изминаваше дълъг път през злокобната тишина, увиснала над блатата. Нюмън можеше да чуе дори бученето на морето.

Роузуотър тръгна по тясната пътека върху бента. Блатата останаха в ниското отдясно, а пристанището — отляво, зад лабиринта от обрасли с трева поточета. Пола го следваше по петите, а Нюмън завършваше колоната, съжалявайки, че не е взел оръжие със себе си. Все още чуваше шума от превозното средство, приближаващо се през блатата.

Пола трепереше, но не от студ. С всяка измината крачка към мястото, където бяха открили тялото, й ставаше все по-зле. Тъмнината не помагаше. Тя не можеше да види дори малката горичка, която я беше скрила, докато убиваха Карин.

— Спри, Виктор — извика тя. Насочи лъча на фенерчето си надолу покрай стената на бента и освети неподвижната вода на един малък поток. Изведнъж замръзна на мястото си. В светлината от прожектора бе забелязала малката лодка, гниеща, с ребра, щръкнали като превитите кости на захвърлен в калта скелет. Беше си същата, както я видя тогава с трупа на Карин, оставен в нея. Изскърца със зъби и се насили да проговори.

— Тук я намериха…

Роузуотър насочи прожектора си към лодката и се затича към кея, пързаляйки се по стръмния насип. Наведе се и разгледа вътрешността. После остави фенера в тревата, хвана лодката, повдигна единия край със силата на обезумял и я преобърна върху меките туфи. Пола закри с длан устата си, за да не изкрещи. Нюмън нежно я хвана за ръката.

— Нека си го изкара — прошепна той.

Роузуотър отново бе взел прожектора и сега трескаво претърсваше тревата и буците кал, като ровеше земята с пръстите на свободната си ръка. Ръката изведнъж замръзна. Пола изтръпна. Много бавно Роузуотър обиколи с лъча един малък участък от тревата. Преди секунди действията му бяха напомняли на поведението на безумец. Сега движеше ръката си бавно, уверено и систематично. Пръстите му отново за миг замряха, а после хванаха нещо. Той разтвори длан и освети предмета върху нея. После стисна фенера под мишница и започна да търка с ръкавицата си нещото, за да го почисти.

Изкачи обратно насипа, а голата му ръка бе здраво стисната в юмрук. Застана пред Пола, разтвори юмрука и освети дланта си. Пола разгледа златния пръстен със знак. Взе го и го показа на Нюмън, а после и на Роузуотър.

— На Карин ли е?

— Не. Погледни диаметъра на халката. Карин имаше малки ръце с тънки пръсти. Познат ли ти е този символ?

— Лотарингският кръст. Френски е. През Второто световна война е бил символът на Дьо Гол за Свободна Франция.

— По големината съдя — каза Роузуотър, — че е паднал от ръката на убиеца. Открием ли собственика, открили сме и удушвача…

— Прибери го в джоба си! Веднага! — нареди Нюмън.

Колата бързо се приближаваше и шумът от двигателя изведнъж се бе усилил. Преди да успеят да се спуснат от другата страна на насипа, мощен и заслепяващ лъч светлина ги прикова на бента.

— Останете на местата си! — заповяда един познат глас. — Няма накъде да бягате. Повтарям, останете върху бента…

Нюмън вдигна ръка, за да предпази очите си от ярката светлина. Насочи прожектора си към пътеката под насипа. Колата представляваше джип, качен върху огромни гуми — единственото превозно средство, което би могло да прекоси коварните блата.

— Изключи проклетите фарове, Букенън — изкрещя в отговор Нюмън. — Тук сме, няма къде да ходим. Чуваш ли, Букенън?

— Главен инспектор Букенън, ако обичате — извика Уордън зад волана на джипа.

— Не ставай смешен, Уордън — прошепна му Букенън. Нюмън за пръв път чуваше флегматичния сержант да си отваря устата. Обърна се към Пола и Роузуотър и с цяло гърло направи коментара си:

— Ставали и чудеса! Той можел да говори!

— Окей, Нюмън, достатъчно — извика Букенън. — Идвам горе при вас.

— Тогава кажи на шофьора си да угаси идиотските фарове. Фарът беше само един — огромен прожектор, монтиран на покрива на джипа. Уордън го изключи веднага. Букенън бързо изкачи насипа, извади фенерчето си и освети преобърнатата лодка.

— Можете да бъдете обвинени в повреждане на веществени доказателства.

— Откажи се — сряза го Нюмън. — Полицейските заграждения и знаците около мястото са вдигнати. Така че всеки може да си е играл с лодката.

— Все още държа да си поговоря с всички вас. Полицейския участък ли предпочитате или „Браднъл“, където съм отседнал?

— Не можеш да ни закараш в участъка — каза Нюмън все така агресивно. — И ти го знаеш. Но за „Браднъл“ нямаме нищо против. Стига да ни закараш дотам с джипа…

14.

— Та значи — продължи Букенън, разпитвайки Роузуотър, — дойдохте тук, за да видите къде е била удушена жена ви?

Бяха се събрали в спалнята на инспектора. Прозорците гледаха към улицата. Стаята на Туийд се намираше от другата страна на хотела, на долния етаж, но беше далеч по-просторна. Спалнята едва успя да побере толкова много хора — Нюмън, Пола, Уордън, плюс главния инспектор и Роузуотър. Нюмън гледаше навъсено, недоволен от грубия подход на Букенън.

— Точно така — отговори Роузуотър. — Съвсем естествена реакция, не мислите ли?

— Имате чин капитан от Военното разузнаване?

— Да, от Рейнската британска армия.

— Значи сте в отпуск? По домашни причини?

— Не! — Висок колкото Букенън, Роузуотър гледаше разпитващия право в очите. — Пътувам, когато пожелая, където пожелая.

— Необичайно за британски офицер. Кое ви позволява такава свобода на придвижване?

— Работата ми. Вече ви казах. Военно разузнаване.

— Ще ми обясните ли малко по-подробно?

— Не. Съображения за сигурност. Нямате право да ми задавате такъв въпрос.

Букенън въздъхна.

— Позволете да ви припомня, капитан Роузуотър, че съм зает с разследване на убийство.

— Не е необходимо да ми припомняте — сухо му отвърна Роузуотър. — А мога ли аз да ви напомня, че се касае за убийството на жена ми?

— Открихте ли нещо интересно, докато се занимавахте с онази лодка? — настоя Букенън.

— Нищо — веднага излъга Роузуотър.

— Не прекалявате ли с разпита? — намеси се Нюмън.

Той седеше на леглото до Пола. Роузуотър и Уордън бяха заели единствените два стола. Букенън крачеше из стаята и подрънкваше с монетите в джоба си. Спря пред Пола и я погледна.

— А вие какво правехте в блатата, мис Грей?

— Заведох капитан Роузуотър до мястото.

— Нима? — Букенън изрази гласно скептицизма си. — А как се запознахте с този офицер, работещ в Германия?

— Съвсем случайно. Познавах Карин. Веднъж се срещнах и с мъжа й — бях там на почивка. В Германия, искам да кажа.

— Нюмън, и ти сигурно случайно си попаднал тук.

— Не. Нарочно. Продължавам от време на време да интервюирам известни личности. Колкото да поддържам форма.

— Дори след като книгата ти „Крюгер — компютърът, който се провали“ стана международен бестселър и те осигури финансово за цял живот?

— Май лесно забравяш. Току-що ти казах — поддържам форма. Не обичам да се мотая без работа.

— Доколкото те познавам, това ти се случва рядко.

— Щом казваш…

Букенън изгледа с неприязън Пола, Нюмън и Роузуотър. Погледна часовника си и пъхна ръце в джобовете на панталоните си.

— Можете да си вървите. И докато не съм забравил — благодаря за неоценимото ви съдействие…

— Саркастично копеле — не се сдържа Пола, докато вървяха към стълбите за техния етаж.

— Ами! Просто си върши работата — Нюмън погледна Роузуотър. — При това добре. Но ти се справи отлично. Просто отговаряше на въпросите му, без да добавяш нищо.

Роузуотър, който вървеше последен, се усмихна.

— Не беше толкова трудно. Често съм бил на неговото място при разпити на заподозрени. Искате ли да дойдете с мен в бара? Мисля, че сега мога да се справя с един скоч. Замръзнах, докато бяхме навън в блатата. Надявам се не си настинала, Пола?

— Не, бях добре облечена.

Пола спря, когато стигнаха на долния етаж.

— Боб, искам да се видя с един човек. Защо не си поговорите с Виктор без мен.

— Точно това и ще направим. Ще се видим за вечеря.

— Но ще ни липсва компанията ти — увери я Роузуотър. Пола се позабави, докато оправяше сгънатото палто, с което бе излязла навън. Минавайки покрай нея, Роузуотър й подаде нещо. Когато се отдалечиха, тя разтвори ръката си.

Държеше златния пръстен, който Виктор бе изровил от тинята. Отправи се бързо към стаята на Туийд, за да му докладва.

Малко преди това лейтенант Андре Бертие от Трети корпус търпеливо чакаше, докато Джийн Буржойн разговаряше с хубавото чернокосо момиче. Две красавици — блондинка и брюнетка. Не би имал нищо против едно интимно запознанство с някоя от тях. Най-добре и с двете. Помечта мъничко, за да убие времето, но нито за миг не отслаби вниманието си. Помнейки ролята си на англичанин, той си поръча още един джин с тоник, защото това се пиеше най-много на острова. Отпи и отново се замисли за заповедите, които бе получил във Франция…

Леми му беше дал точни инструкции, застанал срещу него пред колата на Дьо Форж на връщане от вила „Форбан“. Майорът никога не пилееше думите си.

— Следиш Буржойн навсякъде. Искам подробен доклад за всичките й посещения. С имена и адреси. Ето ти пари за пътуването. Тя отлита за Англия. Ти се качваш на един от моторите, отиваш в щаба и се преобличаш в английските си цивилни дрехи. След половин час да си отново при вила „Форбан“…

Бертие бе използвал същия фалшив паспорт, както и при предишните си пътувания до Англия. Качи се с Буржойн на самолета за Париж, после до Лондон. Използва колата, която го чакаше — „Форд Сиера“, поръчана по телефона по време на престоя за смяна на полетите на летище „Шарл дьо Гол“.

По неясна за него причина колата, която чакаше Буржойн, я отведе директно в хотел „Браднъл“ в Олдбърг. Той се регистрира под името Джеймс Сандърс. Носеше тъмни очила и мека шапка, за да скрие русата си коса. Ако някой го подкачеше за слънчевите очила през ноември, той щеше да отвърне: „Имам слаби очи. Светлината ме дразни…“.

Леми добре бе обучил протежето си. Веднага след настаняването си в стаята Бертие заключи вратата. Възможно най-бързо извади шише с боя за коса, отиде в банята и внимателно нанесе течността. Използва закачения на вратата сешоар, погледна се в огледалото и забърза надолу.

Страхът му, че Буржойн може да е изчезнала, се удвои, когато слезе във фоайето. Влезе бързо в бара и я видя. Тъкмо взимаше шампанско от тезгяха. След това го занесе до масата, където седеше момичето с гарвановата коса. Бертие си поръча първия джин с тоник и седна в ъгъла. Двете жени се разприказваха като стари приятелки.

Бертие знаеше, че Буржойн няма да го познае. Въпреки факта, че бе стоял в стаята й във вила „Форбан“, докато чакаше Дьо Форж.

Боядисаната коса променяше вида му. Тъмните очила завършваха маскарада. Освен това Буржойн го бе виждала само в униформа. А смяната на военни дрехи с цивилни можеше да направи човек неузнаваем.

Тъкмо допиваше поредния коктейл, когато Буржойн облече палтото си и излезе от бара. Бертие я последва по стълбите към задния вход, извеждащ на улицата зад хотела. Колата й — „Ягуар“ — бе паркирана наблизо. Той изтича до своя форд, оставен до самия вход. Буржойн потегли и Бертие я последва на безопасно разстояние.

В студената нощ нямаше никакво движение. Тя зави наляво по една тясна странична уличка, после надясно по булеварда, също толкова пуст, и почти веднага свърна пак наляво, поемайки по алеята, изкачваща някакъв хълм. Високи стени се издигаха от двете страни и пътят тънеше в мрак. От време на време зад някой портал проблясваха светлините на големи къщи. Кварталът на богатите в Олдбърг.

Хапещият студ на ноемврийската нощ го блъсна в лицето. Тръгна пеша към мястото, където ягуарът се бе скрил от погледа, вдигна яката на английското си спортно яке и пъхна ръце в джобовете. От двете страни на входа в стената, през който бе минала колата, се издигаха каменни колони, украсени на върха с излети от олово старинни кораби. Внушителната резиденция се наричаше „Адмиралтейството“.

Бертие надникна зад едната от колоните и видя малка къща в архитектурния стил на осемнадесети век. Зад дръпнатите встрани завеси на прозореца вдясно от главния вход на сградата светеше лампа. Бертие забеляза възрастен мъж с оредяла коса, който наливаше нещо от бутилка. Стойката му беше съвсем изправена. Появи се и Буржойн — приближи се до прозореца и дръпна пердетата. Точно преди да се скрие от погледа, Бертие зърна блясъка на светлината по буйната й руса коса.

Тръгна обратно към колата. Нагази в някаква кал, седна зад волана и се опита да изчисти обувките си. Леми явно бе очаквал тя да посети някой свой любовник. Бертие се замисли дали старчето спадаше в тази категория.

Седеше с ръце в скута и разсеяно разтриваше средния пръст на лявата. Когато след половин час стана ясно, че тази вечер тя няма да ходи никъде другаде, Бертие подкара колата към „Браднъл“, спускайки се от най-високото място в Олдбърг.

Преди да извади пръстена, Пола накратко разказа за пътуването им до блатата. После измъкна носната си кърпичка, разстла я внимателно и го показа на Туийд.

Бяха сами в стаята му. Туийд отпи от кафето, поръчано по-рано, докато държеше в ръка пръстена. Остави чашата и го сложи на средния си пръст. Беше му прекалено широк.

— Ето че съвпада с това, което казаха патолозите — обади се Пола. — Удушвачът е с много големи ръце. Само такъв човек би могъл да носи този пръстен.

— Лотарингският кръст. Интересно — каза Туийд, като почисти със салфетката остатъците от кал. — Може да се окаже важно. От друга страна обаче…

— Това е връзка с Франция — настоя Пола. — Защо сте толкова скептичен? Казах ви къде беше открит и как.

— На този етап не искам да правя изводи. Разполагаме с доста информация, с много фрагменти от мозайката, но някои все още липсват.

— Добре, какво знаем дотук?

— Най-сбито, с убеждението на Лазал, че в най-скоро време метеж ще разлюлее Франция. Организиран от „Черния кръг“, ръководен вероятно от генерал Дьо Форж. Видяното от Нюмън в Бордо подкрепя тази теория.

— Все още изглеждате скептично настроен.

— Прекалено рано е да се осланяме на тази информация. Може да сгрешим. Кулман ни предупреждава за нелегалното движение „Сигфрид“ в Германия. Между това и събитията във Франция би могла да съществува връзка. Да не забравяме и Калмар — вероятния убиец на Карин и Питър Кари. Имам силно предчувствие, че именно той е ключът. Узнаем ли местонахождението и самоличността му, ще разберем всичко. — Мозъкът му бързо премина на друга тема. — Ще взема този пръстен. Сама разбираш, че скоро трябва да го предам на Букенън. Не можем да укриваме улики по случай на убийство.

— Мога и сега да го дам на Букенън…

— Не. Искам в лабораторията на Парк Кресънт да изработят точно негово копие. След това ще бъде даден на Букенън. Той знае ли, че съм тук?

— Сигурна съм, че не знае.

— Ще задържим така. Тази нощ няма да излизам от стаята си. Ще тръгна рано сутринта. До Лондон ще стигна с моята кола. Но май е по-добре първо да поговоря с Виктор Роузуотър и да го предупредя, че ще предам пръстена на Централния следствен отдел. Трябва да му оставя време да подготви версията си.

— Отивам да го доведа, преди да тръгнат да вечерят с Боб.

— Добре. Чакам те — Туийд отново се вгледа в пръстена и изображението върху него. — Имам странното чувство, че съм виждал това някъде. Нямам представа къде. Дано се сетя. И още нещо, Пола. Бъди крайно предпазлива, когато утре разговаряш с лорд Дейн Доулиш.

— Нюмън и Марлър ще са там — на стрелбата.

— Въпреки това внимавай много. Моника продължава да работи върху досието на Доулиш.

— Защо?

— Защото се занимава с оръжеен бизнес. Защото живее в района, където бе убита Карин. Вероятно няма нищо общо с това, което търсим. Но сме длъжни да проверим. Има още едно нещо, което искам да свършиш — той гледаше стената. — И отново с най-голяма предпазливост.

— Разбрах. Какво е то?

— Тук е отседнал един французин — ако Нюмън правилно е чул възклицанието му при асансьора. Ако можеш, запознай се с него. Разбери какво прави тук. А сега доведи капитан Виктор Роузуотър. Кажи му, че съм шеф по сигурността в застрахователна компания.

— Най-добре ще е да кажа на главен инспектор Букенън, че аз съм открил пръстена — каза твърдо Роузуотър.

Току-що бе изслушал предложението на Туийд и се бе съгласил с него. Туийд от своя страна изучаваше Роузуотър, спомняйки си думите на Пола, че от него би излязло чудесно попълнение за тайните разузнавателни служби. Той наистина схващаше веднага основното във всяка нова ситуация. Следващите му думи потвърждаваха мислите на Туийд:

— Ще кажа, че нито Пола, нито Нюмън знаят, че съм го намерил. Прибрал съм го в джоба си, за да мога да го разгледам по-късно. В края на краищата убита е жена ми. Очевидно имам интерес да открия човека, удушил бедната Карин.

— Букенън ще те притисне — предупреди го Туийд. — Укриване на улики и така нататък.

— Ще се оправя. Не забравяйте, че имам опит във воденето на разпит. Сега ли ще ми дадете пръстена?

— Заключен е на сигурно място. И мисля, че ще е най-добре да изчакаме няколко дни, преди да се изправиш срещу Букенън. Може да реша да присъствам и аз.

Роузуотър се настани по-удобно в стола си. Наблюдава Туийд цяла минута, преди да зададе въпроса си:

— Пола ми каза, че работите за застрахователна компания. Сигурността някак не се връзва с това, ако не възразявате.

— Съвсем не — Туийд се усмихна загадъчно. — Специализирани сме в застраховането на богати клиенти срещу похищение — излъга той. — Тази информация е поверителна. Понякога се налага да преговаряме с похитителите, които са отвлекли наш клиент — доста рискована операция.

— Мога да си представя.

— Работим в цяла Западна Европа. Зоните на най-усилена дейност са Германия и Франция. Затова пътувам много. Някои немски индустриалци са доста притеснени от появата на загадъчната организация „Сигфрид“.

— Имате предвид опасността тя да реши да се финансира по този начин?

— Именно. Още веднъж ви напомням — тези сведения са строго поверителни. Не го забравяйте, защото вие също пътувате често.

— Професията ми ме е научила да си държа устата затворена. Да се върнем на пръстена — ще ме предупредите ли, преди да информирате полицията?

Туийд извади визитната си картичка на главен детектив по разследване на исковете, застрахователно дружество „Дженеръл и Камбрия“. На нея имаше само един телефон. Роузуотър прибра картичката в портфейла си.

— Доколкото разбрах, ще останете тук през следващите няколко дни — каза Туийд. — Така че ще мога да ви открия.

Роузуотър за пръв път се усмихна:

— Ще бъда на разположение. Смятам малко да се пошляя из околностите на този странен град. А сега е време да сляза за вечерята с Боб Нюмън.

След като напусна Туийд, Пола се отби за малко в стаята си, за да огледа външността си. В бара веднага откри младия мъж с тъмните очила, когото Нюмън бе описал. Седеше сам на една маса в ъгъла с чаша пред себе си. Пола изведнъж си спомни, че той бе седял там през цялото време на разговора им с Джийн Буржойн.

Тя се спря в средата на помещението, огледа се, сякаш се чудеше къде да се настани, и избра една свободна маса близо до французина. Седна с лице към него и кръстоса красивите си крака. Тъмните очила веднага я фиксираха. Собственикът им не се поколеба и миг. Стана и бавно се приближи до нея с чаша в ръка.

— Моля за извинение. Ако преча, ще си тръгна веднага. Сам съм в бара, затова си помислих, че можем да си правим компания. Ако, разбира се, не чакате някого.

Тя се усмихна:

— Никого не чакам. Заповядайте, бездруго сме отседнали в един и същ хотел.

— Първо ще ви донеса нещо за пиене — той остави чашата си. — Какво ще желаете?

— Вече пих шампанско. Предпочитам да остана на същото… Тя бе слушала внимателно, но не успя да открие и следа от някакъв акцент в гласа му. Той се върна с шампанското, седна до нея и вдигна чашата си.

— Наздраве! За прекрасната вечер!

— Наздраве! Страхувам се обаче, че няма да мога да ви отделя цялата вечер. Прекалено дълго разговарях с Джийн Буржойн. Преди малко бяхме в същия бар.

— Така ли? Коя е Джийн Буржойн?

— Известна светска дама. Скъпите списания често показват снимката й. Понякога я споменават и в клюкарските хроники. Току-що се е върнала от Франция. Вие бил ли сте във Франция?

— Извинете ме, доброто възпитание май ме е напуснало. Да ви се представя — казвам се Джеймс Сандърс…

— Пола Грей. В такъв случай вероятно не познавате Франция.

Бертие намести очилата по-високо на орловия си нос. Обърна се с лице към нея. Дразнеше я това, че не вижда ясно очите му.

— Между другото, тъкмо се прибирам от Париж…

Леми го бе учил да се придържа колкото се може по-близо до истината.

— Загубих си времето — продължи Бертие. — Това време на годината е мъртъв сезон за бизнеса.

— С какво се занимавате? О, извинете, въпросът ми е прекалено личен.

— Продавам корабно оборудване. На едро и на дребно — за частните купувачи. Все яхтаджии. Затова съм и тук. В Олдбърг е фрашкано с яхтаджии.

Тя кимна. Струваше й се, че тази употреба на разговорни изрази е малко пресилена, но не можеше да бъде сигурна.

— А тук бизнесът ви върви ли? По това време на годината? Той глътна половината от питието си.

— Надявам се да подготвя почвата за пролетта. Бизнесът ми е сезонен. През зимата можеш да срещнеш много хора, които биха се заинтересували, когато от нея остане само лошият спомен.

Той все още я наблюдаваше, а стъклата на очилата му приличаха на бездушни очи.

— Vous en voules un autre? — изведнъж попита Пола.

Произнесе го много бързо, като истинска французойка. Интересуваше се дали той би желал още едно питие. Бертие се наведе, сякаш понечи да стане, но после само се намести по-удобно на стола. Тя можеше да се закълне, че за миг лицето му се беше вледенило.

— Съжалявам — продължи Пола, — реших, че говорите френски, щом работите и във Франция.

Той се усмихна и разтвори силните си ръце.

— Знам, че трябва да го говоря, но не е така. Типично за англичаните, не мислите ли? Проклетите чужденци са тези, които трябва да знаят езика ни. И го знаят, между другото — поне хората, с които работя във Франция. Освен това аз най-често им показвам готови каталози на резервните части и оборудването. Така че е лесно. Всъщност какво ме попитахте?

— Дали искате да пийнете още нещо.

— Аз съм домакинът — отвърна той. — Какво ще кажете за още една чаша шампанско?

— Вече пих достатъчно. Предложих ви аз да ви почерпя.

— Не, благодаря ви — той отново намести очилата си. — Сигурна ли сте, че не можете да вечеряте с мен?

— Би ми било приятно. Но вече се уговорих за вечеря с двама приятели — тя погледна часовника си. — И ако не възразявате, мистър Сандърс…

— Джеймс…

— Вече ме чакат в ресторанта. За мен беше удоволствие да си поприказваме. Желая ви успех в деловите контакти.

Пола стана и той се изправи заедно с нея, за да отмести стола й. Покашля се, явно несигурен дали да каже още нещо. После й направи предложението, което тя очакваше:

— Може би ще приемете една разходка из околността утре? Можем да обядваме на открито.

Тя се усмихна:

— Много мило от ваша страна. Но утре ми е невъзможно. Имам уговорка. Може би някой друг път. Ако и двамата останем тук…

Тя излезе, а той се упъти обратно към тезгяха. Някаква двойка слезе от асансьора, тя зае мястото им и натисна копчето за първия етаж. Почука на вратата на Туийд по предварително уговорения начин и изчака да й отвори.

Туийд бършеше със салфетка устата си. Имаше посетител. Марлър, облечен в чисто спортно яке, изгладени панталони с ръб и ръчно изработени обувки, блестящи като огледало. Поздрави я с ирония:

— Подозирам, че нашата проницателна дама е свършила нещо полезно — изръмжа той, докато Туийд заключваше вратата.

— Пак сандвичи? — попита Пола с поглед върху подноса до каничката с кафе.

— Знаеш, че когато се стигне до разгръщане на силите, съм все гладен — Туийд седна до масата. — Тъкмо давах инструкции на Марлър. — Той посочи няколко листа с надраскани имена, част от тях подредени в групи и оградени с кръг. Пунктирани линии свързваха някои от групите. Туийд погледна Пола.

— Какво стана с псевдо-англичанина на Нюмън? Ако е такъв.

— Казва се Джеймс Сандърс. Поне така твърди — тя смръщи вежди. — Най-лошото е, че и аз не съм сигурна. Говори превъзходен английски, но не знам дали един истински англичанин би употребявал жаргона така, както той го прави. Подметнах му нещо на френски — питах го дали ще пие още едно. Стори ми се, че тръгна да става от стола, но помръдна толкова слабо, че не мога да бъда сигурна дали ме е разбрал. Нямаме доказателства, че е французин, това е. Сега трябва да сляза за вечеря с Нюмън и Роузуотър и да ви оставя да работите.

— Утре… — изражението на Туийд беше мрачно — бъди извънредно внимателна в Гренвил Грейндж. Имам предчувствие, че там се крои нещо опасно.

15.

Готически ужас.

Пола бе спряла взетата от Нийлд кола пред затворените врати от ковано желязо, които бранеха Гренвил Грейндж. В края на една дълга извита алея тя зърна уродливата сграда. Викторианската архитектура в своя най-отвратителен вид — огромна сива триетажна постройка с две долепени крила. Покривът бе осеян с малки кулички. Фантастичните скулптури на водостоците се открояваха на ясното зимно небе.

След излизането си от Олдбърг тя бе завила наляво по шосе А1094 покрай игрището за голф. Наситеното зелено на хълмовете бе покрито от тежък скреж. При Снейп зави пак наляво, подмина прочутите пивоварни и пое по тесен селски път към Айкин. Често сверяваше маршрута с пътната карта на седалката до нея. Следващият ляв завой я изведе в полето, откъдето се виждаше широката извивка на река Олд, приличаща на ивица синкав лед.

Натисна няколко пъти клаксона и се появи едър мъж в провинциални дрехи, хванал ремъка на свирепо овчарско куче, което озъбено скачаше към нея. Добре дошла в Гренвил Грейндж.

— Какво искате? — попита големият мъж. — Това е частна собственост.

— Очевидно. Казвам се Пола Грей. Имам среща с лорд Дейн Доулиш. На обяд.

— Покажете някакви документи.

— Елате до колата и ги погледнете, по дяволите. И дръжте проклетото си кученце по-далеч от мен. Или се обадете на негова светлост и му кажете, че не искате да ме пуснете в имението…

Без да откъсва очи от нея, пазачът отключи вратите, отвори едната, прибра ремъка на кучето и се приближи към колата. Пола забеляза, че дрехите му изглеждат съвсем нови. Доста необичайно за един пазач.

Показа журналистическата си карта и някои от документите, изработени в лабораторията на Парк Кресънт.

— Влизайте! — гласът му беше злобен.

— Значи сте знаел, че ще дойда.

Усмихна се в пламналото му лице, преди той да тръгне да отваря и другата врата. Натисна рязко педала, като засипа с чакъл кучето и едва не отнесе пазача. Алеята извиваше в широк полукръг пред къщата и оставяше много свободно място за паркиране под перилата на обширната тераса и стълбите, водещи към входа.

Изключи двигателя и веднага чу изстрелите на пушките. Стрелбата беше започнала, някъде зад грозната грамада на сградата. В края на двете редици спрени коли забеляза мерцедеса на Нюмън. Паркираните автомобили бяха поне двадесет — няколко модела БМВ, едно ферари и една ламборгини. Големи пари посещаваха Доулиш при състезанията по стрелба в имението му. Пола погледна часовника си — 11.50 ч. Десет минути по-рано. Обичаше да изважда от равновесие непознатите, с които имаше среща. Понякога така откриваше неща, които те биха искали да скрият.

Заключи колата, подмина стъпалата и тръгна към лявото крило на къщата. Отзад една широка поляна, оградена от борове, се спускаше към голям, вдаден в реката, пристан. Преброи около тридесет мъже с пушки — на различна възраст, до един облечени добре, дори контешки. Температурата бе все още малко над нулата. Пола носеше дълго до коленете велурено палто и копринен шал. Стрелците, застанали на края на поляната, не обръщаха внимание на дъжда от глинени късове, който се сипеше върху им, и продължаваха съсредоточено да свалят от небето черните дискове, въоръжени с дванадесеткалибрени пушки. Видя Марлър да се прицелва внимателно, когато нови пет чинийки полетяха нагоре. Не улучи три и в кратката тишина след изстрелите Пола дочу дрезгавия му глас.

— Не мога да ги сваля, проклетите…

„Не можеш ли! — помисли си тя. — Ако поискаш, ще свалиш всичко, което хвърчи!“

Шумът от ниско летящ хеликоптер я накара да погледне нагоре. Почти докосващ върховете на дърветата, той увисна за миг неподвижно, а после мина над покрива на къщата и се скри от погледа. Пола предположи, че е вертолет на бреговата охрана и се опита да види маркировката на машината. Не забеляза никакви отличителни знаци. От водостока на покрива й се хилеше главата на сатир.

— Онзи сладур горе май си пада по теб — обади се мутиращ глас зад гърба й.

Тя се обърна и видя едно младо голобрадо момче, което я разглеждаше с нескрит интерес. Държеше пушката си ефектно подпряна на рамото.

— Сигурно си от харема на негова светлост. Той е ей там — момчето кимна с глава. — Предполагам, че вече те чака, много е навит.

Пола го гледаше право в очите.

— Имам едно предложение — каза спокойно тя. — Иди се гръмни.

— Така да бъде.

Младият фукльо се отдалечи и Пола погледна натам, накъдето бе кимнал преди малко. Нюмън говореше на средно висок и набит мъж, облечен в костюм за езда. Доулиш слушаше с мрачно лице. Изведнъж хората на поляната утихнаха, сякаш усетили, че ще се случи нещо сериозно. Марлър застана зад Нюмън и запали цигара. Пола ясно чуваше разговора.

— Та какъв ви беше въпросът? — прогърмя гласът на Доулиш.

— Чух, че имате оръжейна фабрика наблизо. Предполагам, че тя е един от основните ви източници на доходи. Краят на Студената война сигурно ви кара да търсите нови клиенти. Или не съм прав? Може би се радвате, че най-после е възможен мир, дори това да сложи край на печалбите ви от войната?

— Бяхте поканен като гост на стрелбата — изсъска Доулиш, пъхнал ръка в джоба на бричовете си. — А сега се опитвате да вземете интервю. За „Шпигел“, казвате…

— Има ли конкретна причина да избягвате публичност? — продължи приятелски Нюмън. — Вие сте един от най-могъщите индустриалци на Запад. Казват, че можете да продавате оръжие на хора и места, за които друг не би и помислил. Вероятно имате контакти във върховете…

— Изходът е натам — прекъсна го Доулиш и посочи с пръст паркинга. — Ако след две минути сте още на моя територия, ще наредя да ви изпратят.

— Не тормозете хората си — каза усмихнато Нюмън. — Наемните ви убийци сигурно имат да свършат други мръсни работи.

— Убийци?

Доулиш пристъпи към Нюмън. Лицето му беше червено. Високо кръвно налягане? Пола не можеше да прецени.

— Ами да, така нареченият обслужващ персонал на стрелбата — продължи Нюмън. — Облекли сте ги така, че да приличат на местни хора. Обаче дрешките им са съвсем нови. Професионални телохранители, нали? Изритани от уважаващите себе си компании.

— Две минути…

Доулиш се обърна, огледа се и кимна на един едър мъж, който веднага дотича. Лордът явно не обичаше да губи времето си. Тръгна веднага към Пола и другият трябваше да върви редом с него, докато слушаше заповедите му. Тя успя да чуе само първата част от нарежданията.

— Свържете се с хеликоптера. Нюмън да бъде проследен. Кара един стар син мерцедес. Работата е важна. Ако се наложи, да му дадат един урок. Предупредиха ме за Нюмън, че…

Той понижи гласа си и въпреки че се приближаваше към Пола, тя не успя да чуе последните изречения. Видя как Марлър и Нюмън предадоха оръжията си на един от телохранителите и тръгнаха към паркинга, без да поглеждат в нейната посока. Пола започваше да се тревожи — на идване не бе видяла и следа от Бътлър и Нийлд, които според инструкциите на Туийд трябваше да осигурят защитата на тримата, влезли в имението. Но всъщност където и да чакаха, тя нямаше да ги забележи — бяха професионалисти.

— Действай, Бранд! Тръгват…

Едрият мъж се затича, а Доулиш се приближи към Пола с широка усмивка и свали шапката си.

— Пола Грей? Подранила сте…

— Не обичам да закъснявам.

Две кафяви очи я пронизаха като куршуми. Една силна длан я сграбчи за ръката и я поведе по задните стълби. Той отвори някакъв френски прозорец, бутна я вътре, заключи след себе си и дръпна тежките тюлени пердета.

— Нека взема палтото ви, скъпа…

Докато й помагаше да го свали, пръстите му се задържаха за малко върху красивите й рамене. Отвори един гардероб, постави палтото на закачалка и й посочи голямото меко канапе с подредени възглавници в средата на стаята. Пола се огледа за единичен фотьойл, но Доулиш се бе подготвил добре за срещата — всички бяха затрупани с камари подвързани с кожа книги. Не й остана нищо друго, освен да седне на края на канапето. Той й предложи да избира между уиски и вино, но тя поиска кафе. Доулиш натисна някакво копче в стената. В края на обширната стая се отвори врата и се показа облечен в черно прислужник.

— Кафе за гостенката ми, Уолтърс. За мен голямо уиски. И следващия път чукай, преди да влезеш. Действай…

„Това явно е любимата му фраза“ — помисли си Пола, докато оглеждаше стаята и вадеше бележника от чантата си. С изключение на прозорците, гледащи към поляната, останалите три стени бяха покрити с дъбова ламперия, на равни интервали прекъсвана от вградени библиотечни шкафове. Точно срещу нея в една дълбока сводеста ниша пращеше огън. В стаята беше нетърпимо горещо. Доулиш свали ботушите си, изхвърли ги към огнището и пъхна големите си крака в чифт ръчно изработени спортни обувки с дебели подметки.

— Мога ли да си сваля сакото?

Докато го правеше, очите му шареха по освободеното й от палтото тяло. Седна до нея на канапето, сложи ръка върху коляното на кръстосания й крак и го стисна.

— С какво ще започнем? — попита той с широка усмивка. Доулиш създаваше усещането за голяма физическа енергия, а движенията му, въпреки килограмите, бяха пъргави и леки. „Като машина за секс е“ — помисли си Пола, преди да отговори.

— Ще започнем с освобождаването на моята персона от ръката ви.

— Но такава чаровна персона…

Ноктите на дясната й ръка се спуснаха над неговата. Бяха твърди и остри. Той не помръдна и Пола лекичко ги заби в кожата му.

— Мога да ви издера до кръв. И окото ми няма да мигне. Белезите ще личат седмици след това. Освен това ще си тръгна веднага — с други думи, вървете по дяволите.

— Смело момиче. Това ми харесва.

Но все пак махна ръката си от коляното й. Облегна се на възглавниците, поглади единия от бакенбардите си и я погледна изучаващо, сякаш я виждаше за пръв път.

— На вашите услуги съм — каза най-накрая.

— Доколкото разбирам, вие се интересувате от консервация. А също и от подводни проучвания. Чух, че сте финансирал новата експедиция при потъналия град Дънуич.

— В тази работа „Кати“ е неоценима.

— Кати?

Пола го погледна объркано. В същия момент на вратата се почука. Доволен от ефекта, който бе създал, Доулиш излая:

— Хайде влизай!

Изчакаха, докато Уолтърс остави сребърния поднос, наля кафе на Пола, подаде на Доулиш голяма кристална чаша със скоч без лед и излезе от стаята.

— Изливай в трюма! — рече Доулиш и погълна половината от уискито си.

— Не искам вода под палубата — отвърна Пола и отпи от кафето.

— Вода под палубата!…

Доулиш повтори думите й и гръмко се засмя. Преди тя да разбере какво става, той обгърна с ръка кръста й, изправи я на крака и я поведе през стаята към стената вдясно от голямото огнище. Натисна друг бутон.

Чу се тихото мъркане на скрит механизъм. Част от ламперията се плъзна нагоре и зад нея се откри нещо, което напомни на Пола за диорамите във военните музеи. Пред очите й се намираше голям панел от шлифовано стъкло, оформен като корабен илюминатор. Зад него един странен модел на плавателен съд се поклащаше върху сините вълни на морето.

Пола още държеше бележника и писалката си. За момент лицето й замръзна. Доулиш погрешно го разбра като израз на удивление и я погледна развеселен. Пола виждаше същия странен кораб, който бе плавал във водите край Дънуич онази нощ, припомни си как тогава с Карин излязоха на повърхността и се качиха в лодката си, как бягаха от водолазите убийци, стиснали ножове между зъбите си… За да не се издаде, започна да пише неразбираеми стенографски знаци в бележника си.

— Това е „Кати“ — произнесе гордо Доулиш. — Съкратено от катамаран. Едно от големите технически постижения в корабостроенето. Вместо да го подмятат вълните, с двата си корпуса той преминава през тях, разсича ги. Максимална скорост — четиридесет и два възела. Всъщност името му е „Стоманеният лешояд“. Нарекох го така, защото, погледнат откъм кърмата или носа, прилича на лешояд, плъзгащ се над вълните.

Пола наблюдаваше вътрешно разтреперана. Доулиш натисна друго копче и моделът се придвижи в лявата част на аквариума. Вълните в „морето“ станаха още по-големи. Корабът заплува надясно, като с лекота ги преодоляваше.

— Изглежда много широк — тихо се обади тя.

— Може да качи повече от сто души — продължи Доулиш. — Плюс много техника — дори тежки превозни средства. Чудесен е и като ферибот. Един такъв катамаран, но по-голям от този, обслужва линията Портсмут — Шербург. Но „лешоядът“, построен в Норвегия, е технически по-усъвършенстван.

Почти хипнотизирана, Пола гледаше двете пенести следи, оставяни от двигателите. Насили се да проговори:

— Къде държите такъв огромен съд?

— В Харуич, когато не е на курс.

— Казахте, че го използвате при проучванията на Дънуич?

— Често. Служи за база на водолазите, които съставят картата на потъналия град. Може би ще ви хареса едно пътуване на борда на най-новата ми играчка?

— О, да. Ще го използвам и за статията си — механично отвърна Пола. — Можете да се свържете с мен чрез главния редактор на „Уомънс Ай“. Често навестявам редакцията.

— Значи темата на материала ви ще бъдат моите подводни проучвания? Последните изследвания на дъното там бяха проведени през 1979-а от няколко морски клуба. Сега възобнових работата в много по-голям мащаб. Мога да си позволя скъпо оборудване…

Докато продължаваше разпалено да обяснява, Доулиш натисна копчетата, моделът се прибра в началното си положение, а ламперията се плъзна надолу и сложи край на демонстрацията. Пола се върна на канапето, седна и каза нещо, което за миг разруши приятелската атмосфера на разговора:

— Освен подводните ви занимания, за които харчите много пари, вие ръководите и своите оръжейни заводи, а те печелят състояния за компанията ви. Това не ви ли притеснява? Да бъдете търговец на смърт?

Той прекоси стаята, стовари се до нея и сграбчи като в стоманени белезници китката й. Изражението му беше свирепо.

— Защо, по дяволите, ми задавате този въпрос?

Пола се запита къде ли бяха Нюмън и Марлър. Така й се искаше да са наблизо…

16.

Седнал зад волана, Нюмън бързо се отдалечаваше от полуострова на Айкин. До него седеше Марлър. Движеха се по ограден с храсти път, а полетата отстрани все още бяха покрити с бялото наметало на скрежа. Полупрозрачна мъгла прегръщаше дърветата и оставяше от слънцето само един неясен кръг.

— Да наминем ли към оръжейното предприятие на Доулиш? — попита Марлър. — В гората край пътя за Ортфорд…

— Откъде знаеш, че е оръжейно?

— А ти какво мислиш, че е? Забутано в пустошта, оградено от електрифицирана телена мрежа, зад която се разхождат патрули с кучета… Дали пък не отглежда градински ружи?

— Добре де, отиваме, щом настояваш — съгласи се Нюмън. — Показвай пътя.

— Вляво при върха на хълма, после пак наляво, като стигнем шосето за Снейп Молтингс. След това по пътя за Ортфорд.

— Следят ни.

— Знам. Видях ги в страничното огледало. „Форд Сиера“ е, дори не забелязах кога Бътлър и Нийлд са тръгнали след нас.

— Значи ги бива. Как ти се стори празненството? Много си зле с пушката, когато решиш да се правиш на аматьор.

— Така исках. Ти обаче успя да подпалиш Доулиш. Налагаше ли се да отидеш толкова далеч?

— Такова ми беше намерението. Когато вбесиш някой, той обикновено изплюва повече, отколкото би желал.

— Изплю само нас, доколкото забелязах. „Разкарайте се или ще ви изпратят“.

— Постигнах целта си. Раздразних го. Подготвих почвата за Пола. Ти, разбира се, видя, че пристигна. А след като Доулиш ни прати по дяволите, той тръгна към нея и, изглежда, вече предвкусваше удоволствието си. Не знаеше, че ще налети на дива котка, ако се опита да я докосне.

— Но може да си развалил нейните планове — възрази Марлър.

— Настроението му още ще е лошо.

— А тя ще го забележи и ще го използва умело. Бас държа, че ще се върне с интересна информация.

— Стига да се върне…

Пет минути по-късно Нюмън взе един остър ляв завой и продължи през още по-безлюдна местност към Ортфорд. След малко спря колата и изключи двигателя. Тишината бе непоносима. От двете страни на шосето гори от борове и ели покриваха хълмистата пустош. Току-що бяха подминали един черен път, водещ встрани от главния, навътре сред дърветата. Марлър запали цигара.

— Входът е по-нататък. След още два завоя ще те приветстват черепи и кръстосани кости.

— Откъде знаеш, че това има нещо общо с Доулиш?

— Защото съм добър детектив — усмихна се нахално Марлър.

— В долната част на една от предупредителните табели имаше малък надпис: „Доулиш Консервация Лимитид“. За охранителните мерки вече ти разказах.

— Това шум от двигател ли беше?

— Да, заприлича ми на хеликоптер. Едва ли е на Пътната полиция. Вероятно брегова охрана.

— Или нещо друго — Нюмън запали двигателя. — Хайде да се размърдаме и да видим какво става тук.

— Сега? Не съм казвал, че тук става нещо посред бял ден.

Нюмън изведнъж се сети, че нямат никакво оръжие. Струваше му се, че над местността витае атмосферата на нещо злокобно и опасно. Сигурно заради усещането за пълна самота в това изолирано от света място. След Айкин не бяха срещнали жива душа.

Колата бавно запълзя по извития път. Нюмън се взираше в храсталаците от двете страни. Имаше чувството, че влиза в капан. Подминаха първия завой и пред очите им се откри следващата права отсечка, все така пуста. Стотина метра по-нататък пътят отново извиваше.

— Ако искаш да походим — подкачи го Марлър. Той сякаш не се и сещаше за риска, който поемаха.

— Аз карам, нали? — сряза го Нюмън. — Освен това вече сме близо.

— След този завой ще видим вляво малкия изолиран свят на Доулиш…

Мерцедесът продължаваше да пълзи. Нюмън смръщи вежди и натисна бутона, който прибираше назад покрива на колата. Марлър изтръска пепелта от цигарата си.

— Да не искаш да замръзнем? В тези проклети гори е студ…

— Млъкни! Чуваш ли това?

Звукът сега беше съвсем отчетлив. Хеликоптерът се приближаваше към тях. Подминаха и втория завой. Пътят продължаваше, прав като изпънат конец. Гората се отдръпваше встрани и оставяше тясно оголена ивица между първите дървета и храстите край шосето. От лявата им страна се появи висока телена ограда с окачени метални табели.

Оградата бе дълга около двеста метра, а в средата се намираше голям портал с две врати, също от телена мрежа. Зад тях един черен път се губеше сред дърветата. Забелязваха се и постройки — бетонни, едноетажни, без прозорци. На Нюмън му се стори подозрителен фактът, че от описаните по-рано от Марлър патрули и кучета сега нямаше и следа.

Паркира срещу затворените врати и остави двигателя да работи. Марлър изскочи навън, отиде до портала и бавно закрачи покрай оградата в посоката, от която бяха дошли, докато стигна до един бетонен стълб. Върна се при колата. Нюмън чуваше звука от хеликоптера все по-близо. Явно кръжеше някъде наоколо.

— Какво, по дяволите, правиш? — попита той, когато Марлър потъна отново в седалката.

— Търсех мястото, където с една отвертка с дървена дръжка може да се изгори електрическата инсталация на оградата.

— Защо, ако мога да запитам?

— Вече го направи, приятелю. Отговарям ти — в случай че реша да се върна някоя нощ и да разгледам по-отблизо това предприятие.

— Не бих те посъветвал. Поне не го прави сам…

Нюмън се взираше в пътя зад вратите. Беше насечен от коловози там, където бяха минавали широките гуми на тежки машини. Все още нямаше и следа от човешко същество и това продължаваше да го тревожи. Сякаш някой бе наредил на всички постове да се оттеглят от оградата. Не можеше да се отърве и от усещането, че невидими очи неотклонно ги следят.

— Малко зловещо, нали? — изръмжа Марлър.

— Е, не бих избрал това място за пикник.

— Мина ли ти наум, че Доулиш може да е изтеглил охраната, за да подсили хората си в Гренвил Грейндж? Доста народ го посети тази сутрин.

— Не мисля, че това е обяснението — каза бавно Нюмън, докато се оглеждаше внимателно. — Доулиш е милионер. Може да наеме достатъчно телохранители…

Млъкна, когато оглушителен рев взриви тишината. Замлъкналият за малко шум от хеликоптера сега сякаш се стовари отгоре. Нюмън натисна копчето за покрива, свали ръчната спирачка и рязко потегли. В същия миг въоръжени мъже изскочиха от окопите, където се бяха крили. Плътната стрелба на автоматите им обсипа с куршуми пътя зад мерцедеса. Нюмън забеляза, че не се целят в колата. Принуждаваха ги да продължат напред.

— Пред нас… — извика Марлър.

Нещо прекоси пътя и се стрелна в храстите. Подплашена от грохота лисица търсеше убежище. Зад нея изведнъж се появи хеликоптерът, бръснещ върховете на дърветата. Пилотът смени курса и полетя към тях на сантиметри от настилката на шосето. В момента, в който профуча над колата, от вертолета хвърлиха нещо, което се приземи на пътя. Взриви се с ослепителна бяла светлина. Нюмън затвори очите си и завъртя волана, за да избегне блясъка.

— Магнезий — каза кратко той. — Ако ни улучи или минем отгоре, резервоарът гръмва веднага.

— Ще се върне — Марлър се извъртя назад в седалката си.

— И този път може да уцели…

Нюмън натисна по-силно педала. Молеше се на Бога да стигнат по-скоро края на правия участък, който ги превръщаше в чудесна мишена — пилотът лесно можеше да изчисли изпреварването на снаряда.

— Няма го — каза Марлър.

— Всеки момент ще налети.

Едва бе изрекъл последната дума, когато вертолетът отново се появи. Летеше ниско над смъртоносната отсечка от пътя, носеше се право към колата. В този момент Нюмън забеляза форда, който бързо ги застигаше.

Зад волана седеше Нийлд. До него Бътлър бе махнал предпазния колан и свалил стъклото на вратата. Наведе се навън, облегна се и хвана с две ръце валтера. Настилката на пътя бе гладка и оръжието не потрепваше.

Хеликоптерът се приближаваше към колата на Нюмън. Този път нямаше магнезиева бомба. Дим, черен гъст дим започна да се сипе зад машината. Тежка, плътна завеса бързо се спусна над пътя. Вертолетът беше на около триста метра от мерцедеса. Димът зад него застилаше асфалта. Нюмън стисна устни и намали. После натисна още по-силно спирачката.

— По дяволите, какво правиш? — извика Марлър.

Във форда отзад Бътлър вече се целеше в пилотската кабина. Вероятността да улучи бе нищожна, но друг шанс нямаха.

Натисна спусъка и изпразни целия пълнител, а кокалчетата на пръстите му побеляха от напрежението.

Нов пушек се разнесе от хеликоптера. Машината се отклони от курса си, започна несигурно да се поклаща във въздуха.

Изведнъж, обхваната от пламъци, рязко се понесе встрани от пътя и се скри зад дърветата. Ударната вълна от далечен взрив разтърси и двете коли. Над гората се издигна стълб от гъст пушек, а после настана тишина. Нюмън спря колата малко пред стелещия се над шосето дим. Зад него Нийлд също намали и застана до мерцедеса. От храстите изскочи друга лисица и се втурна през плътната пелена, притиснала асфалта. Рязко спря, изправи се на задните си лапи, падна настрани и остана да лежи неподвижно.

— Ето затова намалих… — каза Нюмън.

Излезе от колата, следван от Марлър и Бътлър, който бе заредил с нов пълнител. Нюмън изчака дима малко да се разсее и се приближи до животното. То се бе проснало на едната си страна, а дългата му рошава опашка не помръдваше. Очите му бяха почти изхвръкнали от орбитите си, челюстите зееха широко разтворени. Нюмън докосна с крак лисицата. Все едно подритваше камък — тялото беше твърдо и неподвижно.

— Ще я сложим в багажника. Искам експерти да видят това.

— Защо? — попита Марлър.

— Защото димът от хеликоптера не беше обикновен. Съдържа елемент, който, както виждаш, е смъртоносен…

Върна се при колата, обясни накратко ситуацията на Бътлър и взе от багажника парче зебло. Сложи на ръцете си чифт стари кожени ръкавици и отиде до мястото, където лежеше лисицата.

Бътлър също беше с ръкавици и му помагаше. Разстлаха зеблото на пътя, сложиха тялото върху него, увиха трупа и го занесоха до колата. Когато го оставиха в багажника, Нюмън свали ръкавиците си и ги хвърли отгоре.

— Съветвам те да направиш същото — каза той на Бътлър. Когато и двата чифта бяха прибрани на сигурно място, Нюмън затвори багажника. После сложи ръка на рамото на Бътлър.

— Благодаря, че ни спаси, Хенри. Ако не беше ти, сега щяхме да приличаме на тази лисица.

— Върша си работата — отвърна типично за себе си Бътлър. — Сега накъде?

— Обратно в „Браднъл“. Туийд си тръгна рано тази сутрин, затова е най-добре да уредим сметките си с хотела и да се върнем в Лондон. — Обърна се към Марлър. — Видя ли, че даде резултат?

— Кое?

— Това, че раздразних лорд Дейн Доулиш. Този хеликоптер беше голяма грешка — сега съвсем се издаде. На Туийд сигурно е му стане интересно.

17.

Докато пътуваше към Парк Кресън в своя форд ескорт, Туийд не спираше да се тревожи. Прекалено много хора бяха отишли в Гренвил Грейндж тази сутрин. Пола трябваше да избере друго време за интервюто си с Доулиш.

Тревогата му бе нараснала, когато влезе в Лондон. Взе решение, преди да паркира пред щаба си. Втурна се по стълбите, връхлетя в кабинета и веднага започна да дава нарежданията и на Моника:

— Слушай внимателно, спешно е! — Той погледна часовника — 12.30. Пола имаше среща в дванадесет. — Потърси телефонния номер на лорд Дейн Доулиш в имението Гренвил Грейндж край Олдбърг. Запиши го точно и ми го дай.

Чак сега свали палтото си, седна зад бюрото и отвори някаква папка. Не можеше да прочете и ред от документите в нея. Моника още не бе открила номера — нямаше го в указателите. Прекъсна разговора с централата и се обади на един приятел на Туийд в Специалния отдел. Пет минути по-късно затвори телефона, записа номера на лист от бележника си, откъсна го и го занесе на Туийд.

— Съжалявам, че ми отне толкова време…

— Важното е, че все пак го откри. Сам ще набера. Вероятно ще трябва да премина през стена от всевъзможни секретари…

* * *

Когато Доулиш я сграбчи за ръката, Пола реагира спокойно. Обърна се към него с леден глас:

— Ако не ме пуснете, ще си тръгна веднага. А статията ми няма да ви хареса. Особено със заглавие като „Лорд Доулиш малтретира жени“. Мисля, че съвсем няма да се отрази добре на реномето ви.

Доулиш пусна китката й. Лицето му беше налято с кръв, но повтори въпроса си малко по-тихо:

— Кой, по дяволите, ви накара да ме питате за оръжейния бизнес? Преди десет минути друг човек ми сервира същото.

— С този друг човек нямам нищо общо. Работя сама, за ваше сведение. А причината да ви задам въпроса е очевидна — вие наистина ръководите оръжейни фабрики. Винаги си правя домашните, преди да интервюирам някого. Може би предпочитате да избягвате темата, Доулиш?

— Нищо не избягвам. Но аз контролирам и цели вериги от супермаркети в Северна Америка и именно те са основният ми източник на доходи — Доулиш се наведе към нея. — Аз храня хората. Оръжията са нещо странично. Но предполагам както всички журналисти и вие търсите само сензации — завърши подигравателно той.

— Търся обективност. Занимавате се наистина с много неща. Точно това искам да отразя в материала си. Търговски вериги, финансиране на подводни проучвания. Вероятно ще се концентрирам върху последното. Необичайно е, затова.

— Имам ли думата ви? — излая Доулиш.

— Ама вие глух ли сте? Вече ви казах какво мисля да направя.

— Харесват ми смелите момичета — гласът му отново стана приятелски. — Половината ми от времето отива да карам разни тъпанари да изпълняват правилно нарежданията ми. Но това е единственият начин. Не трябваше да изпускам нервите си. Вие сте достатъчно интелигентна. Но малко преди да се срещнем, отвън имахме един неприятен инцидент. Съжалявам. Моля да ме извинете — той се усмихна. — Искате ли да изпием по чаша вино за помирение? По-късно ще ви разведа из къщата. Горе имам няколко интересни картини.

„Горе? Там явно са спалните. Започваме отначало.“ — помисли си Пола и поклати глава.

— Ако не възразявате, ще остана на кафе.

— Горе също могат да ви сервират кафе — настоя Доулиш. — Имам един Рубенс, който сигурно ще намери място в статията ви.

— Не харесвам Рубенс.

— Откъде получихте информация за малкия ми оръжеен бизнес? — изведнъж изстреля той.

Пола замълча. Усещаше, че ситуацията може да вземе неприятен обрат. Доулиш беше от мъжете, които не се оставят да бъдат надвити от жена. Изражението и поведението му отново бяха станали агресивни. Телефонът иззвъня. Доулиш сви с досада устните си и вдигна слушалката.

— Кой ме търси, по дяволите? Кой? Ясно. Няма начин, свържете ме. Доулиш на телефона…

— Говори главен инспектор Букенън. Знам, че при вас е Пола Грей — започна от другата страна на линията Туийд. — Искам незабавно да се върне в хотел „Браднъл“, за да бъде разпитана. Повтарям, незабавно!

— Моментът не е много удобен, точно сега…

— Направете го удобен. Разследвам убийство и това е много по-важно от удобството на някого. Извикайте я на телефона. Веднага!

Доулиш се намръщи. Сложи ръка върху слушалката, но реши още веднъж да опита да отложи тръгването на Пола:

— Ако можете да изчакате около час…

— Мога да изпратя патрулна кола да я вземе! Започвам да се замислям върху нежеланието ви да съдействате.

— Един момент.

Доулиш подаде слушалката на Пола.

— Главен тежък инспектор Букенън настоява да говори с вас. Сам ще ви предаде съобщението си — произнесе го високо и ясно, за да се чуе и от другата страна на линията.

— Мис Грей? — започна бързо Туийд. — Говори главен инспектор Букенън. Ако обичате, тръгнете веднага към хотел „Браднъл“. Трябва да ми дадете някои допълнителни сведения… — Туийд заговори тихо със собствения си глас. — Веднага се махни оттам. Не ми харесаха тонът и настроението на Доулиш.

Пола успя да не издаде изненадата си. Преди малко можеше да се закълне, че говори с Букенън.

— Добре, главен инспектор. Не виждам с какво мога да ви помогна, но тръгвам незабавно, щом настоявате. До половин час ще съм пристигнала. Дочуване.

Тя постави обратно слушалката и пусна в чантата си бележника и писалката. Изправи се, изтича до гардероба, взе палтото си, преди да я е настигнал Доулиш, и се обърна.

— Сигурна съм, че събрах достатъчно материал за статията си. Благодаря ви, че се съгласихте да ме приемете.

Доулиш пъхна ръка в джоба на бричовете си. Изглеждаше мрачен и недоволен. Застанал неподвижен като дървена фигура, той попита:

— За какво беше това обаждане? Да не сте загазили?

— Неотдавна открих тялото на момиче, удушено в блатата край Олдбърг.

— Четох затова. Карин… — той щракна с пръсти. — Карин. Някоя — си.

— Роузуотър.

Очите му отново приличаха на два куршума. Пола продължи:

— Германка, женена за англичанин. Никой не може да проумее защо са я убили.

— Вероятно психопат. По-добре тръгвайте, да не закъснеете за господин Главно ченге. Интересно как е разбрал, че сте тук.

— Знае, че съм отседнала в „Брандъл“. Трябвало е само да се заинтересува — питах хора от персонала как да стигна до Гренвил Грейндж, така че в хотела биха го упътили веднага — излъга с лекота Пола.

— Не забравяйте поканата ми за разходка с „Кати“ — подсети я Доулиш, докато я изпращаше през просторното фоайе към главния вход. — Ето ви визитката ми с прекия телефонен номер. Само, за Бога, не го публикувайте.

— Няма, обещавам — отвърна Пола и взе картичката с позлатени ъгли и щампован надпис.

— Просто ми се обадете, когато сте свободна — любезно настоя Доулиш с ръка на рамото й. — Ще се уговорим за най-удобното за вас време.

Вече й отваряше, когато Пола рязко обърна глава. Вдясно от нея, в дъното на големия вестибюл, една врата беше леко открехната. Тя успя да зърне лицето на мъж, който я наблюдаваше, и след това вратата се затвори.

— Карайте внимателно — шеговито я посъветва Доулиш и тя заслиза по стълбите към колата си.

Седна зад волана и въздъхна с облекчение. С властния си характер Доулиш бе успял да я изтощи. Запали двигателя и подкара към автоматично отварящите се врати. Промърмори на себе си:

— Слава Богу, че се обади Туийд…

Лорд Дейн Доулиш отиде до вратата в дясната част на вестибюла, отвори я и закова поглед в чакащия зад нея мъж.

— Дано не те е видяла, идиот такъв. Тръгвай с мен и ми докладвай, лейтенант Бертие.

В Парк Кресънт Моника с изумление гледаше Туийд. Току-що бе свършил разговора си с Гренвил Грейндж.

— През всичките тези години не съм и подозирал, че сте толкова добър имитатор — каза тя. — Имах чувството, че говори самият Букенън.

— О, аз имам скрити таланти — усмихна се кратко Туийд. — Сега трябва да действаме бързо. Свържи ме с Рене Лазал…

— Телефонът не се подслушва, Рене… — започна Туийд, когато чу гласа на французина.

— Моят също. Ситуацията тук е много сериозна…

— Работя по въпроса — увери го Туийд. — Заедно с по-голямата част от екипа, денонощно. Спешно ми трябват някои неща…

— Слушам те.

— Когато се видяхме тримата с Пола в Париж, ти ми показа няколко снимки от досието на един човек. Можеш ли да ми изпратиш веднага копия от тях? Интересуват ме следните лица: Жозет… разбираш за какво говоря, нали?

— Напълно. После?

— Майор Леми, Дьо Форж и Джийн Буржойн.

— Имаш ги. Сам ще ги извадя от негативите и ще ти ги пратя по куриер. Кодовата дума е „Версай“. Ще ти изпратя и още една снимка. На лейтенант Андре Бертие от хората на Леми. Вероятно е неговият офицер за свръзка, а може би и нещо друго. Това ли е всичко?

— Засега. Дръж ме в течение…

— Коя е Жозет? — попита Моника.

— Съпругата на генерал Дьо Форж. Когато Нюмън се върне във Франция, трябва да познава основните действащи лица.

— Няма ли да е опасно след всичко, което се случи при предишното му пътуване?

— Ще бъде много опасно, но доколкото познавам Боб, той ще настоява да се върне. Доста се тревожи за онова момиче, което се укрива в Аркашон — Изабел. А сега, докато говорех с Лазал, изскочи още нещо…

Той повтори думите на французина за лейтенант Бертие и й каза, че очаква снимката му.

— Звучи ми малко неясно. Какво имаше предвид Лазал?

— Нямам представа — каза Туийд бързо, прекалено бързо. — Що се отнася до връщането на Нюмън във Франция… — той отключи едно чекмедже и извади снимката на сержант Рей, която му бе дал Лазал. — Ела да погледнеш този индивид.

— Не ми харесва. Никак не ми харесва — каза Моника, след като разгледа внимателно лицето на снимката.

— Сержант Рей. Мисля, че чинът не отговаря на ранга му, вероятно е прикритие — експертът на Дьо Форж по взривни устройства. Нюмън трябва да има тази фотография, а когато му дойде времето, ще му изпратя и подкрепление. Всеки, който доближава Трети корпус или въобще Бордо, трябва да има снимка на това влечуго.

— Веднага ще направя копията…

— Не. Първо ме свържи с главен инспектор Кулман. Да се надяваме, че е в щаба си във Висбаден.

— Вие наистина не спирате — каза Моника и отиде до бюрото си да набере номера.

— Мисля, че не ни остава много време…

— Говори Кулман — представи се познатият гърлен глас. — Много се надявам, че никой не те подслушва.

— Никой, Ото. По тона ти разбирам, че нещо се е случило…

— Хванах една следа към групировката „Сигфрид“. С помощта на терористи от чужбина ще превърнат страната в ад, явно такива са плановете им.

— Конкретни улики?

— Да. Получих информация от един англичанин. Направихме обиск на съобщения адрес във Фрайбург. Открихме малък склад на оръжие и експлозиви. По-точно шест автомата „Калашников“, два килограма и половина експлозив „Семтекс“, часовникови механизми и всичко необходимо за направата на половин дузина бомби.

— Колко бяха терористите на „Сигфрид“?

— Николко. Птичето бе отлетяло. В апартамента не открихме нито един отпечатък от пръсти. Изчистили бяха толкова старателно, че си мисля дали не е имало жена с тях. Ти докъде стигна?

— Работим. Скоро може да имам новини за теб. Търпение, Ото. Онзи твой приятел — Щал — още ли е на същия адрес?

— Да.

— Между другото, обаждането на англичанина… Има ли нещо общо с „Името на Розата“?

— Да, би могло да се каже. Нека спрем дотук. Скоро може да те посетя в Лондон. Дори специалните служебни телефони понякога не са сигурни.

Туийд затвори. Беше разтревожен. Зловещата атмосфера в Париж сякаш бе обхванала и Висбаден. Духът на несигурност и недоверие, дори към собствените сътрудници, бе обзел мъже, пряко отговорни за работата на разузнавателните служби. Първо Лазал, сега и Кулман.

— Кой е Щал? — запита Моника.

— Дай ми един от секретните фишове. Благодаря. Щал е агент на Кулман, който работи под прикритие в Бордо… — Туийд говореше и попълваше фиша. — Записвам адреса, телефонния номер и френското име, с което официално се представя. Искам да оставиш в сейфа отделна папка за Нюмън. — Той й подаде готовия фиш. — Това отива в нея. Прибави и снимката на онова зловещо джудже сержант Рей, когато направиш копията в лабораторията.

— Ще бъде изпълнено. Какво означаваше подмятането за „Името на розата“?

— Кулман получил информация за една от тайните квартири на „Сигфрид“. Източникът е капитан Виктор Роузуотър. Казах ти, че се срещнахме с него в Базел. Пола смята, че е много подходящ за нашата работа.

— Като че ли е права.

Веднага след влизането си в дневната на Гренвил Грейндж Доулиш прие дълго телефонно обаждане от Ню Йорк. Застанал прав, лейтенант Бертие гледаше към пристана в края на поляната зад къщата. Към един от буйовете в широкия завой на реката беше привързана скъпа яхта. От нея се отдели моторна лодка с трима души на борда. Стигна до пристана, мъжете скочиха на брега, затичаха се нагоре по поляната и се скриха от погледа, когато заобиколиха къщата. Приличаха на добре трениран екип — около тридесетгодишни атлетични мъже, с пъргави и енергични движения.

— Добре, Бертие. Почвай. Какви новини носиш? Лейтенантът се завъртя на пети, намести тъмните си очила по-дълбоко в горния джоб на сакото и застана мирно. Гласът на Доулиш бе прозвучал рязко и грубо.

— Заповядано ми е да попитам кога ще пристигне следващата пратка.

— Пратка с какво?

Доулиш внимателно се вгледа в лицето на Бертие. Той не реагира, очите му останаха неподвижни и немигащи.

— Не зная, сър. Предавам ви буквално съобщението.

— Но можеш да се досетиш за какво става въпрос — настоя Доулиш.

— Не мога, сър. Заповядано ми е да ви задам определени въпроси и след това да предам отговорите на началниците си.

— В какво подразделение служиш, лейтенант? Чинът ти само лейтенант ли е? Или прикрива по-висок ранг?

— Лейтенант, сър. В инженерно подразделение. Мостове и така нататък.

— Ясно.

Доулиш не го показваше, но беше впечатлен. Мерките за секретност педантично се спазваха.

— Пратката ще бъде доставена след около три седмици. Това отговаря ли на въпроса ти?

— Напълно. Благодаря, сър.

— Отпусни се, приятелю. Тук не си на служба. Налей си нещо за пиене. Натисни копчето в онази библиотека, до томчето със стара английска поезия.

— Не пия, когато изпълнявам служебни задължения, сър.

— Тогава налей на мен, по дяволите. Голям скоч. Педантизмът на французина започваше да го дразни. Никога не бе успявал да пробие ледената маска на Бертие. Само му дай заповед и той ще свърши всичко. Доулиш не можеше да проникне зад бронята, която Бертие поставяше около себе си, и това го изнервяше. Страхуваше се от малко хора, но присъствието на французина винаги го правеше неспокоен. Пое безмълвно чашата и изпи половината от уискито.

— Вторият въпрос, който трябва да предам — продължи Бертие, — е къде ще акостира пратката.

— В Аркашон… — Доулиш щеше да добави „както обикновено“, но се спря навреме. Възможно беше Бертие наистина да знае толкова малко, колкото показваше.

— И съобщението за точната дата на пристигане ще бъде изпратено двадесет и четири часа по-рано по вече установения начин?

— Точно така.

Доулиш замълча. Вгледа се отново в Бертие. Висок над метър и осемдесет, с масивно лице, стройна фигура, големи ръце, отпуснати близо до бедрата. Застанал почти мирно. Като на парад. Сини леденостудени очи. Прототипът на добре обучена машина.

— Кога тръгваш? — попита Доулиш.

— Наредено ми е да остана известно време, за да набавя определена информация. Отседнал съм наблизо.

На Доулиш му се искаше да попита къде наблизо, но се съмняваше, че ще му отговори. Вместо да рискува с човек, в чиито реакции не е сигурен, той просто кимна. Допи чашата си и стана.

— Уолтърс ще те изпрати…

Закрачи неспокойно из стаята, когато Бертие излезе. Хората винаги оставяха след себе си някаква атмосфера. Доулиш имаше чувството, че от Грейнвил Грейндж току-що си бе тръгнала смъртта.

18.

Все още бясна от поведението на Доулиш, Пола с радост забеляза мъжа, който слизаше по външните стълби на „Браднъл“, докато тя паркираше колата. Виктор Роузуотър, облечен в дебело яке, се приближи да я поздрави и тя потъна в силната му мечешка прегръдка.

— Изглеждаш напрегната. Нещо лошо ли се е случило?

— По-скоро неприятно…

Пола бе изненадана и очарована от умението му правилно да преценява всяка ситуация. Не се и опита да разбере подробностите около преживяването й, а каза точно това, което трябваше:

— Бях тръгнал на разходка из Олдбърг. Но това може да почака. Подозирам, че тайничко си мечтаеш за едно питие. Ще те изчакам в бара. Ти иди да свалиш това палто…

На Пола й трябваха две минути в стаята, за да пооправи грима си. Закачи любимата си брошка на ревера на костюма, среса косата си и сложи малко парфюм.

— Шампанско? — попита я Роузуотър, когато тя се настани до него на бара.

— Прекрасно. Наистина имам нужда да пийна.

— Хайде да седнем в някой по-тих ъгъл — каза Роузуотър и хвана чашите.

Отново оцени съобразителността му. Интуитивно бе усетил, че може би тя ще иска да поговори с него на спокойствие, без да я слушат други хора. Седнаха един срещу друг и тя огледа дрехите му. Хубаво спортно яке на ситни карета, кадифени джинси, кремава риза и светлосиня връзка. Изглеждаше много добре. Роузуотър вдигна чашата си.

— Наздраве! Ще ми разкажеш ли за преживелиците си, или да избегнем тази тема?

— По-добре да не го държа в ума си! — Чувстваше се малко неловко от тази близост със съпруга на Карин. Но не само външният вид на Роузуотър беше приятен — той знаеше как да се държи с жените. Търпелив и внимателен, Виктор я чакаше да започне.

— От време на време работя като журналист — просто хоби. Сега се връщам от имението на лорд Дейн Доулиш. Интервюирах го за „Уомънс Ай“. Оказа се истинско премеждие. Не си свали ръцете от мен…

— Случи ли се нещо сериозно? — тихо попита той.

— Не. Справих се. Но трябваше да му издера лицето.

— По-добре, че не си го направила. Доулиш се отнася грубичко с жените, които му се опъват.

— Откъде знаеш? — попита с интерес Пола.

— Част от работата ми е да знам всичко за участниците в голямата световна игра.

— Игра ли е, Виктор?

— Думата наистина е погрешна. Резултат от типичната британска сдържаност. Това е всичко друго освен игра, това е борба за пари и власт, която се води до смърт. Мислиш ли, че се става лорд Дейн Доулиш със стриктно спазване на законите?

— Разследването ми показа, че той играе важна роля в търговията с оръжие.

— Ти каза ли му го? — сякаш между другото попита Роузуотър.

— Да, и това го вбеси.

— Вероятно защото този бизнес вече запада. Краят на Студената война и така нататък. Освен това има достатъчно други златни яйца в кошницата си.

— Като подводните проучвания при Дънуич?

Роузуотър отпи от шампанското си и не реагира веднага на изненадващата смяна на темата. Остави чашата, стиснал с пръсти столчето. После поклати глава, усмихна се, а погледът му бавно тръгна нагоре от кръста й и се спря на очите й.

— От това той само губи, сигурен съм. Но изгражда образа му на човек, който не жали пари за опазване на околната среда и консервация на паметници на културата и други редки забележителности. Кой знае, може пък и да е такъв. Да е решил да се оттегли от бизнеса и машинациите, на които е посветил досегашната си кариера.

— Вероятно си прав — тя погледна часовника си. — Имам време за един бърз обяд и след това тръгвам към Лондон. Ти ще останеш ли? Все още ли се опитваш да откриеш кой уби бедната Карин?

— След няколко дни и аз ще дойда в Лондон. Предай на Туийд, че може да ме намери в хотел „Браунс“, ако има нужда от мен. Дотогава оставам в „Браднъл“. А сега можем да обядваме заедно, преди да си тръгнеш и да ме оставиш сам.

— На главната улица има едно добро ресторантче — казва се „Крос Кийс“.

— Да хапнем тук, искаш ли? Гладен съм, а не ми се върви в този студ…

На връщане от гората, където ги бе атакувал хеликоптерът, Нюмън и Марлър се отбиха да обядват в „Крос Кийс“. Бътлър и Нийлд влязоха след тях, но седнаха на отделна маса, сякаш не ги познаваха. Обичайната им процедура при осигуряването на охрана.

— Имаме си компания — прошепна Нюмън, след като взеха поръчката им. — Голямата маса вдясно. Петима са. Онзи, грозният, който явно е шефът, се казва Бранд. Така го нарече Доулиш, когато си тръгвахме.

— О, с мистър Бранд вече се познаваме — отвърна Марлър, без да понижава тона си. — Той се обзаложи с мен, че не мога да стрелям по летящи глинени чинийки.

Едрият мъж, застанал с гръб към тях, бавно се обърна. Несресаната му коса докосваше яката. Столът изскърца по пода. Погледна Марлър и се ухили подигравателно:

— И гушна петстотин парчета, нали, некадърнико?

— Е, не можах да улуча всичките — съгласи се Марлър, необезпокоен от агресивния му тон.

— Всичките? — Бранд покани с ръка останалите от компанията да вземат участие в спора. — Този нещастник няма да улучи от два метра врата на хамбар.

Нюмън обмисляше ситуацията. Преди време Марлър бе налетял на тези негодници в „Крос Кийс“. Те несъмнено бяха разбрали за краха на операцията с хеликоптера и са дошли тук с надеждата отново да го срещнат. Сега искаха да им го върнат. Бяха решили, че е време да се намесят.

— От два метра бих могъл да улуча теб, Бранд, а в момента разстоянието между нас е такова.

— Наистина ли, отрепко?

Бранд блъсна назад стола си и бавно се изправи. Останалите четирима също се раздвижиха и започнаха да се надигат от масата. Бътлър стана и вдигна гумената палка, която носеше в един скрит джоб на шлифера си. Отиде до масата и леко потупа с палката рамото на един от главорезите.

— Някой иска ли да му пръсна черепа? Трябва само да се опита да стане. По-добре останете по местата си, господа. Нека двамата се разберат помежду си. Трябва да се играе честно, не сте ли съгласни?

Имаше нещо застрашително в начина, по който Бътлър стоеше и леко удряше палката в лявата си длан. Висок и добре сложен, той се усмихваше и оглеждаше мъжете около масата. Никой не помръдваше. Бранд се приближи до Нюмън. Той продължаваше да седи, облегнал лакти на масата, сплел пръсти под брадата си. Бранд протегна дясната си ръка, хвана чинията с недоядения обяд и я пусна на пода. Отново се ухили с подигравка:

— Сега ще се наложи да ядеш от земята. Предполагам, че си свикнал. Както повечето кучета…

Десният му юмрук се сви и полетя към челюстта на Нюмън. Той ритна назад стола си и скочи. Това му отне един миг. Бранд не успя да го удари. Нюмън стегна лявата си ръка и я стовари в основата на носа му. Бранд политна назад, а очите му се наляха със сълзи от болката. Десният юмрук на Нюмън смаза челюстта му. Този път Бранд направо отхвръкна. Удари се в тезгяха и се свлече в неподвижна купчина. Мъжът, седнал до празния стол на Бранд, понечи да стане. Нюмън стисна рамото му и го натисна надолу.

— Ако си търсите белята, заповядайте. Но имайте предвид, че съм бивша барета. Ще се постарая да не убивам никого, но понякога стават грешки…

„Не ги излъга“ — помисли си Марлър. Преди време Нюмън бе изкарал подготвителния курс на специалните войскови отряди, докато пишеше статия за тях. Негодникът се отпусна под натиска на ръката му, промърмори нещо, но остана на стола. В края на масата се надигна друг от убийците. Нийлд рязко издърпа стола му и го блъсна назад. Удари го с изпъната ръка през лицето и ускори падането му. Мъжът се срути на земята, а главата му силно се блъсна в пода. Нийлд се наведе над неподвижното тяло и опипа пулса на врата му.

— Още диша. Сигурно ще се събуди с главоболие…

Келнерката дотича ужасена. Нюмън извади банкнота от портфейла си и й я подаде.

— Както видяхте, започнаха първи. Това е за щетите. Съжалявам за храната по пода. Надявам се, че приличният бакшиш ще ви помогне да се почувствате по-добре.

— Благодаря ви — каза келнерката, докато гледаше цифрата върху банкнотата. — Те са редовни посетители. Никога не бих повярвала…

— Не ги пускайте повече — посъветва я Нюмън. — В обноските им нещо липсва.

Придружен от Марлър, той излезе през задната врата, прекоси малката градинка и се упъти към колата. Отвъд крайбрежния булевард беснееше североизточният вятър. Високи пенести вълни се надигаха от сивите разбунени води на морето. Бътлър и Нийлд бяха изчезнали през главния вход.

Нюмън вдигна яката на шлифера си и се загледа по булеварда. Странен град беше Олдбърг. Стари, долепени къщи ограждаха отдясно крайбрежната улица, а покривите им се издигаха един над друг. На самия плаж от пясъка се подаваха няколко рудана — с тях изтегляха на сушата малкото останали рибарски лодки, които все още излизаха в морето на Олдбърг.

— На сбиване ли се надяваше, когато избра „Крос Кийс“? — попита Марлър.

— Не точно — отвърна Нюмън, когато седнаха в колата. — Но ми беше интересно да видя дали ще се появят Бранд и хората му — от теб знаех, че именно там си срещнал за пръв път маймуната.

— Появиха се.

— И това е главното. Доулиш току-що направи втория си гаф. Днес изпрати хеликоптера си да ни унищожи в гората. Не успя и прати горилите да ни смажат от бой, та да не посмеем да се върнем повече.

— Май разбирам защо е толкова важно.

— Видели са ни пред скритата в гората оръжейна фабрика. Нещо тайно и съдбоносно за Доулиш се върши там. Той почти излезе от прикритието си.

— Значи ще разгледам местенцето още веднъж, но по-отблизо.

— Ние ще го разгледаме по-късно — каза Нюмън и потегли. Зави по главната улица и скоро излезе от града. — Сега се връщаме в Лондон.

— Предпочитам да го свърша сам — настоя Марлър.

— Нека Туийд реши това. Най-важното в момента е да говорим с него, да му докладваме в подробности за случилото се. Може да съвпадне с част от информацията, събрана в тази пълна с мозък глава. И не забравяй лисицата в багажника. Трупът няма да издържи вечно, а аз искам експерти да анализират онова, което я е убило…

През същия ден Изабел Томас беше в Бордо и мислеше за Нюмън, седнала зад волана на колата си. Намали скоростта, когато наближи апартамента на майка си, и внимателно огледа паркираните коли. Искаше да се убеди, че никой не чака в тях.

Беше пренебрегнала изричното предупреждение на Нюмън да не доближава до Бордо и си представяше реакцията на англичанина. Сигурно щеше да побеснее, ако разбереше колко несъществена е причината й да поеме този риск. В апартамента бе забравила брошката си, безценната брошка, подарена й от нейния мъртъв годеник, от Жозеф.

Бедният Жозеф. Беше се самоубил, скачайки с тежести на краката в дълбоките води на река Жиронда, само защото бе убеден, че е сакат, инвалид с уродливи, деформирани от висенето в кладенеца на Дьо Форж пръсти.

„Бих убила Дьо Форж — мислеше си тя. — Бавно… мъчително.“ Знаеше, че Жозеф бе спестявал половин година от заплатата си, за да й купи тази брошка. Тя й беше единственият спомен от мъжа, с който бе възнамерявала да прекара остатъка от живота си. Огледа се за последен път, зави в алеята към малкия вътрешен двор и паркира колата там. Точно както беше постъпил Нюмън. Щеше да я направи на нищо, ако научеше, че се е върнала в града.

Отключи задната врата, безшумно се вмъкна във входа, затвори и отново заключи. Сградата беше ужасяващо тиха, докато се изкачваше по стълбите. Спря пред апартамента. Преди да пъхне ключа, долепи ухо до вратата и се ослуша. Дали не я чакаха вътре?

Извади малко фенерче от чантата си, прикри с длан светлината и го насочи към ключалката. Не личеше някой да си е играл с нея. „Плаша се от призраци“ — помисли си тя. Отвори добре смазаната врата, затвори я внимателно след себе си и сложи веригата. Сега беше в безопасност.

Облегна се на вратата, за да си отдъхне от напрежението. Отметна буйните си червени коси назад над дългото до коленете зелено палто, което я бранеше от хапещия студ. Имаше чувството, че е влязла в морга. „Аналогията не е от приятните — помисли си. — Я се стегни!“

Без да пали лампите, влезе в мрачната стая, чиито прозорци гледаха към улицата един етаж по-ниско. Беше още следобед, а навън вече се стъмваше. Небето приличаше на оловно покривало, притиснало западащия град. Проклет ноември.

Изабел изучаваше с поглед улицата. Погледна към входа, където се бяха крили преследвачите последния път. Не видя никого. Температурата отвън бе близо до нулата. Някаква жена забързано се връщаше от покупки, приведена напред, сгушена в дрехите си, хванала по един найлонов плик в ръцете си. Други хора не се виждаха. Да, бе успяла да мине незабелязана.

Прекоси хола, влезе в спалнята си и запали лампата, след като дръпна завесите. Трябваше й само минута, за да намери брошката под бельото, подредено в едно от чекмеджетата.

Загърна я в чифт бикини и в същия момент забеляза, че вратата към хола е леко открехната. В другата стая завесите не бяха дръпнати. Опасявайки се, че светлината може да бъде забелязана отвън, тя прибра брошката в джоба си, бързо излезе от спалнята и угаси лампата.

Облегна се на вратата и изчака очите й да привикнат към мрака. Наистина трябваше да вземе някакво оръжие със себе си. Помисли малко и се отправи към банята. Грабна от стъкления рафт флакон с лак за коса, свали капачката и го пъхна в джоба си, поуспокоена, че няма повече работа в апартамента. Предупреждението на Нюмън още звучеше в ушите й.

Тъкмо приближаваше входната врата, когато на нея се почука. Изабел замръзна на мястото си. Майка й не беше близка със съседите, не разговаряше с никого от блока. Почука се втори път по-силно, по-настоятелно. Тя стегна мускулите си и пое дълбоко въздух.

— Кой е?

— Водопроводчикът. Един от радиаторите ви е протекъл, в апартамента под вас капе.

— Не е оттук — отвърна тя, за да спечели малко време.

— От вас е. Нали това ми е работата, да откривам къде тече. В този апартамент е. Стените отдолу са прогизнали.

Това се бе случвало веднъж. Когато беше малка. Спомняше си как бе наблюдавала работата на водопроводчика. Сега обаче не можеше да провери сама. Това би означавало да запали лампите и да издаде присъствието си на всеки, който следи апартамента отвън.

Тихо пъхна ключа и го завъртя. Поколеба се, преди да освободи веригата, но реши, че няма смисъл да забавя нещата. Дръпна се няколко крачки назад, хванала фенерчето в лявата си ръка, и извика:

— Отключено е…

Вратата бавно се отвори. Тя включи фенерчето. На прага стояха двама мъже, облечени в шлифери. Същите, които бяха отвели Анри от бар „Маями“. Фалшивите агенти, както й бе казал Нюмън, замесени в убийството на гара „Сен Жан“. Омразата надви страха й. По-високият от двамата закри очите си от светлината на фенерчето и се усмихна.

— Знаехме, че ще се върнете. Работим за секретните служби. Налага се да дойдете с нас…

Изабел протегна напред дясната си ръка, стиснала спрея. Флаконът описа широка дъга пред лицата на мъжете, а струята обля очите им. Високият свирепо изруга и хвана лицето си. Изабел се наведе напред. Засили се и с всичка сила го блъсна с глава в гърдите. Продължи да натиска като побеснял бик, докато той отстъпваше назад. Гърбът му опря в перилата на стълбището. Неудържимата инерция на нейното тяло го прехвърли над парапета и той с крясък полетя надолу в шахтата към бетонната основа два етажа по-ниско. Крещеше, докато падаше.

Изабел рязко се извърна. Другият все още притискаше с ръце очите си. Тя сграбчи косата му и рязко притегли напред главата му. Той инстинктивно се дръпна назад, но Изабел това и чакаше. Сега смени тактиката си — бутна с всичка сила главата му и черепът се стовари върху твърдия ръб на касата. Звукът от сблъсъка на кости и дърво беше силен. Пусна спрея и фенерчето в джоба си, хвана обездвиженото тяло за петите, довлече го до стълбищната шахта, прехвърли краката му над парапета, после го вдигна за раменете. Тялото безшумно полетя надолу. Чу се далечно тупване, когато се приземи до другия.

Изабел заключи и излезе от сградата през задния вход. Седна зад волана и започна да вдишва дълбоко на равни интервали. Трябваше да шофира нормално. Край гара „Сен Жан“ намери място за паркиране. Наблизо имаше телефонен автомат. В кабината освети с фенерчето страниците на указателя и откри номера на префектурата в Бордо. Когато телефонистът се обади, тя заговори твърдо и убедително.

— Трябва да докладвам за много сериозно престъпление — опит за убийство. Свържете ме незабавно с префекта. Ще разговарям само с него. Ако не го направите веднага, ще затворя. Отнася се за тайните служби…

В кабинета на първия етаж на сивата стара сграда с две крила, оградили вътрешния двор, съвсем близо до търговския комплекс „Мериадек“, префектът се намръщи при споменаването на тайните служби и каза на телефониста, че ще приеме обаждането. Затвори с крак вратата на стаята.

В телефонната кабина Изабел покри с кърпичката си микрофона на слушалката, за да приглуши гласа си.

— Говори префектът. Кой е на телефона?

— Запишете бързо този адрес… Свършихте ли? Добре. Ако изпратите веднага патрулна кола, ще откриете на стълбището двама фалшиви агенти на DST. Но веднага! Там се биеха. И двамата са в безсъзнание. Мъжете са замесени в убийството на Анри Бейл…

— Кой е на телефона? — отново попита префектът.

Но слушалката беше замлъкнала. Нисък и набит мъж в сив делови костюм, префектът бе избран на този пост заради умението си да взима бързи решения. Фалшиви тайни агенти? Всъщност това, което наистина го стресна, беше споменаването на Анри Бейл — човека, убит наскоро при гара „Сен Жан“.

Той заключи вратата на кабинета. Вдигна отново телефона и поиска от телефониста външна линия. Предупреди го, че ако подслушва разговора, ще бъде незабавно уволнен. После набра номера на Рене Лазал — шефа на DST в Париж. Свърза се веднага.

— Говори префектът на Бордо. Чували сме се и преди, както се досещате. Току-що приех анонимно обаждане относно двама фалшиви агенти на тайните служби и адреса в Бордо, където могат да бъдат открити. Човекът — мисля, че беше жена, преправила гласа си — каза, че те са замесени в убийството на Анри Бейл…

Разговорът беше кратък. Прекъсна връзката, вдигна отново слушалката и се разпореди две патрулни коли да тръгнат към посочения адрес.

— Това да стане веднага. Ако се наложи, влезте в сградата със сила. И хората да бъдат въоръжени с автоматично оръжие…

Изабел бързо караше по нощното шосе Н650. Нюмън бе минал по същия път, когато пътуваха към Аркашон. Малко преди да стигне селцето Фактюр близо до морето, тя отби и спря до банкета. Местността беше равна. Далеч в полето видя стар полуизгорял хамбар, от чийто покрив бяха останали само гредите, напомнящи на човешки ребра.

Реакцията настъпваше. Започна да трепери неудържимо, сякаш от силна простуда. Чувстваше се премръзнала. Нерви. Постепенно възвърна контрола върху тялото си, като поемаше на дълбоки глътки ледения въздух, влизащ през отворения прозорец.

Аркашон беше близо. А отсега нататък тя щеше да стои само там. Сутринта щеше да се обади на Боб Нюмън и да му каже за случилото се… Вероятно беше важно.

19.

На следващия ден в Парк Кресънт Туийд прекара много време в изслушване на устните доклади за последните събития в Олдбърг, а после и в задаване на въпроси към събраните в кабинета му хора.

В стаята се бяха струпали Пола, Нюмън, Марлър, Бътлърл Нийлд. Моника седеше зад бюрото си и безмълвно водеше записки. Току-що бяха свършили с докладите си. Нюмън отново заговори:

— Сетих се нещо, за което забравих да ви кажа. Става въпрос за Изабел…

— Красивата червенокоса Изабел — подразни го Пола.

— Просто я описах — отряза я с досада Нюмън.

— Но как само я описа… — тихичко измърка тя.

— Сега искам да съобщя нещо важно, без да ме прекъсват. Става дума за твоя разказ, Пола, за катамарана на лорд Доулиш „Стоманеният лешояд“. Преди време, когато ни разказваше за вашите премеждия и убийството на Карин, ти спомена, че при излизането си на повърхността сте забелязали странен кораб с разделен на две корпус…

— Точно така — Пола се наведе, отново сериозна.

— А докато се разхождах по крайбрежната улица на Аркашон с Изабел, тя ми описа някакъв особен плавателен съд, който посещавал тези води — кораб с „корпус, разделен на две“. Звучи ми точно като „Стоманеният лешояд“.

— Това е интересно — намеси се и Туийд. — Може би е връзката между Сафък и Франция.

— Освен за кораба — продължи Нюмън — тя ми разказа и за някой си лорд Дейн Доулиш, който упорито я ухажвал на едно парти.

— Това е скъпият Доулиш — обади се Пола. — И сега май имаме още една връзка между Олдбърг и Франция.

— При това вероятно много съществена — съгласи се Туийд. — Между Олдбърг и Аркашон, който е близо до Бордо. Доулиш търгува с оръжие. Лазал пък ми каза, че някаква неизвестна организация снабдява Дьо Форж с пари и оръжие. Струва ми се, че е замислено дяволски умно.

— Кое? — попита Пола.

— Доставянето на оръжията при Аркашон, вместо директно на пристанището в Бордо, където надзорът на пристигащите товари е по-стриктен. — Бог да поживи Изабел. И теб, Пола.

— Но каква беше цената… Животът на Карин.

— Виктор Роузуотър ще бъде ли на разположение, когато ни дотрябва? — попита Туийд, променяйки темата.

— Да. Той дори може да хване следите на убиеца на Карин. Не се отказва лесно.

— Разкажи ми още веднъж, Боб, как точно открихте пръстена — Туийд се облегна назад във въртящия се стол и погледна Нюмън. — Започни от началото. Не пропускай и най-незначителната подробност…

По средата на разказа за случилото се в блатата през онази тъмна нощ Туийд отключи едно от чекмеджетата. Извади оттам свита на топка носна кърпа и я остави на бюрото. Когато Нюмън свърши, разказвайки им за пътуването с джипа на Букенън и Уордън към хотела, той го поздрави за безупречния отчет. Разгърна кърпата, извади от нея два пръстена с еднакви изображения и ги подаде през бюрото на Пола.

— Пристигна куриерът на Лазал със снимките, за които го бяхте помолили. Остави ги и веднага тръгна към летище „Хийтроу“, за да хване самолета за Париж.

— Е?

Нюмън седеше във фотьойла до бюрото на Туийд, а Пола се бе настанила на страничната облегалка. Както обикновено Марлър стоеше прав, подпрял се на стената. Моника донесе един плик и го остави пред Туийд със самодоволна усмивка.

— Това ще ви заинтригува.

— Надявам се.

Туийд извади лъскавите фотографии. Подреди ги върху бюрото. От всяка имаше по три екземпляра. С ясния си почерк Лазал беше написал на гърбовете им имена. Жозет дьо Форж. Самият Дьо Форж. Майор Леми. Лейтенант Бертие. Джийн Буржойн.

Туийд даде по една от всичките три снимки на Пола и Нюмън. Започна внимателно да разглежда тези, които останаха пред него. После погледна към Моника. Тя седеше зад бюрото си и го наблюдаваше с очакване. Туийд продължи да изучава фотографиите, но след малко ги остави и се пресегна за лупата. Вдигна поглед към останалите:

— Знаех си, че съм виждал и преди този пръстен. Той вдигна снимката, която бе разглеждал последна. В Париж бе забелязал пръстена без лупа. Туийд държеше снимката на началника на разузнаването на Дьо Форж майор Леми.

— Е — каза Нюмън след кратко мълчание, — значи открихме Калмар, убиеца. Много добре.

— Не е сигурно — предупреди го Туийд.

— Но вече имаме доказателство — протестира Нюмън. — Неговият пръстен бе намерен под лодката, където е убита Карин.

— А как си представяш човек като майор Леми да долети тук, да отседне някъде и да има възможността да убие Карин? Не забравяй работата му, опасността да бъде разпознат в Англия. Освен това някой от вас знае ли дали той говори английски?

— Може и да говори. Може да е успял да пристигне и да си отиде незабелязано.

— „Може“ не е достатъчно — отсече Туийд. — Всичко това остава просто една възможност — засега нищо повече.

— Видя ми се доста противен, когато се срещнахме — каза Нюмън и отново потъна в мълчание.

— Забравяш някои предишни събития — загадъчно произнесе Туийд. Вдигна лист хартия, изпълнен с почерка на Моника. — Но ето едно истинско доказателство, което ще е много интересно.

— Кой от двата намери под лодката Роузуотър? Пола ги разгледа внимателно. Сложи ги поотделно на средния си пръст. И двата бяха прекалено широки, за да се задържат. Объркана ги погледна втори път, поклати глава и вдигна поглед към Туийд:

— Не разбирам. Те са идентични.

— Не съвсем. От вътрешната страна на единия има малка драскотина. Той е оригиналният. В лабораторията работиха тридесет и шест часа без прекъсване, за да създадат близнака. Длъжен съм да предам оригинала на главен инспектор Букенън, но исках да имам копие. Ако открием пръста, на който е стоял този пръстен, може би ще сме открили нашия убиец.

— Защо „може би“? — рязко попита Нюмън.

— Защото още нямаме неопровержими доказателства. Също както не можем да приемем за сигурна връзката на Доулиш с Дьо Форж. Имаме нужда от непоклатими улики, при това ни трябват спешно. Ето защо мисля, Марлър, че се налага да заминеш за Франция с онази специална мисия, която вече ти описах. — Той вдигна ръка и огледа публиката. — Не, само аз и Марлър знаем за това.

— А сега най-важното — за пръв път се намеси в разговора Марлър. — Трябва да проуча фабриката в гората край пътя за Ортфорд…

— А аз отивам с него — каза твърдо Нюмън.

— Нищо подобно — отвърна му Марлър.

— Я стига — намеси се Туийд. — И двамата едва оцеляхте при предишната си разходка из онази местност. Без спорове. Ще разгледате фабриката заедно. Въоръжени. После, Боб, ще насочим вниманието си към Франция, ще организираме една голяма експедиция, за да разберем какво в действителност е намислил Дьо Форж и към какво се стреми „Сигфрид“ в Германия. Ще бъде опасно.

— А моята лисица? — попита Нюмън.

— Изпратихме я на най-добрия ветеринарен лекар в страната — Робълс. Преди няколко часа. Дадох им и ключовете от колата ти, защото Робълс искаше да изследва и багажника. Нека сега се разделим на малки групи и отидем да обядваме. Възможно е да имаме нови сведения за развоя на нещата, когато се върнем…

В момента, в който Туийд отново влезе в кабинета си с Пола, Нюмън и Марлър, той разбра, че Моника е развълнувана. Секретарката го изчака да съблече палтото си и да седне зад бюрото. Навън суровият хапещ вятър носеше ситните капки на ледения ноемврийски дъжд.

— Вече знаем как е умряла лисицата. Готови ли сте?

— И още как.

— Робълс се е обадил на Моника с предварителните резултати, докато ни нямаше. Предполага, че лисицата е убита от някакъв вид нервнопаралитичен газ, примесен с дима от хеликоптера.

— Нервнопаралитичен газ? — Марлър сепнато излезе от обичайното си безпристрастие. — Значи малко да бяхме вдишали от този дим и…

— Щяхте да сте мъртви като лисицата — довърши Туийд. — Отровен газ. Това наистина е зловещо.

— А моите разследвания — намеси се Моника — разкриха факта, че химическите заводи „Доулиш“ имат свръх секретна лаборатория в индустриалния комплекс на пътя за Ортфорд.

— Робълс — продължи Туийд — ще пренесе трупа с хладилен камион в „Портън Даун“ — военното химическо предприятие. Там работи негов приятел. След анализа ще може да ни каже точно типа газ, който са използвали.

— Най-добре да се върнем веднага в Сафък — Марлър и аз. Време е да огледаме по-отблизо природозащитните дейности на Доулиш — предложи Нюмън.

— Съгласен съм. Колкото по-скоро — толкова по-добре, защото Марлър трябва да иде във Франция. Но бъдете изключително предпазливи.

— Вече знаем, че насреща ни не стоят малки котенца — отвърна Нюмън и излезе заедно с Марлър от стаята.

Телефонът иззвъня. Туийд остави Моника да го вдигне. Тя каза на някого да изчака една секунда и кимна към апарата на Туийд:

— Лазал звъни от Париж. Иска спешно да говори с вас.

— Нови неприятности ли, Рене? Не, линията не се подслушва…

— Обади ми се префектът на Бордо — човек, на когото мога да разчитам — подчерта Лазал. — Приел анонимно обаждане — предполага, че е била жена. Съобщила му адреса на някакъв жилищен блок в Бордо. Казала му, че там ще намерят двама фалшиви агенти на секретните служби, свързани с убийството на Анри Бейл — вашия сътрудник, открит на гара „Сен Жан“. Той лично отишъл на адреса. Между другото жената казала, че ще намерят мъжете в безсъзнание. И ги намерили. Само че мъртви. И двамата.

— Как са умрели?

— Явно е трудно да се прецени. И двамата са паднали в стълбищната шахта от втория етаж. Хората му открили следи от кръв по касата на вратата на апартамента, в който живеят Изабел Томас и майка й. Жените са изчезнали. Но описанията на двамата съвпадат с това, което очевидците в бар „Маями“ казаха за мъжете, отвели Бейл след малко упражнения с китките му. Отлитам за Бордо — ще говоря с генерал Дьо Форж. С това ще го пораздрусам, ще разлюлея кафеза му. Прекалено дълго прави необезпокояван каквото си знае…

— Внимавай — предупреди го Туийд. — Няма да ходиш сам, нали?

— Съвсем сам — той замълча. — Или пък с охрана. Не съм решил.

— Още нещо, преди да тръгнеш. Знаеш ли дали майор Леми говори английски?

— Знае езика ви като роден англичанин.

В тесния кабинет Лазал затвори телефона и погледна часовника. Имаше среща с Навар — министъра на вътрешните работи. Навлече палтото и шапката си — навън се сипеше суграшица, — напусна сградата и тръгна по „Рю дю Фобург Сент Оноре“, като сви вдясно, отдалечавайки се от Елисейския дворец.

Обикновено спокоен и тих, но упорит, Лазал крачеше бързо, с мрачно изражение на лицето. Пред входа на министерството на площад „Бово“ очакваше да бъде пропуснат веднага от охраната, която добре го познаваше. Един от войниците препречи пътя му.

— Документите, господине.

— Сякаш не ме познавате…

— Такива са заповедите, господине. Документите, ако обичате. Лазал извади специалния пропуск и го подаде на постовия. След като го прегледа, войникът му го върна и освободи пътя с отдаване на чест.

„Значи Навар е засилил мерките за сигурност — помисли си Лазал, докато прекосяваше обширния двор пред сградата на министерството. — Това е добре.“

Кабинетът на министъра се намираше на първия етаж с изглед към двора. Когато Лазал влезе, човекът вътре се изправи зад бюрото. Пиер Навар беше ниска, набита и тъмнокоса личност с гъсти вежди и нетърпелив поглед. Бе роден в Лотарингия, също като генерал Дьо Форж. Здрависа се с началника на секретните служби, покани го да седне и придърпа един стол близо до този на Лазал, хванал някакъв документ в ръката си. Подаде го на Лазал и той бързо го прочете. В края на писмото Навар бе поставил подписа си — уверен и бърз.

— Ще свърши добра работа, господин министър.

— Време е да притиснем този мръсник — каза с омраза Навар.

— Кога летите за Бордо?

— След час…

— Докладвайте ми за резултатите. Ще остана да работя до малко по-късно…

„Малко по-късно.“ Фразата звучеше в главата на Лазал, докато бързо крачеше назад към кабинета си. Навар беше известен с часовете неуморна работа — понякога по осемнадесет на ден. Лазал влезе в стаята, обади се на някакъв номер в Бордо, даде нарежданията си и се затича към колата, която го чакаше в двора, за да го закара до летището.

При пристигането му на аерогарата в Бордо под смръщеното небе на късния следобед го посрещна офицер на тайните служби, който го заведе до брониран ситроен. Лазал скочи вътре, последван от офицера. Шофьорът вече бе запалил двигателя и колата бързо напусна района на летището. Лазал се обърна към офицера, седнал до него на задната седалка:

— Къде са останалите?

— Групата е събрана и скрита в полето край щаба на Трети корпус. Генерал Дьо Форж ви очаква да отидете сам, нали?

— Да. Но той не е единственият тактик във Франция…

В откритата местност далеч от Бордо шофьорът намали и спря до портала в стената, оградила нивата встрани от пътя. Човек в син шлифер отвори вратите, вдигна в знак ръката си, а после махна на ситроена да продължи напред. Колата отново се понесе по правия път, а Лазал погледна в огледалото. Следваше ги конвой от осем коли, пълни с въоръжени хора на DST. Зад тях се движеха моторите на CRS, а ездачите им бяха облечени в черни кожени якета и въоръжени с автомати, преметнати на гърбовете им. Дългият конвой спря пред входа на Трети корпус.

Навъсен униформен лейтенант се приближи до ситроена. Лазал натисна бутона, който сваляше стъклото на вратата. Не искаше да губи времето си и заговори пръв:

— Отваряй проклетата врата! — той показа служебната си карта. — Лазал от DST, Париж. Генерал Дьо Форж ме очаква. Рано сутринта се обадих на майор Леми.

— Трябваше да дойдете сам…

— Не спори с мен! Отваряй вратата!

— Ще се наложи да доведа майор Леми…

— Има на разположение две минути, за да дойде тук. Две минути, казах. Действай, човече. Май тук сте забравили какво значи дисциплина…

След една минута някаква кола спря от вътрешната страна на портала. Показа се майор Леми, който излезе през малката вратичка отстрани. Погледна към безкрайния конвой на пътя.

— Каква е онази бяла кола?

— Линейка. Генерал Дьо Форж ме очаква, тъй че отворете вратите или ще мина през тях.

Леми вдигна поглед към четиримата мотористи, които бяха спрели до ситроена. Носеха черни шлемове и го наблюдаваха зад тъмните им стъкла, зловещо скрили лицата им.

— Щом настоявате… Но това е военен корпус…

— Не съм си и помислял, че е почивна станция — прекъсна го Лазал. — Вратите…

— Може да влезе само вашата кола.

— Значи останалите ще разбият портала и ще ме последват. Разпоредете се…

Лазал отново натисна бутона и стъклото се вдигна под носа на Леми. Той се обърна, кимна с глава и вратите се отвориха. Майорът се затича към колата си, скочи вътре и поведе кавалкадата към щаба на генерал Дьо Форж. Плътно една зад друга, машините на Лазал преминаха портала. Движеха се по дълга бетонна алея с едноетажни военни постройки от двете страни. Лазал забеляза, че на пресечките, в началото на всяка странична алея, бе поставен по един огромен танк с ниско свалено дуло. От куполите на танковете ги наблюдаваха командирите им. Дьо Форж демонстрираше силата си.

Колата на Леми най-накрая спря пред една сграда, която с нищо не се различаваше от останалите. Лазал изскочи навън, стиснал куфарчето си. Не го бе пускал от излитането от Париж. Леми го придружи и го въведе в просторна стая, чийто паркет блестеше като огледало. В далечния й край чакаше генерал Дьо Форж, седнал зад огромно бюро.

Леми стегнато тръгна напред, а Лазал го последва бавно, като с любопитство оглеждаше кабинета. На дясната стена висеше голямо знаме с извезан Лотарингски кръст — символът на Дьо Гол, когато създаде „Свободна Франция“ през Втората световна война.

— Добре дошли в щаба на Трети корпус — каза с твърд глас Дьо Форж, без да става от мястото си.

Лазал седна с лице към генерала на стол с твърда облегалка, поставен от другата страна на писалището. От Дьо Форж го делеше плотът, широк някъде около декар. Никакви документи по него. Телефони с различни цветове. И една попивателна, облечена в кожа.

— Тоя трябва ли да остане? — Лазал кимна към Леми, сякаш говореше за талисмана на войската.

Майорът, застанал изправен с ръце на гърба, се стегна още повече. Погледна към господаря си.

— Според обичая тук — информира го Дьо Форж, — майор Леми присъства дори на срещи от второстепенно значение.

Лазал кимна, без да обръща внимание на обидата. Отвори куфарчето си, извади сгънат лист хартия и го постави в скута си. Погледна Дьо Форж в очите, а изражението му не издаваше никакви емоции. Но гласът му изплющя като камшик.

— Тук съм по изключително важен въпрос. И нека ви припомня, че според конституцията военните са изцяло подчинени — служители — на цивилната власт. Тази власт представлявам аз. Искам да сме съвсем наясно по това, преди да продължа.

— Продължавайте тогава — каза Дьо Форж с каменно лице.

— Имаме няколко — по-точно многобройни — случаи на неупълномощени лица, които се представят за офицери на секретните служби. Мисля, че не е необходимо да ви обяснявам колко сериозно престъпление е това.

— Нямам представа за какво говорите, по дяволите.

— След една минутка всичко ще ви се изясни. Отвън имам двама такива мъже — фалшиви служители на DST. — Лазал се изправи. — Бихте ли ме придружили?

— Защо?

— Защото ви заповядвам, генерале!

— Нямате право да ми заповядвате нищо! — изрева с властния си глас Дьо Форж.

Лазал не му отговори. Наведе се напред и му подаде сгънатия лист. Дьо Форж погледна към Леми, после към Лазал, който хладно го фиксираше с очи. Генералът бавно разгъна листа. Погледът му се спря на щампата в горния край на писмото и той разбра, че е написано лично от министъра на вътрешните работи. Прочете съдържанието: „Ще окажете пълно съдействие на моя емисар Рене Лазал от Дирекцията за надзор на териториите. Ще изпълните всяко негово изискване. Той разполага с неограничени пълномощия.“

— Сега вероятно ще дойдете с мен отвън — тихо каза Лазал. Тръгна към вратата по-бързо, отколкото на влизане. Спря се насред стаята и се обърна. Дьо Форж го следваше, а ботушите му блестяха по-силно от паркета. Леми стоеше до бюрото.

— Майор Леми — извика Дьо Форж, — вие също ще дойдете.

Лазал продължи до вратата, отвори я и погледна навън.

Заповедите му бяха изпълнени. Придружаващите коли и неговият ситроен бяха спрели в края на сградата. Линейката беше паркирана със задните врати към входа. До тях стояха двама мъже в бели престилки. Лазал се дръпна встрани и зачака.

Дьо Форж излезе от кабинета си, закова се на място и огледа дългата редица автомобили и мотори. Тънките му устни се стиснаха.

— Това е нахлуване…

— Можете да го наречете и така — съгласи се Лазал. — Офицери от DST, истински, всички въоръжени. И хора на CRS — също въоръжени, както виждате.

— Това е възмутително…

— Бих казал предохранително — кротко отвърна Лазал.

— Какво целите с цялата тази наглост? — Видя, че някои от войниците са се спрели и наблюдават спектакъла. Обърна се към Леми: — Майоре, изпратете тези хора на тренировъчния участък. Да преминат трасето с препятствия в пълен боен ред.

— Това може да почака — каза твърдо Лазал. — На майор Леми вероятно също ще му бъде интересно да види това.

Той кимна на мъжете в белите престилки и слезе по стълбите, последван от Дьо Форж и Леми. Мъжете отвориха задните врати на линейката. Леден полъх повя отвътре. Дьо Форж и Леми погледнаха в задното отделение на колата. На дъното бяха поставени два големи метални сандъка. Белите престилки отвориха единия и се дръпнаха встрани. Лазал направи знак с ръка:

— Казах ви, че водя двама души, които са се представяли за агенти на тайните служби в Бордо.

Отвориха и другия сандък. Под капаците лежаха два трупа, полупокрити с чаршафи. Дървени трупчета подпираха главите им. От подвижната морга на вълни продължаваше да излиза леден въздух.

— Тези мъже са мъртви — избухна Дьо Форж.

— Колко сте наблюдателен. Те са войници — вероятно от Трети корпус, щом са намерени в Бордо.

— Колко сте сигурен — с презрение отвърна Дьо Форж.

— О, документите им наистина липсваха, освен подправените карти от DST. Носеха цивилно облекло, но бяха забравили една подробност. Бельото им е от това, което се раздава само на военните. Проверено е със сигурност.

Дьо Форж погледна Леми. Шефът на разузнаването се приближи до труповете. После се обърна кръгом и докладва на генерала.

— Познавам и двамата, сър. Дезертьори са — изчезнаха от частите си преди седмици.

Леми умееше да мисли бързо. Лазал го поздрави наум. Но нямаше намерение да го остави да се измъкне лесно.

— Обявени ли са официално за дезертьори?

— Майор Леми — намеси се Дьо Форж, схванал ситуацията, — донесете двете досиета, за да ги покажем на господина от Париж.

Той влезе в сградата, а Леми бързо се отдалечи към ъгъла и се скри от погледите им. Лазал кимна с глава, преди да последва Дьо Форж. Мъжете в престилки покриха с капаците зловещия товар — черепите на телата бяха обезобразени.

— Тези мъже бяха замесени в брутално убийство — каза Лазал, докато чакаха Леми. Той крачеше пред бюрото, а Дьо Форж бе седнал на стола си. Движенията на Лазал го дразнеха, но той остана неподвижен като статуя.

— Дезертьорите са боклук — рече най-накрая.

— Ако двамата са били дезертьори — Лазал внимателно произнесе тази фраза, — някой по-умен им е давал заповеди…

Млъкна, когато Леми влезе, подмина го и отиде до бюрото с папка в ръка. Остави я пред генерала.

— Редниците Жиле и Ферон. Дезертирали преди пет седмици. Оттогава никой не ги е виждал.

— Заповядайте — Дьо Форж посочи двата листа, които бе прочел. Дори и не понечи да ги подаде на Лазал. Началникът на DST бързо се пресегна, грабна документите и се взря в тях.

— Това е наша собственост — предупреди го Дьо Форж.

Лазал държеше листовете срещу светлината. Разгледа под различни ъгли всеки от тях. После ги пъхна в куфарчето и го затвори.

— Трябва ли да ви напомням, че разследвам убийство? Тези документи представляват важни веществени доказателства. Ще бъдат анализирани със спектроскоп, за да се провери дали не са, както подозирам, изфабрикувани през последните пет минути.

— Намекът ви ме отвращава — изстреля Леми.

— Всичко е част от работата ми. Цивилната власт има предимство пред военната — той се изправи. — Благодаря за съдействието. Пак ще ви навестя…

Дьо Форж изчака, докато шумът от отдалечаващия се конвой заглъхне. Тогава нареди на Леми.

— Организирай наистина свирепи бунтове в Лион. Трябва да побързаме.

20.

Когато отвори вратата на апартамента си на „Берисфърд Роуд“ в Саут Кен, Нюмън чу, че телефонът звъни. Затича се, сигурен, че ще спре в момента, в който стигне апарата в просторния хол. Вдигна слушалката и съобщи номера, но не и името си. Беше Туийд.

— Боб, помислих си, че трябва да знаеш това. Лазал ми се обади от Бордо. Открили са двамата фалшиви тайни агенти, отвели Френсис Кари от бар „Маями“, в апартамента на майката на Изабел Томас…

— Какво значи „открили“?

— Задръж нетърпението си. Не съм свършил. Неизвестна личност — вероятно жена — се обадила на префекта на Бордо, за да съобщи местонахождението на мъжете. Казала, че са в безсъзнание. В шахтата на стълбището. Полицията ги открила. Мъртви.

— Господи! Как са умрели?

— Това е любопитно. Никой не е сигурен. Паднали са от площадката на втория етаж, черепите им са разбити. Мислиш ли, че може да го е направила Изабел?

— Не умишлено. Струва ми се невероятно да се е справила и с двамата, въпреки че е изключително силна. Всеки ден плува в някакъв клуб. Значи Лазал се е обадил от Бордо?

— Да. Отишъл със самолет. Решил да действа дръзко. Уредил среща с Дьо Форж, закарал телата с една линейка и му ги показал. Вече знаел, че са войници, защото бельото им било армейско. Винаги нещо се недоглежда. Дьо Форж е побеснял.

— Това добре ли е?

— Може да провокира грешен ход от негова страна. Точно от това имаме нужда — да се издаде. Бедата е там, че не знаем какъв ще бъде този ход. Сега трябва да вървя. Скоро ли тръгвате към Сафък?

— Чакам Марлър. Трябва да дойде след около половин час.

— Не се увличайте…

Нюмън едва бе затворил, когато телефонът отново звънна. Марлър? Да го предупреди, че ще закъснее? Вдигна слушалката и отново каза само номера.

— Боб, ти си, нали? Познах те по гласа.

Изабел. Забързана. Каза й да говори по-бавно.

— Сега страшно ще се разсърдиш. Постъпих глупаво, като не се вслушах в предупреждението ти…

— По-бавно, Изабел — повтори разтревожен той. — В опасност ли си? И откъде се обаждаш?

— Всичко е наред. В безопасност съм, обаждам се от апартамента на сестра ми в Аркашон. Нея я няма, сама съм…

— Тогава говори по-бавно, за Бога. Хайде сега, кротко и спокойно…

— Ходих в апартамента на майка в Бордо, Боб…

Той изслуша цялата история сериозно, без да я прекъсва. Тя я разказа, без да бърза, сбито, но подробно му съобщи всичко, което се бе случило. Свърши с обаждането си до префекта на Бордо, преди да подкара като луда колата към Аркашон.

— Може да са те проследили.

— Невъзможно. Непрекъснато гледах в огледалото. Нямаше почти никакво движение по това време. Освен това спирах, преди да стигна в Аркашон. Не се появи никаква кола.

— Тогава всичко е наред — Нюмън се колебаеше дали да я изплаши до смърт, за да е сигурен, че ще остане в Аркашон.

Реши да го направи: — Но за една малка подробност грешиш.

— Коя?

— Каза, че двамата били в безсъзнание. Е, били са или поне сега са.

— Сигурен ли си? Откъде знаеш това, Боб?

Гласът и остана спокоен, а той бе очаквал истерия. Звучеше почти доволна.

— Уверявам те, че са мъртви. Знам това, Изабел. Със сигурност. Имам откъде да го науча.

— Значи са умрели същите мъже, които убиха бедния Анри.

— Да, те също са убити — подчерта Нюмън.

— Не съм губила време да ходя да ги гледам. Боб, ядосах ли те? С това, че не те послушах?

Звучеше така, сякаш това я притесняваше повече от новината, която й бе съобщил Нюмън.

— Ще ходиш ли пак в Бордо?

— Не! Обещавам ти, знам, че и преди ти обещах, но сега ще удържа на думата си. Боб, вярваш ми, нали? Кажи, че ми вярваш. Моля те…

Отново увеличи оборотите. Думите й се прескачаха като река, препускаща по бързеите.

— Вярвам ти — увери я Нюмън. — Много хора ще те търсят. Сигурна ли си, че в града никой не знае за къщата на майка ти в Аркашон?

— Да, убедена съм, абсолютно сигурна съм. Казах ти, тя не харесва никого в Бордо, на никого не е говорила за Аркашон. Няма и да им мине през ума да ме търсят тук. Кога ще те видя пак?

— Ще ти се обадя веднага, щом мога. През това време прочети някоя от книгите, които видях в апартамента. Излизай само по тъмно. И крий с нещо косата си. Шапка, шал, каквото и да е…

— Обещавам ти, Боб. Ще я вържа отзад и ще нося шал. Ще ходя с панталон, имам един. Обикновено не нося панталони, защото мисля, че не е женствено. Никой няма да ме познае. Ще те видя ли скоро?

— Веднага щом стане възможно. Някой звъни на вратата. Трябва да свършваме. Горе главата…

Нюмън надникна през тежките завеси на еркерния прозорец, от който се виждаше входът. Вече беше почти тъмно. Ноемврийски тъмно. Марлър стоеше пред входа, хванал в ръка дълга чанта. Това означаваше, че е взел разглобена своята карабина „Армалайт“. Вероятно очакваше неприятности във фабриката на Доулиш. По-надолу по улицата бе паркирал новото си волво — комби.

„Ще пътуваме с неговата кола“ — помисли си Нюмън и тръгна към антрето, за да натисне бутона, отключващ входната врата. Собственият му мерцедес 280 Е все още се намираше при ветеринарния лекар.

— Вземи си нещо топло — каза Марлър, когато влезе. — Навън ще ти се спукат костите от студ.

Марлър носеше кожух с вдигната яка. Нюмън си помисли, че студеното време — прогнозата беше за температури под нулата — може да се окаже от полза. Постовите не обичаха да обикалят много през мразовитите нощи. Надяваше се да е прав в предположенията си.

Още при влизането на Пола в кабинета на Туийд в Парк Кресънт той разбра, че е развълнувана. Тя остави на бюрото картонения плик, който носеше, и съблече велуреното си палто — една от малкото й екстравагантни дрехи. Извади от плика една от снимките на Лазал и я постави пред себе си. Закри я с длан и попита:

— Може ли да си порисувам с флумастера върху снимката? Една от тези, които ни изпрати Лазал?

— Давай. В лабораторията извадиха достатъчно копия.

Туийд не прояви никакво любопитство. Съставяше списък от имена в бележника си. Моника, напротив, тайно наблюдаваше Пола, докато работеше с флумастера. Тя скоро го остави, вдигна снимката и я отдалечи от очите си.

— Той е. Мислех си го, докато ги разглеждах вкъщи.

— Кой? — попита Туийд.

— Лейтенант Бертие, от хората на майор Леми, е тук, в страната. Ще бъда по-точна — вероятно още се намира в хотел „Браднъл“ в Олдбърг.

Занесе снимката на Туийд и я остави пред него. С флумастера бе нарисувала тъмни очила, бе почернила и косата. Туийд погледна снимката, после нея.

— Умно. Права си. Когато тръгвах от „Браднъл“ на нощна разходка из блатата, видях този човек да излиза от бара.

— Нюмън пък го е чул да ругае на френски, когато се препънал. Вие ме накарахте да се запозная с него, което и направих, както знаете. Изведнъж му заговорих на френски, попитах го дали иска още нещо за пиене. Помните ли? Той тръгна да става от стола, за да донесе напитки, но се спря навреме и се престори, че се намества по-удобно. Тогава си помислих, че ме е разбрал. Сега знам, че съм била права.

— Ето че имаме още една връзка между Франция и Сафък. Бертие. Край Олдбърг става нещо много сериозно. Съвпаденията са прекалено много.

— Каза ми, че името му било Джеймс Сандърс — замислено каза Пола, — че търгувал с резервни части и оборудване за кораби, че току-що се е върнал от Париж.

— Още една възможна връзка — веднага реагира Туийд. — Един офицер от подчинените на Леми, представящ се за търговец на корабно оборудване, би имал явна причина да се свърже с Доулиш — заради катамарана „Стоманеният лешояд“. Нови фрагменти от мозайката излизат наяве и се подреждат в една сатанинска комбинация.

— Мисля да се върна в Олдбърг. Под предлог, че искам да посетя Джийн Буржойн.

— Тя е любовница на Дьо Форж. Става заплетено. Все още не знаем на кого можем да се доверим, ако въобще можем на някого.

— Все още си мисля, че трябва да се върна, особено като знам, че Бертие е там. Може да се изпусне за нещо важно, ако го подработя, както трябва.

— Не ми харесва идеята ти. Пред мен има списък с имена на хора. Всеки от тях може да бъде професионалният убиец Калмар.

— Ще ни покажете ли списъка? — обади се Моника.

— Не. Още не. Искам да бъда съвсем сигурен, а ми трябва още информация…

— Която мога да събера, ако се върна в Олдбърг — настояваше Пола. — Боб и Марлър също отиват там. Нюмън трябва да ви се обади. Можете да му кажете, че съм в „Браднъл“.

— Добре, ще заминеш, но само при условие, че изчакаш в хотела да ти се обади Нюмън. Това е заповед.

— Тръгвам — Пола скочи, преди Туийд да е променил решението си. — Ще взема сака си от къщи и потеглям веднага за Сафък.

— Мислите ли, че това беше умно? — попита Моника, когато останаха сами. — Отива там, където бе извършено убийство. Убиецът може все още да се намира в района.

— Това, което ме притеснява — каза Туийд, замислен за друго, — е, да допуснем, че именно Доулиш тайно снабдява с оръжие Трети корпус, как го транспортира до Франция.

— На борда на своя катамаран — бързо отвърна Моника. — Доулиш сам е казал на Пола за размерите на съда и че може да превозва над сто души и много техника. А Изабел — приятелката на Нюмън, говори за кораб, който съвпада с описанието на „Стоманеният лешояд“ и често посещава Аркашон.

— Не ме разбираш. Доулиш е казал и друго — че корабът домува в Харуич. Случайно знам, че там са засилили мерките за контрол. На борда на кораб с курс към Ротердам открили голяма пратка наркотици. Трафикантите използват тази тактика — внасят наркотиците в страната и след това ги препращат към други държави. При тези мерки за сигурност Доулиш дали ще посмее да рискува претърсване на катамарана? Съмнявам се.

— Какво е разрешението тогава?

— Нямам представа. Може изобщо да не е замесен. Но това изисква една допълнителна проверка. Ще се обадя на Хийткоут — началник на пристанището в Харуич. Дължи ми услуга.

Туийд отвори едно чекмедже, провери номера в бележника и сам го набра, като съобщи името си и помоли да го свържат с началника на пристанището.

— Ти ли си, Хийткоут? Здравей, как си? Да, искам да ми направиш една услуга. Корабът е катамаран, казва се „Стоманеният лешояд“…

— Собственост на милионера лорд Дейн Доулиш. Прекрасен дизайн, това е корабът на бъдещето. Домува при нас. Даже в момента е тук. Какво те интересува за него?

— Някога претърсвали ли сте го? Покрай онази история с наркотиците?

Хийткоут се засмя:

— Да не мислиш, че законът не важи за милионерите? Защото важи. Отговорът ми е положителен. Претърсван е два пъти през последните шест месеца. Съвсем чист е. Мислиш, че сме пропуснали нещо? — попита Хийткоут. — Или искаш да го държим под око?

— Не си губете времето. А и не наркотици ме интересуваха. Не питай какво. Секретно е.

— Искаш от мен да говоря, а ти веднага млъкваш — изръмжа Хийткоут с престорена сериозност.

— Ще те почерпя един скоч, когато се видим. Благодаря ти…

Туийд затвори и се обърна към Моника:

— Нищо. През последните шест месеца Хийткоут го е претърсвал два пъти. Пак нищо. Доулиш е прекалено умен, за да рискува да бъде заловен. Май попаднахме в задънена улица. Но някой ми каза нещо, което може да се окаже вратичката, а аз да пукна, ако мога да си спомня какво.

— Изобщо не чухте какво ви казах преди малко — рече обидено Моника. — Казах, че Пола отива там, където е извършено убийство, и че убиецът може още да не е напуснал района.

— Съмнявам се…

Съвсем скоро Туийд щеше да съжалява за тези думи.

„Черният кръг“ имаше спешно заседание във вила „Форбан“ край щаба на Трети корпус. Свикал го бе генерал Дьо Форж, докато Джийн Буржойн беше още в Англия. Той седеше на председателското място на масата в хола. Завесите бяха спуснати. Навън цареше мрак.

Около масата се бяха настанили Луи Жанин — министър на отбраната, генерал Масон — началник-щаб на армията, генерал Лапоант — командир на ядрените „Ударни сили“, Емил Дюбоа — лидер на новата политическа партия „За Франция“, и човекът, познат като Птицата.

Жанин беше нисък и пълен човек с пригладена назад коса и очила без рамки. Оставяше впечатлението за интелектуалец. По длъжност по-висш от Дьо Форж, той се отнасяше със страхопочитание към властния и енергичен характер на генерала. Лапоант бе направен от по-твърд материал — дребен мъж със слабо лице, той вярваше, че единствено Дьо Форж може да предпази Франция от властта на всесилната Германия сега, след обединението на немците. Дебелият Емил Дюбоа бе роден оратор. Ръкомахаше силно винаги, когато искаше да убеди някого, и се надяваше един ден да стане премиер под президентството на Дьо Форж. Посредствен като военен, генерал Масон страшно се гордееше с високия пост, който заемаше.

— Стигнахме до един исторически кръстопът — започна Дьо Форж. — В страната цари неспокойствие. От този етап връщане назад няма. В Лион ще настъпят нови и ужасни бунтове. А после целта ще бъде Париж.

— Не избързваме ли? — обади се Жанин.

Дьо Форж се отнасяше към интелектуалците с презрение. Погледна Жанин и бавно каза:

— Трябва да се движим бързо, защото вече сме набрали инерция. Предпазливостта е реакция на малодушните и страхливците.

— Президентът все повече се вслушва в Навар — предупреди Жанин, подразнен от намека.

— Навар може да си отиде.

— Не говорите за Калмар, надявам се?

— Генералът не е казвал подобно нещо — обади се строго Лапоант.

— Членовете на моята партия вече пътуват към Лион — увери Дюбоа. — Ще бъдем там, за да изиграем нашата роля.

— Посети ме един от лакеите на Навар — съобщи Дьо Форж.

— Лазал от DST. Ще се опита да заведе дело срещу мен. Няма да успее, разбира се. Но когато вземем властта, той ще бъде първият изхвърлен на улицата. Имаме нужда от силни патриотични мъже на всички ключови постове. Искам съгласието ви да подпалим пещта в Лион така, че пламъците й да се видят в Париж. Освен това трябва да изпратим таен контингент в столицата — той стовари стиснатия си юмрук на масата. — Вече набрахме скорост. От този момент ускорението не трябва да секва. Който е съгласен, нека сложи юмрука си върху тази маса…

Пет юмрука легнаха на масата с различни степени на решителност. Дьо Форж забеляза, че Жанин е най-неуверен. При това министърът на отбраната продължаваше с възраженията си, които тревожеха генерала:

— Както и преди, все още не одобрявам факта, че един от „кръга“ остава непознат за нас.

Птицата седеше на края на продълговатата маса срещу Дьо Форж. Лицето му бе скрито под маска с процеп за очите. Единствено той никога не говореше по време на тайните съвещания. Сега се обърна и безмълвно изгледа Жанин. Дьо Форж избухна:

— Казвал съм ти го преди, Жанин, непрекъснато ти го повтарям. Птицата ни снабдява с допълнителното въоръжение, от което имаме нужда. И по-важното — снабдява ни с пари от собствените си фондове. А това финансиране не може да бъде проследено назад до източника. Без парите „За Франция“ — нашата основна цивилна сила, никога нямаше да може да бъде създадена. Самоличността му въобще не те засяга. Освен това забелязах, че юмрукът му удари масата далеч по-силно от твоя.

— Чувствам, че е опасно да предприемаме важна стъпка напред, без да знаем каква ще бъде реакцията на президента — упорстваше Жанин.

— Така и ще направим. Няма да предприемем нищо важно, преди да сме видели как ще реагира президентът на новите размирици в Лион — Дьо Форж започваше да става язвителен. — Ти обичаш споровете, Жанин. А решенията те плашат. Просто ме дръж в течение на събитията в Елисейския дворец…

Съвещанието продължи още петнадесетина минути, почти изцяло подчинено на приповдигнатия дух на Дьо Форж, който ентусиазираше останалите и създаваше убеждението, че победата ги чака на следващия ъгъл.

Както винаги, членовете на „Черният кръг“ напуснаха вила „Форбан“ един след друг, с пет минути интервал между излизането на всеки от тях. Птицата си тръгна пръв. Поклони се леко на Дьо Форж, сам взе палтото си от гардероба в хола и излезе в студената нощ. Отвън го чакаше лимузина, която щеше да го откара до специалния самолет на летището в Бордо. Едва след като Бранд, облечен в униформата на шофьор, изведе колата от двора на вила „Форбан“, пътникът му — Птицата — свали маската си.

Във вила „Форбан“ Дьо Форж изчака останалите мъже да си тръгнат. После отвори вратата към съседната стая и я затвори зад себе си. В кабинета майор Леми седеше зад бюрото и работеше върху някакви документи. От касетофона се носеше музика на Стравински. Майорът изключи машината и вдигна поглед.

— Няма ли някакви бележници, които да използвам? Проверих навсякъде в бюрото, освен в най-долното чекмедже. Не можах да го отворя. Заключалката му е специална.

— Там Джийн държи бижутата си. Само тя има ключ. Господ да ме пази от кретените, които току-що си отидоха. Поне от някои.

— А конкретно?

— Жанин. Предложих Навар да бъде отстранен и той веднага намеси Калмар. Сякаш не знае, че Лапоант смята Калмар за обикновен главорез, който ни носи само неприятности.

— Лапоант наистина не може да оцени истинския талант на Калмар.

— Вярно е. Ще се наложи скоро да напусне „Черният кръг“.

— А Жанин е слаба работа — съгласи се Леми. — Но няма от какво да се притесняваме. Той умее да ласкае президента и го подработва добре.

— Президентът е основното препятствие за плана ни. Не мога да предскажа какво ще предприеме. А ние по-добре да тръгваме. Към Трети корпус…

— Ще отсъствам през следващите тридесет и шест часа — информира Леми шефа си, докато пътуваха на задната седалка на лимузината.

— Толкова дълго ли ще организираш нещата в Лион? — попита Дьо Форж, вечно подозрителен.

— Вие наредихте градът да бъде превърнат в ад. Ще проверя дали нашият контингент е на мястото си. Не можем да разчитаме на аматьорите на Дюбоа. Освен това нашият човек в щаба на Лазал докладва, че някоя си Пола Грей наскоро се е срещала и говорила с началника на DST. Човекът смята, че тя е британски агент. Ще ми предаде нейна снимка, която е успял да направи тайно.

Когато Дьо Форж му отговори, Леми гледаше навън през прозореца.

— Още една поръчка за Калмар? Ти решавай. А ние ще се справим, независимо колко ще отсъстваш.

21.

В Парк Кресънт Туийд подреждаше листовете с информация, преди да определи екипите, заминаващи за Франция. Повечето от данните бяха в главата му, но — винаги педантичен — той разчиташе на написаното, в случай че пропусне някоя подробност. Погледна Моника. Беше късно през нощта.

— Интересува ме Бранд — Пола и Нюмън са го видели в Гренвил Грейндж. По-късно е участвал в сбиването в онази олдбъргска кръчма. Намери всичко, което можеш, за него. Предполагам, че е дясната ръка на Доулиш. Действай бързо.

— Трябва ви за вчера, разбира се — отвърна Пола.

— Или завчера…

Марлър паркира волвото си на завоя преди входа на фабриката на Доулиш. Обърна колата така, че фаровете сочеха пътя, по който бяха дошли — осигури бързото им измъкване в случай на опасност.

— Луната най-после се скри зад облаците — каза Нюмън, когато последва Марлър вън от колата. — Да се надяваме, че няма да се появи отново в най-неподходящия момент…

И двамата бяха въоръжени. В кобура на кръста Нюмън носеше „Смит енд Уесън“, калибър 38. Марлър разчиташе на своята „Армалайт“. Бяха увили около левите си ръце малки одеяла, на краката си носеха обувки с каучукови подметки. Тръгнаха бързо по пътя. На завоя спряха, ослушаха се и внимателно огледаха оградата на предприятието. Не чуха никакъв звук, нямаше и следа от пазачите и кучетата им.

— Не очакват да опитаме втори път — прошепна Нюмън.

— Да се надяваме… — сухо отвърна Марлър.

Приближиха се до жиците и отново спряха. Пак се ослушаха, вперили очи в тъмното. Тишината на нощната гора ги потискаше и изнервяше. Нюмън взе решението.

— Хайде да свършваме. Ти си пръв.

Марлър извади отвертка с дървена дръжка, отиде до портала, обърна се и извървя същото разстояние, както при предишното им идване. Пресегна се и притисна металния край на отвертката към кабелите, които се подаваха от една пластмасова бяла изолационна тръба. Освети го кратък блясък.

— Електрическата мрежа е извън строя. Да се надяваме, че не съм задействал алармената — каза той и застана зад Нюмън.

— Скоро ще разберем. Да не им оставяме време да реагират…

Под одеялата всеки носеше малка метална сгъваема стълба. Нюмън извади своята, разгъна я и я подпря на оградата. Крайната стъпенка, която опираше в жиците, беше изолирана с каучук. Марлър се изкачи нагоре, пресегна се и метна одеялото на Нюмън върху горната част на мрежата. Прехвърли се и скочи от другата страна. Вече вътре, той бързо разпъна своята стълба и я изправи до оградата. Така нямаше да се бавят на връщане. Изкачи се обратно и метна одеялото си върху това на Нюмън.

Партньорът му бе по-тежък от стройния Марлър. След секунди Нюмън се изправи до него. И двамата се намираха на територията на противника.

— Внимавай къде стъпваш — предупреди Нюмън. — Аз ще водя. Имам обаче някакво странно чувство. Отсъствието на патрулите не е нормално…

Част от съзнанието му се върна назад през годините. Спомни си ученията в базата на SAS, когато трябваше да напише статия за легендарните елитни бойци. Тогава успя да завърши курса, макар и не лесно. Сега отново чуваше гласа на мъжа, който водеше обучението им — така и не разбра името му, всички се обръщаха към него със „Сардж“, сержанта. Той им обясняваше: „Когато влизате в охранявана зона, никога не забравяйте, че земята, по която стъпвате, може да се окаже най-опасна…“

Закрил с длан светлината от джобното фенерче, Нюмън внимателно оглеждаше почвата преди всяка крачка. Зад него Марлър, известен с това, че винаги разчита само на себе си, послушно поставяше крака си на мястото, от което Нюмън току-що бе вдигнал своя. Влажна, мека почва, от която на места се показваха неголеми камъни. Напредваха бавно и мъчително. Марлър искаше да изкрещи: „За Бога, движи се по-бързо!“, но държеше устата си затворена, въздържан от бавните и методични стъпки на Нюмън.

Марлър често вдигаше глава и обхождаше с поглед дивата пустош наоколо — дива, ако не се смятаха бетонните сгради, които приличаха на бункери. Всичко тънеше в мрак. Никакво движение, никакъв звук. Острата тишина беше тайнствена, тревожна. Намираха се на десетина метра от първата, подобна на морга, сграда. Прозорците й гледаха в мрака като черните лещи на огромен бинокъл. Дали ги наблюдаваха? Дали първият знак, че са попаднали в капан, щеше да бъде дъжд от куршуми?

Нюмън вдигна ръка. Очите на Марлър, свикнали с тъмнината, забелязаха движението и той спря. Нюмън клекна, освети земята пред себе си и я заопипва със свободната си ръка. Не носеше ръкавици — невъзможно е да стреляш с тях. Пръстите му се бяха вкочанили от студа, но продължаваше да ги движи по повърхността на почвата. Марлър клекна зад него.

— Проблеми?

— Сериозни.

— Какво има?

Нюмън внимателно опипа земята вдясно от себе си, разрови обраслите с мъх буци кал. Направи знак на Марлър да се приближи. Застанаха един до друг. Марлър го погледна и видя, че лицето му е мрачно.

— Виж това — прошепна Нюмън.

Бавно движеше фенерчето си. Осветяваше малки туфи трева, от които стърчаха къси метални пръчки. Марлър преброи седем. Показваха се не повече от сантиметър. Металът беше нов. Блестеше на светлината от фенерчето.

— Противопехотни мини — каза кратко Нюмън. — Стъпваш отгоре и ако избухне, оставаш без крак. Или без двата. Копелетата си разбират от работата.

— Е?

— Връщаме се по абсолютно същия път. Нека пак водя аз.

— Можем ли да изчакаме половин минута? Сръчковците от лабораторията ми дадоха някакъв нов фотоапарат, преди да тръгна от Лондон. Инфрачервен обектив с автоматично фокусиране. И с миниатюрни размери. Искам да снимам тези прозорци…

— Какво чакаш? Каза половин минута. Вече броя…

Марлър извади от джоба си малка пластмасова правоъгълна кутийка. Насочи обектива поотделно към всеки прозорец. Бяха му казали, че апаратът работи при всякакво осветление, дори в пълен мрак. Само фиксираш обекта и натискаш копчето. Марлър направи точно това. Засне всеки от прозорците по шест пъти.

— Свършвай по-бързо — предупреди го Нюмън, — изщракванията са силни. Може да са инсталирали звукови сензори. Тази шайка е способна на всякакви дяволски…

— Готово, шефе.

Марлър козирува шеговито и прибра апарата. Обратният път им се стори още по-труден. Нюмън пак светеше пред краката си, но сега, вече видял зловещите мини, проверяваше много по-внимателно почвата. Марлър потисна въздишка на облекчение, когато стигнаха до оградата. Нюмън се прехвърли пръв. Марлър го последва, на върха опря корем в одеялата, пресегна се надолу и издърпа стълбата след себе си. Скочи на земята до Нюмън, вдигна ръка и свали одеялата. Тръгнаха в тишината на нощта към колата, хванали стълбите.

— Не свършихме много работа — рече Нюмън. — Не можем да ги надхитрим.

— Не бързай. Факирите в лабораторията още не са проявили филма.

Прибраха всичко в багажника на волвото. Нюмън, който обичаше да кара, помоли Марлър да седне зад волана.

— Заповядай. Чувствай се като у дома си…

— Слушай!

Някъде зад тях се чу прекъсваш шум от двигател, който се бореше с неравната земя под колелата. Звукът идеше от оградения участък — едва ли превозното средство щеше да вдига такъв адски шум, ако се движеше по асфалта зад тях. Явно напредваше бавно.

— Значи са ни забелязали все пак — каза Марлър.

— Съмнявам се. Преди да се качим, проверихме внимателно колата. Не открихме следи някой да си е играл с двигателя, отдолу нямаше прикрепени бомби. Освен това щяха да ни погнат, докато бяхме вътре. Ще потегля, за да открием място, където да се скрием. Машината ще тръгне насам.

— Защо не в обратна посока?

— Към Ортфорд? Там пътят свършва. Не вярвам…

Нюмън включи на дълги светлини и подмина следващите два завоя. Фаровете опипваха неподвижните дървета. Отби вдясно по един черен път, водещ навътре в гората, обърна колата и спря. От шосето ги скриваха няколко дървета, но те можеха да следят всяко движение по асфалта. Нюмън угаси фаровете и зачака.

Тежък камион подмина началото на черния път и продължи към Снейп Молтингс. Движеше се на дълги светлини. Без да включва фаровете, Нюмън потегли на голяма дистанция след него, като не губеше от поглед червените габарити. Уверено взе следващия завой. Марлър изръмжа.

— Ще свършим в канавката, ако не включиш поне габаритите.

— Няма. Забравяш, че неотдавна карах мерцедеса по този път. Помня го добре.

Марлър се поуспокои. Знаеше, че за Нюмън е достатъчно веднъж да мине по непознат маршрут, за да може по-късно да се върне по същия път, без да сбърка. Намести се по-удобно в седалката, поставил карабината в скута си.

При Тънстол камионът зави надясно по пустото шосе и продължи към пивоварните. Подмина старите складове, където през лятото се организираха концертите на Бенджамин Бритън, и продължи през притихналата местност към селото.

— Марлър, струва ми се, че шофьорът на този камион е сам. Ще го изпреваря и ще го спра. Ти излизаш, измисляш подходящ предлог и претърсваш камиона.

— Както кажеш.

Нюмън включи всички фарове, натисна педала и бързо задмина камиона. После намали, завъртя волана и спря волвото напряко на пътя като бариера. Остави светлините включени. Каза на Марлър да не затваря вратата, за да свети и лампата в купето. Той кимна, излезе и застана на тревата в края на платното.

Камионът бързо се приближаваше. Фаровете му осветиха препятствието. Шофьорът намали и спря близо до волвото.

Понечи да излезе, но Марлър го изпревари и рязко отвори вратата. Той политна навън и Марлър го хвана, за да не падне. Груба тактика, но често вършеше работа.

— По дяволите? К’во си мислите, че правите?

Беше дребен мъж с обрулено лице, на възраст между четиридесет и шестдесет години, с кръвясали очи. Носеше съвсем ново подплатено яке. Доулиш явно много държеше хората му да бъдат добре облечени. Марлър надуши миризмата на алкохол в дъха му. Коняк? Бързо размаха пред лицето на дребосъка картата си от „Дженеръл и Къмбрия“.

— Следствен отдел на Ипсуич. Искам да огледам ремаркето на този камион. Можеш и да откажеш, но тогава ще докладвам, че караш пиян. Колегата ми вече записа номера.

Марлър забеляза страх в налетите с кръв очи. Доулиш трябваше да поработи върху хората си. Дисциплината му куцаше. Шофьорът го поведе към задната част на камиона. Марлър пътьом прочете надписа отстрани: „Консервация Доулиш“. Забеляза и съвсем новите катинари на двете задни врати, докато шофьорът вадеше връзка ключове. Той се позабави при отключването, после отвори едната врата и се дръпна назад.

— Няма да намерите наркотици, ако това търсите.

— Ти чакай тук. И не се опитвай да ме заключиш — колегата ще те надупчи…

Включи фенерчето и освети съдържанието на каросерията. Редици плътно наредени една над друга платнени торби. Всяка от тях закопчана с обикновена метална катарама. Марлър отвори една и светна вътре. Беше пълна с маски с процепи за очите. Не бе очаквал това. Прегледа съдържанието и на други торби. Все същото. Странно. Много странно.

— За какво са маските? — попита той, когато скочи обратно на пътя.

— Голям коледен бал…

Марлър го сграбчи за яката на ризата, която се подаваше под якето.

— Не ме пързаляй! Можеш да се намериш в някоя от килиите на ипсуичката полиция.

— Братче, кълна се в Бога, истина е! Коледа наближава. Не знаеш ли? Доставяме рано. Поръчката е голяма. За маскен бал, предполагам. Не знаеш с кого танцуваш, докато не настъпи моментът. Полунощ. Всички си свалят маските…

Прекалено много говореше. Прекалено подробно обясняваше. Марлър го спря с ръка и изчака да заключи.

— И къде ги караш?

— … Лоустофт.

Имаше кратко колебание, преди да дойде отговорът. След толкова много приказки — сега една-единствена дума. Когато тръгнаха обратно към кабината, Марлър леко плесна шофьора по задника. Както и очакваше, ръката му се удари в нещо твърдо, скрито в задния джоб. Плоско шишенце коняк.

— Карай внимателно — предупреди го Марлър. — И изключи проклетите фарове. Заслепяваш колегата…

Нюмън бързо изправи колата, когато Марлър седна до него. Потегли веднага, преди шофьорът да е запалил отново светлините си. Марлър запали цигара.

— Това с фаровете беше умно — каза Нюмън. — Така няма да успее да види номера ни.

— Каквато беше и целта ми, приятелю. Искаш ли да познаеш какво кара по това време?

— Не обичам да налучквам.

— Бездруго щеше да загубиш. Камари торби, пълни с маски. Само това. От средата на каросерията чак до кабината. Наредени до тавана. Стори ми се, че са стотици, ако не хиляди. Каза ми някаква глупост — били за коледен купон. Излъга и за посоката — пътувал към Лоустофт. Дали да проверим къде наистина отива?

— Този път съм съгласен. Следващият разклон е при Снейп Молтингс. Залагам десет срещу пет, че ще завие надясно към Олдбърг.

— Не се хващам — Марлър изглеждаше замислен. — Да, маските в този камион трябва да наброяват хиляди. Бал с маски, значи…

Далеч пред камиона, Нюмън зави и навлезе в широката ивица трева, отделена от пътя от ниски храсталаци. Бяха стигнали разклона. Угаси фаровете и двигателя и зачака. Марлър изхвърли цигарата си и свали прозореца, за да чува по-добре.

Сред тишината на мрака, която сякаш ги притискаше към земята, се носеше далечно бръмчене на камион. Марлър погледна светещите стрелки на часовника. Един и половина. Необичайно за доставчик време.

Притихнаха, когато камионът наближи разклона. Шофьорът включи на къси и уверено зави. Но зави наляво, отдалечавайки се от Олдбърг. Нюмън също запали късите светлини, включи двигателя и последва камиона.

— Трябваше да приема облога — обади се Марлър. Нюмън продължи да кара само на габарити, когато подминаха селото. Червените стопове на камиона бяха достатъчни, за да го насочват, а краткият престой при разклона бе подобрил нощното му виждане. Камионът зави надясно по шосе А12, ускори и продължи на север. На пътя нямаше никакво друго движение.

— Изглежда, пияндурникът не ме е излъгал, когато каза Лоустофт — рече Марлър. — Но тогава можех да се закълна, че не казва истината.

— А за тези неща обикновено не грешиш, както всички знаем.

— Благодаря за безрезервния вот на доверие…

Марлър имаше усещането, че еднообразният път по магистралата го хипнотизира. Нюмън продължаваше да кара. Сега се появиха и други автомобили — от време на време ги връхлитаха блесналите очи на фаровете им. Нюмън реши да включи за по-сигурно и своите. Пусна късите светлини, но шофьорите от другата страна не си правеха този труд. Няколко пъти Нюмън реагира:

— Изключи дългите, говедо…

Камионът бързо гълташе километрите. Нюмън здраво натискаше педала, за да не изостане, но се движеше на достатъчно голямо разстояние, защото шофьорът можеше да се усети, че го следят. Марлър отново погледна часовника си.

— Бог знае по кое време ще се приберем в „Браднъл“ и дали ще ни пуснат толкова късно.

— Придумах момичето на регистрацията да ми даде ключ от външната врата, преди да тръгнем за фабриката.

— Убеден съм, че точно ти си успял да я омагьосаш…

— Явно смята, че заслужаваме доверие.

— Няма що! Доверие към хора, които влизат с взлом в частна собственост.

Готвеше се да запали нова цигара, когато видя, че камионът намалява скоростта. До Лоустофт имаше още доста път. Нюмън също намали. Недоумяваха. Проблесна десният мигач на камиона, предупреждаващ, че ще излезе от магистралата. Нюмън намали още малко и погледна в огледалото. Нищо на километри зад тях. Камионът зави по тесен път, водещ на изток към морето.

Нюмън спря пред разклона. С каменно лице се наведе напред и погледна надписа на стрелката в началото на пътя, по който бе тръгнал камионът. Имаше една-единствена дума — Дънуич.

22.

На следващия ден в „Браднъл“ Пола бе неспокойна и нетърпелива. Знаеше, че трябва да спази дадената на Туийд дума, че няма да излиза, докато не се свърже с Нюмън. Лесно е да се каже. Жената на рецепцията й бе съобщила, че са отседнали в хотела дискретно и бе дала и номерата на стаите им. В крайна сметка беше ги виждала заедно при предишното им посещение — Нюмън и Марлър.

Пола се качи на асансьора, за да стигне до стаите. На дръжките и на двете висеше една и съща табелка: „Моля, не безпокойте.“ Разочарована, тя се върна в стаята си, облече велуреното палто и един кашмирен шал. Навън беше суров, студен ден, но в хотела се чувстваше като в капан. Първият човек, когото срещна на излизане от асансьора във фоайето, беше лейтенант Бертие, представящ се за Джеймс Сандърс, тъмнокос и с черни очила. Носеше дебели панталони, поло и яке. Беше обут в маратонки.

— Здравейте, мистър Сандърс — каза бързо тя. — Успяхте ли да осигурите полезни контакти за вашето корабно оборудване?

— Времето не помага — повечето от хората са несговорчиви. На разходка ли отивате? Аз също излизам за глътка свеж въздух. Искате ли да тръгнем заедно по крайбрежната улица?

— Ще ми бъде приятно.

Той отвори вратата, която извеждаше на крайбрежната улица, и Пола излезе навън. Бертие можеше да се изпусне за нещо важно, а и така поне щеше да има занимание, докато Нюмън благоволи да цъфне.

— По-късно мога да ви закарам до някое приятно място за обяд.

— Много мило, благодаря ви, но трябва да съм близо до хотела. Очаквам телефонно обаждане — излъга тя.

Бертие вървеше откъм морето и я предпазваше от бурния вятър. Вълни, големи колкото планини се стоварваха в основата на бетонния бряг и обливаха с пяна улицата. Пола забеляза, че приземните прозорци на някои от старите къщи, издигащи се отстрани, бяха затворени с дървени капаци. А някои бяха направо зазидани. Когато Северно море наистина побесняваше, вероятно заливаше с водите си улицата и напираше към къщите. Пола вървеше, приведена под силата на вятъра. Бертие я хвана под ръка.

— Не искам да ви отвее.

— Защо не се свържете с лорд Дейн Доулиш?

Усети как при задаването на въпроса хватката му за миг се засили и после бързо се отпусна.

— Защо трябва да се свързвам?

— Предположих, че проучванията ви са стигнали до него. Той може да бъде добър клиент. Притежава огромен катамаран, наречен „Стоманеният лешояд“.

— Ще помисля по въпроса.

— Направете повече. Той живее съвсем наблизо. При Айкин.

— Къде се намира това?

„Непрекъснато греши“ — помисли си тя. Той би трябвало да е безупречно подготвен за ролята си на търговец. А един търговец не би пропуснал Доулиш.

— Нагоре по течението на Олд, по пътя за Снейп Молтингс. Сигурно знаете странните извивки на тази река.

— Знам, нали все с карти работя. Нека се отбием в „Крос Кийс“ за чаша кафе. Това е най-добрият ресторант в града.

— Чудесна идея.

Но отговорът й беше механичен. Преди бе харесвала Олдбърг — удобно място, където човек може да се скрие от целия свят и да си почине. Сега за нея градът представляваше една нощ, изпълнена с ужас, нощ на маскирани въоръжени мъже, в които няма нищо човешко, нощ, в която те преследваха нея и Карин, както глутница вълци преследва плячката си. Помнеше какво направиха — какво един от тях бе направил — с Карин.

„Стига!“ — заповяда си тя.

— Ето го ресторанта.

Бертие погледна часовника си, преди да я поведе през градината до улицата към задния вход на „Крос Кийс“. Пола с облекчение се скри от улицата. Имаше късмет — нито една капка солена вода, която би съсипала скъпото й палто, не беше попаднала върху велура.

— Тази маса устройва ли ви? Близо е до бара. Само кафе ли желаете?

Предложи й стол, задържа го, докато седне, и се отправи към бара за поръчката. В ресторанта не беше толкова студено, но Пола остана с палтото. Току-що бе забелязала кой седеше на голямата съседна маса.

Петима мъже със застрашителен вид, облечени в къси двуредни моряшки якета. Полуобърнат към нея седеше Бранд — пълен и широкоплещест. Пола погледна настрани и видя, че момичето зад тезгяха фиксира с поглед Бранд. Той се обърна и също я изгледа. Момичето си пое дълбоко въздух и заговори бързо:

— Мисля, че веднъж вече ви казах да не се връщате тук.

— Всичко е наред, той е с мен…

Лорд Доулиш се показа иззад ъгъла, който скриваше съседното помещение. Носеше дълго подплатено яке с вдигната яка, беше без шапка. Присъедини се към петимата и седна на стола, който явно бе запазен за него. Пола започваше да се тревожи — атмосферата ставаше зловеща.

Никой не разговаряше на масата на Доулиш. Облечените като моряци мъже я наблюдаваха. Тя дръзко вирна брадичката си и погледна към ниския таван от дъбови греди, който сякаш я притискаше. Тъмен дъб. Масите, без покривки, бяха направени от същото дърво. При едно от предишните си пътувания бе видяла този ресторант като приветливо и уютно местенце. Сега посетителите променяха цялата атмосфера.

Бертие се върна на масата, а сервитьорката поднесе кафето.

Пола го погледна. Седеше с лице към нея, наблюдаваше я в упор, без да говори, а очите му бяха скрити зад тъмните стъкла. От това съвсем не й ставаше по-леко. Отпи от превъзходното кафе. Бертие продължаваше да я наблюдава. По дяволите.

Тогава си спомни, че той бе погледнал часовника си, преди да влязат. Дали срещата им бе предварително нагласена? Преди да се качи за палтото в стаята си в „Браднъл“, тя бе казала на администраторката, че ще излезе на разходка. Бертие можеше да е бил наблизо и да е чул.

— Времето не е подходящо за разходка с „Кати“ — подвикна й Доулиш. — Нали не сте забравили предложението ми, скъпа?

Един от мъжете се изхили. Тя внимателно постави чашката в чинийката. Лицето й не помръдна. Погледна Доулиш:

— Може да имам време, може и не.

Доулиш глътна половината от двойното уиски. Продължи с подигравателен тон, без да оставя чашата:

— Ще бъде уникално преживяване. Един ден — и една нощ на борда на „Кати“…

Един от мъжете грубо се изсмя, но млъкна, когато Доулиш го погледна. Пола бе убедена, че тормозът й е предварително подготвен. За да я изгонят от Олдбърг? Бертие, неподвижен като статуя, продължаваше да се взира в нея иззад проклетите си очила. Един мъж бавно влезе през задния вход.

Беше висок, толкова висок, че главата му почти опираше в гредите. Нямаше шапка, носеше шлифер с подплата, по който личаха мокри петна. Сигурно бе дошъл от „Браднъл“ по крайбрежната улица. На големите си ръце нямаше ръкавици.

Виктор Роузуотър спря, погледна Пола, Бертие, после съседната маса, а лицето му не показваше никакво чувство. Но цялото помещение притихна, когато той спря в средата изправен и неподвижен.

— Пола, изглеждаш доста отегчена от това място. Искаш ли да се поразтъпчем?

— Никой не те е молил да се бъркаш… — започна Бранд. Роузуотър извърна погледа си към него. Не каза нищо, а Бранд млъкна насред изречението. Изглежда, вече на никой не му се спореше.

— Да, Виктор — каза бързо Пола и се изправи. — Поомръзна ми тук. С удоволствие ще се поразходя. — Тя погледна Бертие: — Благодаря за кафето…

Роузуотър я преведе през ресторанта до главния вход, откъдето морето не се виждаше. Започнаха да вървят по тесни, оградени от старинни къщи, улици, успоредни на крайбрежната.

— Така това прекрасно палто ще бъде пощадено от солената вода. Само виж на какво прилича шлиферът ми и ще разбереш колко са силни вълните.

— Благодаря ти.

Помисли си, че Бертие никога не би могъл да се държи така, та дори и да е неискрено. Погледна с любопитство Роузуотър:

— Как разбра, че исках да се махна веднага оттам?

Той се усмихна:

— Обикновено усещам атмосферата. Не личеше да ти е приятно. Предположих, че е заради посетителите. Сториха ми се доста опасна шайка. А момъкът с теб като че ли не помагаше много.

— Казва, че е търговец на корабно оборудване и че името му е Джеймс Сандърс.

Чувстваше, че може би е важно да предупреди Роузуотър да внимава с Бертие. Той реагира веднага:

— „Казва“? Изглежда, не вярваш, че това са името и професията му.

Роузуотър бе намалил ход. Пола имаше дълги крака, но неговите бяха още по-дълги и тя трябваше да подтичва, за да не изостава. Освен че беше съобразителен, той обръщаше внимание и на най-дребните неща.

— Не вярвам — отвърна Пола. — Мисля, че лъже, но може и да греша.

Въпреки близостта им Пола нямаше намерение да разкрива информация, която Туийд би сметнал за строго секретна. Умълчаха се за около една минута, изглежда, и на двамата не им се говореше. Роузуотър я хвана за лакътя и я поведе встрани по една тясна уличка, докато излязоха на главната.

— Къде отиваме? — попита тя.

— Можем да хапнем много прилично на едно местенце, наречено „Капитанската маса“. По това време на годината е тихо, обслужването е добро, а храната — чудесна.

— Звучи прекрасно…

Бе съгласна на всичко, само да избяга от атмосферата, която като мрачен облак обгръщаше „Крос Кийс“. В съзнанието си я свързваше с кошмарната нощ, в която бе умряла Карин. Защо? Не беше сигурна.

„Капитанската маса“ бе малък ресторант с продълговато помещение, където няколко маси бяха красиво подредени за обяд. Пола си помисли, че прилича повече на стая в нечий дом, отколкото на ресторант. Възпитан мъж ги посрещна, заведе ги до маса, от която се виждаше главната улица, подаде им менюто и ги остави.

— Този човек с дългото яке — започна Роузуотър — не беше ли лорд Доулиш? Виждал съм снимките му в списанията.

— Да. Лорд Дейн Доулиш. Милионер. Търговски вериги и оръжеен бизнес.

— Той ти говореше, когато влязох. Спомена за някаква Кати. Ти познаваш ли го?

— Да… — Пола му каза за разговора с него, за необикновената диорама, каза му, че „Кати“ е катамаранът, и му обясни какво представлява. За присъствието на Марлър и Нюмън не спомена нищо, нито пък за поведението на Доулиш.

— А мъжете с него? — попита Роузуотър, когато затвори менюто. — Приличаха ми на шайка грубияни. Кои бяха?

— Двама от тях съм виждала в Гренвил Грейндж. От хората на Доулиш са.

— Сигурно са моряци от екипажа на „Стоманеният лешояд“. Между другото, ще си поръчам печено агнешко. Завчера го опитах, беше много добро.

— За мен същото — тя замълча, усмихна се. — Как така се появи в „Крос Кийс“ в най-подходящия момент?

— Проследих те, когато излезе с онзи човек от хотела — призна си той. — И съвсем не ми харесва. Видях го снощи в бара. Защо непрекъснато носи тъмните си очила?

— Казва, че имал слаби очи, светлината го дразнела. Мисля, че беше много мило от твоя страна да се намесиш и да ме защитиш. И сигурно все още мислиш само за Карин — каза нежно тя. — Затова си още тук, нали? За да хванеш следите на онзи, който го е направил.

— Нещо такова — отвърна той с присъщата си сдържаност.

Пола имаше чувството, че самоконтролът му е железен, а търпението — почти свръхчовешко. „Прилича на хрътка, надушила дирята“ — помисли си Пола.

— Работиш като репортер за женските списания — продължи Роузуотър. — Но това е странично занимание, нали? Основното е в компанията на Туийд?

— Да, Туийд е шефът ми. Аз съм негов личен помощник — извършвам голяма част от поверителните разследвания по застраховките — жизнерадостно заобяснява Пола. — Това е главната ми работа. Но информацията е секретна, така че не мога да приказвам за това.

След добрата вечеря, полята с бутилка „Шабли“ — Роузуотър бе разбрал, че тя не обича червено вино, — той я придружи обратно до хотела. Не валеше, но ниски облаци на валма се носеха като сив дим към сушата. Вятърът се беше усилил и фучеше по главната улица като във фуния. Пола имаше чувството, че ще я отнесе нагоре. Усетил безпокойството й, Роузуотър я прихвана здраво през кръста.

— Не ми се ще да те издуха в морето — пошегува се той. — А прогнозата е, че ще има и по-лошо. През нощта вятърът ще се усили до осемдесет мили в час…

Ръката му бе все още на кръста й, когато влязоха в хотела, изкачиха стълбите и се натъкнаха право на Нюмън и Марлър. Роузуотър я пусна, каза, че му е било приятно, и изчезна в асансьора.

— Е, не си била самотна — отбеляза Нюмън с мрачно лице.

— Нещо против? — избухна Пола, разбрала погрешно причината за изражението му.

— Не. Имаме нещо за теб. Дънуич…

Майор Леми слезе от самолета на „Бритиш Еъруейс“, с който беше долетял от летище „Шарл дьо Гол“ в Париж до „Хийтроу“ в Лондон.

Беше проверил дали отрядите в Лион са по местата си. А оттам с френските вътрешни авиолинии бе отлетял до Париж. През паузата до полета до Лондон се беше обадил на някаква неизвестна английска агенция за коли под наем, за да поръча един ровър на името на Уилям Прендъргаст. На паспортните служби бе представил подправен паспорт на същото име. Със силен попътен вятър самолетът бе взел разстоянието само за четиридесет и пет минути.

Леми излезе от паспортния контрол с куфарчето, което носеше от самолета, и се отправи към изхода на летището. Беше облечен в английски делови костюм, шлифер и обувки — също английски. Същински англичанин, който се връща от чужбина.

В тълпата пътници Леми не забеляза високия светлокос мъж, който стоеше и наблюдаваше пристигащите полети. Бил Коркърън, приятел на Туийд и висш офицер от службата за сигурност на летището, погледна една от малките снимки, които му бе донесъл куриер на Парк Кресънт. Прочете името на гърба й. Майор Жул Леми.

Коркърън последва на известно разстояние Леми. Видя го да преминава край лентата, където пътниците търпеливо чакаха да се появят куфарите им. Продължи зад гърба му и през гишето с надпис „Нищо за деклариране“.

На излизане от митницата Леми ускори крачка. Група шофьори стояха зад бариерата, вдигнали табели с имена. Уилям Прендъргаст. Леми се запъти към момичето с тази табела. Коркърън можеше да го спре веднага с обвинението, че пътува с фалшив паспорт — освен ако не бе минал паспортния контрол с истинското си име. Но искането на Моника, секретарката на Туийд, беше по-особено.

Коркърън тръгна след Леми и момичето към паркинга за краткотраен престой. Изкачиха стълбите, минаха моста, влязоха в паркинга. Докато вървеше зад двамата, той извади ключовете за собствената си кола и започна да подрънква с тях. След като подаде на момичето няколко банкноти и оправи формалностите, Леми се качи в един ровър. Коркърън запомни регистрационния номер, опита се да проследи момичето, което не беше с униформа, но то изчезна.

След като ровърът потегли, той хукна към кабинета си, заключи вратата и набра номера на Моника, като се надяваше да намери Туийд.

— Няма го, Джим — отвърна бързо Моника. — Хукна нанякъде. Нещо ново?

— Типично за Туийд — да хукне нанякъде. Новото е, че един от вашите обекти току-що пристигна с полета на „Бритиш Еъруейс“ от Париж. Пътува под името Уилям Прендъргаст с взет под наем ровър, номер… Майор Леми.

Моника му благодари, затвори и работи цял час, без да мръдне. Обади се на доверено лице в службата за автомобилна регистрация, даде му номера и каза паролата, която удостоверяваше, че е от Тайната разузнавателна служба. След десет минути й се обадиха. Съобщиха й името и адреса на лондонската агенция за коли под наем. Тя не допусна грешката да се обади направо там. Вместо това звънна на един приятел в Специалния отдел, като му предаде цялата информация и му каза, че резултатът й трябва спешно. След четиридесет и пет минути той й позвъни.

— Някой си Уилям Прендъргаст се обадил днес рано следобед и наел ровъра. Разбира се, трябвало е да посочи маршрута, по който ще пътува…

— Хайде, Мартин, не ме изнервяй — помоли се Моника.

— Посоката е град Олдбърг, в Сафък…

— Виж какво, Бранд, тази работа трябва да свършиш безупречно. Без никакви подхлъзвания — каза Доулиш.

— Подхлъзвал ли съм се досега? — изръмжа Бранд, като се намести на стола в хола на Гренвил Грейндж. — Нали съм дясната ви ръка?

— Досега не си. Но никога не е късно да почнеш. Постарай се да не става.

— Работата ще бъде изпипана професионално — рязко му отвърна Бранд.

— Постарай се да стане така. Тази нощ.

Когато наближи Олдбърг, майор Леми намали. Не помнеше колко пъти бе проверявал дали не го следят. В ранния следобед трафикът не беше толкова натоварен, колкото в Лондон, и това улесняваше.

Бе спазвал всички ограничения на скоростта — не можеше да си позволи риска да бъде спрян от полицейски патрул. Погледна още веднъж в огледалото. Нищо. Малко по-късно паркира в двора на един хотел в покрайнините на Олдбърг.

Понесъл куфарчето си, той влезе в сградата и се регистрира под името Уилям Прендъргаст, като остави фиктивен адрес. Бе направил резервацията по телефона от Париж, без да споменава откъде се обажда.

Подсмръкна няколко пъти под шала, който скриваше носа и устата му. Ниско над челото си беше нахлупил старомоден каскет.

— Стаята ви е приготвена, мистър Прендъргаст — уведоми го администраторката. — Ще останете една нощ, нали?

— Да. Ще платя за стаята и за закуската още сега, защото утре може да ми се наложи да тръгна рано. — Леми говореше на английски. Плати в брой и тя му подаде квитанцията. Подсмръкна пак и се наведе за куфарчето си.

— Май сте доста настинал — каза съчувствено жената.

В стаята Леми хвърли шала — нямаше нужда да продължава да се преструва. Погледна часовника си. Бе организирал внимателно всичко. Имаше достатъчно време да разузнае обстановката и района. Взе от горния си джоб един плик и извади от него снимката, която му беше връчена на летище „Шарл дьо Гол“. Осигурил я бе информаторът му в щаба на Лазал. Снимката на Пола Грей.

23.

Калмар седеше в колата си на обществения паркинг близо до хотел „Браднъл“. Наоколо нямаше други автомобили. По това време трябваше още да е светло, но ниските буреносни облаци, пълзящи по небето, правеха деня да изглежда като нощ.

Чуваше грохота на огромните вълни, които се разбиваха в бетонния вал, укрепващ брега под хотела и продължаващ на юг. По вала в момента никой не работеше, но големите кранове покрай морето показваха, че изкуственото укрепване на сушата продължава. Сплете пръстите си, докато гледаше как пяната се издига над вала като мъгла, а разбеснелият се вятър я понася към блатата.

Разкърши пръстите си. Свидетелите не трябва да живеят. А все още съществуваше един свидетел на убийството на Карин Роузуотър. Представи си този свидетел — как ходи, говори и помни. Говори…

Пръстите му се напрегнаха. Представи си как хваща жената за шията, как внимателно притиска с палци гръкляна. Очите й излизат от орбитите си, защото той е последният човек, когото тя вижда на този свят.

Бе взел решение. Щеше да го направи при първата удобна възможност. Още тази вечер. Никой нямаше да добави нови швейцарски франкове към тлъстата сума, която бе получил за случая с Карин. Но свидетелите просто не трябва да живеят…

Пола седеше с Нюмън и Марлър в стаята си. Нюмън й бе разказал накратко за пътуването до оръжейната фабрика. Каза й как бяха проследили камиона, след като Марлър бе видял съдържанието му. Пола зададе първия въпрос:

— Кой би имал нужда от тези хиляди маски?

— Знаеш какво видях в Бордо, нали? — грубо й отвърна Нюмън. Седнала на леглото, тя го погледна, обидена от тона му. Нюмън изглеждаше нервен. — Спомни си бунта, за който ти разказах. Беше направо дивашки. А тълпата бе доста добре организирана. При това не видях нито един човек без маска на лицето. Последните безредици в Лион бяха още по-големи. Не си ли гледала снимките по вестниците? Всички участници в тази вакханалия са били с маски. Мога да се обзаложа, че под тях се крият войници от корпуса на Дьо Форж.

— Още не мога да направя връзката с Дънуич. Да предположим, че са хора на Дьо Форж — той би могъл да получи маските и във Франция…

— И да е сигурен, че доставчикът или някой от неговите работници няма да съобщи това на DST? Или на полицията?

— Аха, значи…

— Значи — прекъсна я той, — колкото по-големи стават тълпите по улиците, толкова повече маски са необходими. И за тях ще е по-безопасно да ги внесат тайно от чужбина. Затова камионът се отправи към Дънуич. Ти си видяла „Стоманеният лешояд“ в морето край града в деня, когато сте се гмуркали с Карин.

— Тоест „лешоядът“ вероятно транспортира маските за Дьо Форж през Аркашон.

Той се усмихна:

— Сега го разбра.

— Защо не проследихте камиона до Дънуич, за да видите къде ще спре?

— Защото — обясни Нюмън, — както знаеш, до Дънуич води тесен черен път. Не исках да рискуваме да ни забележат. Върнахме се направо тук.

— Ясно — Пола сложи ръце на бедрата си и се изправи. — Боб, изглежда си ми ядосан за нещо. За какво?

— За това, че се върна тук. На мястото, където убиха Карин. Не ми харесва. За някого може да представляваш неудобен свидетел. А убиецът може все още да се навърта наоколо.

— Съмнявам се. Сигурно си е тръгнал отдавна.

Нюмън сви рамене:

— Прави каквото знаеш.

— Това и правя — също като теб.

Марлър, усетил, че скоро ще се скарат, се намеси за пръв път. През цялото време бе стоял и слушал, облегнат на стената.

— С ваше позволение бих искал да ви кажа нещо. Смятам да тръгна за Парк Кресънт. Нямам търпение онези магьосници в лабораторията да проявят филма, който заснех при фабриката на Доулиш. Нямаш нищо против да отида с волвото си, нали, Нюмън?

— А утре как смяташ да се прибера? С плуване? В случай че не знаеш, от доста години влаковете не идват дотук.

— Тъкмо ще ме закараш до Лондон, Боб — бързо се обади Пола. — Аз пристигнах с форда на Туийд.

Пола започваше да се разкайва за избухливостта си. Нюмън се бе държал рязко само защото се тревожеше за нея. Марлър направи жест с ръка, сякаш казваше „Ето че имаш кола, приятелю“, и напусна стаята.

— Ще изляза да се поразходя — рече Нюмън, когато останаха сами. — Права си, малко съм поизнервен. Сигурно заради бурята, която се очаква довечера. Искаш ли да дойдеш с мен?

— Би било приятно, но съм наистина скапана. Имаш ли нещо против да ти откажа и вместо това да си взема един душ?

— Чудя се, дали да не остана и да ти изтъркам гърба, но все пак ще предпочета разходката. Хайде, скачай във ваната…

Останала сама, Пола влезе в банята и отви двата крана. Извинението й беше измислено. По-рано се беше обадила на Джийн Буржойн и двете се бяха разбрали да се видят същата вечер в дома на чичо й — „Адмиралтейството“, и да пийнат по чашка. Джийн се оказа съобразителна — докато Пола бе понасяла неприятностите си в „Крос Кийс“, тя бе оставила на рецепцията в хотела плик с карта на местността с отбелязано точното местонахождение на къщата, издигаща се на върха на един хълм в края на града.

На Пола й бе доставил удоволствие разговорът с Джийн в бара на „Браднъл“. Сега я чувстваше като приятелка, а и Джийн явно изпитваше същото. Но не това беше истинският мотив на Пола да я потърси пак. Тя не бе забравила, че Буржойн е любовница на генерал Дьо Форж. Надяваше се да насочи разговора към тази деликатна тема и да събере информация за Туийд.

Последва съвета на Нюмън, потопи се във ваната и усети как тялото й постепенно се освобождава от напрежението. Замисли се какво да облече за случая. Най-накрая се спря на пъстра вълнена рокля с красива яка и широк колан. Обичаше широките колани, защото подчертаваха тънкия й кръст.

„Точно така — каза си тя, когато се изправи и започна да бърше тялото си. — И с велуреното палто отгоре няма да ми бъде студено.“

Температурата отвън бързо падаше, точно както бяха прогнозирали. Добре че къщата се намираше наблизо. Джийн бе предложила да мине и да я вземе, но тя отказа. Беше независима и искаше да разчита на собствения си транспорт.

Облече се и слезе с асансьора да се обади на рецепцията.

— Ще изляза около шест и ще се върна към осем часа — каза тя. — Бихте ли уведомили персонала на ресторанта? Ще си дойда гладна като вълк. Това време…

— Ще стане още по-лошо — обади се някакъв мъж зад гърба й. Тя позна дрезгавия глас на Бертие. — Скоростта на вятъра ще стигне осемдесет мили в час.

— Звучи прекрасно — отвърна Пола. — Извинете ме, очаквам телефонно обаждане.

Влезе в асансьора, натисна копчето и въздъхна с облекчение, когато кабината тръгна нагоре. Присъствието на Бертие й стигаше за днес. „По дяволите — помисли си тя, — трябва да почна да мисля за него като за Джеймс Сандърс. Иначе може да сгафя.“

Заключи вратата на стаята си, събу обувките с високи токове и това я подсети, че трябва да обуе по-удобни за пътуването до „Адмиралтейството“. Никакво обаждане не очакваше, затова седна във фотьойла и взе „Война и мир“ на Толстой с твърдото намерение да довърши дебелия том. Имаше на разположение половин час, преди да стане време за тръгване.

В бара във фоайето Бранд погледна часовника си. Пиеше скоча разреден с вода — тази вечер главата му трябваше да е бистра. От мястото си бе видял Пола да влиза в асансьора. Предположи заради роклята й, че ще излиза по-късно тази вечер. Това не беше задължително, разбира се — можеше просто да се е облякла така за вечерята в ресторанта на хотела. Но въпреки грубиянския си характер Бранд имаше изумителен нюх за нюансите в поведението и външността на хората. Сега бе готов да заложи месечната си заплата, че тя ще напусне хотела след по-малко от час.

Вместо работните дрехи, които бе носил сутринта в „Крос Кийс“, сега той беше облечен в хубав сив костюм от дебел плат, скроен така, че да позволява на силните му ръце свободно да се движат. На стола до себе си бе оставил шофьорските си ръкавици. Последното нещо, от което се нуждаеше тази вечер, беше компания.

Седнал зад волана на мерцедеса на Нюмън, Туийд бързо караше по пътищата на Сафък. Фаровете пронизваха нощта и осветяваха храстите, оградили шосето. Вятърът напираше отстрани и заплашваше да отнесе от пътя тежката тон и половина кола.

Туийд здраво държеше волана, без да обръща внимание на лошото време, караше автоматично, а тревогите бяха завладели съзнанието му. Отиваше в Олдбърг. Моника се бе обадила в „Браднъл“ да му запази стая и той бе решил да стигне там възможно най-бързо.

Непрекъснато мислеше за Пола. Предчувствието му, че тя е в опасност, беше много силно. Не можеше да си обясни защо предишните му съмнения се бяха превърнали в страх, но знаеше със сигурност, че това предчувствие за беда се бе оказвало основателно винаги досега.

По обяд се опита да се свърже с нея, но администраторката каза, че Пола е излязла. Реши да не оставя съобщение — не искаше да я тревожи предварително. После един от служителите на Робълс върна мерцедеса. Ветеринарният лекар му се обади, за да съобщи резултатите от Портън Даун, и новините съвсем не го успокоиха. „Най-лошото, което можехме да очакваме“ — каза по телефона Робълс. Именно заради връщането на колата Туийд взе светкавичното си решение да замине за Олдбърг. Преди да напусне Лондон, Нюмън му се бе обадил от апартамента си, за да му съобщи, че ще остане в „Браднъл“ две денонощия. Но имаше и друга причина за това пътуване на Туийд. Искаше да види с очите си мястото, където бяха убили Карин Роузуотър. Едно е да чуеш подробните доклади на хората си и съвсем друго — да видиш всичко сам.

Туийд погледна часовника на таблото и прецени, че ще пристигне навреме, за да проучи блатата в почти същия час, в който е било извършено убийството. Но само след като се убеди, че с Пола всичко е наред…

Облечена във велуреното си палто и увила копринен шал около главата си, за да се предпази от вятъра, Пола слезе от асансьора, подаде ключа на администраторката и й каза, че отива да види своя приятелка в Олдбърг.

Пред главния вход беше тъмно като в рог. Тя бързо отиде до колата, паркирана до самата сграда. Седна вътре, пъхна ключа и го завъртя. Нищо. Вдигна поглед, когато един силует изникна зад страничното стъкло. Лейтенант Берт… „Не, Джеймс Сандърс!“

— Не ви ли слуша? — попита той. — Дайте да опитам аз.

Тя се поколеба, но излезе от форда — все пак бяха пред хотела. Мъжът седна зад волана и се опита да запали. На шестия път поклати безпомощно глава:

— Предполагам, че е паднал акумулаторът. Далече ли отивате?

— Не, наблизо. В Олдбърг.

Съжали, че му отговори веднага. Той излезе и затвори вратата.

— Паркирал съм до вас моя сааб. Ще ви закарам, докъдето пожелаете. Нямам нищо планирано за вечерта.

Тя отново се поколеба. Бе почукала на вратата на Нюмън, преди да тръгне, но той явно не се беше прибрал от разходката си. Нюмън можеше да извърви мили, ако е в настроение. А Марлър се бе върнал в Лондон. Пола винаги държеше да е точна на срещите си, освен това и разстоянието не беше голямо.

— Имам карта, на която е отбелязано къде трябва да отида. Къщата се казва „Адмиралтейството“.

Бертие седна зад волана, остави отворена вратата и се престори, че разглежда картата. Знаеше много добре къде отива. Нали съвсем скоро бе стоял пред „Адмиралтейството“, когато следеше Джийн Буржойн.

Пола размисли още веднъж, преди да седне до него, но реши, че може да се справи с французина, ако се наложи. Бертие й върна картата.

— Видях пътя. Както казахте, съвсем наблизо е…

Пола сложи предпазния колан и потеглиха. Намести чантата си и й се прииска да беше взела автоматичния броунинг, калибър 32.

„Успокой се, за бога!“ — каза си тя.

Бертие измина известно разстояние по главната улица, после зави наляво и продължи нагоре по хълма. Къщите покрай улицата тънеха в мрак. Докато се изкачваха, Пола учудено се взираше в тъмнината наоколо. В края на дълги странични алеи се издигаха скъпи къщи, но мястото съвсем не беше това, на което би искала да живее.

Пред входа за „Адмиралтейството“ на върха на хълма, където улицата започваше да се спуска от другата страна, Бертие отби и спря на тревата до пътя. Изключи двигателя и се обърна към Пола.

— Възхищавам ви се от мига, в който ви срещнах — започна той. — Вие сте изключително красива жена.

— Благодаря…

Тя бързо откопча предпазния колан. Лявата му ръка обаче я хвана за шията, а дясната се шмугна под палтото й, напипа роклята и влезе под нея. Бертие също беше махнал колана и сега се наведе към нея, за да я целуне, като я притегляше към себе си. Пола вдигна ръката си, свалила ръкавицата, и доближи ноктите си до лицето му:

— Оставете ме на спокойствие, или ще ви бележа за цял живот.

— Куражлийка, значи. Това ми харесва.

Хватката около шията й се стегна. Тя леко заби ноктите си в лицето му, после рязко сви ръката си и го удари с лакът в адамовата ябълка. Бертие се закашля, пусна врата й, а другата му ръка под роклята й се отдръпна. Пола отвори вратата, грабна ръкавицата си и изскочи на тревата. Обърна се с презрение към него и каза бързо:

— Много ви благодаря, че ме докарахте, мистър Сандърс. Няма нужда да ме взимате на връщане…

Тресна вратата на колата и забързано влезе във входа към двора на „Адмиралтейството“. Докато крачеше по алеята, забеляза, че завесите на прозорците на приветливо осветения хол са дръпнати настрани. Джийн Буржойн видя, че идва, и я посрещна на вратата.

— Добре дошла в бърлогата на генерала…

Пола влезе. Бе решила да не споменава нищо за случката с Бертие. После щеше да се прибере пеша. Не беше толкова далече.

24.

Когато пристигна пред „Браднъл“, Туийд откри две свободни места за паркиране до стената на сградата. Достатъчно пространство, за да се побере мерцедесът на Нюмън. Взе от предната седалка куфарчето си и бастуна, специално изготвен за него в лабораторията, излезе от колата в ледената нощ, заключи и влезе в хотела.

— Да, мистър Туийд, имате запазена стая. Същата, в която бяхте и миналия път — каза администраторката. — Оставиха и някакъв телефонен номер, на който да се обадите веднага щом пристигнете.

— Благодаря. Ще звънна от стаята си…

Метна на леглото палтото си, когато влезе в спалнята, гледаща към крайбрежната улица. Северно море бушуваше по-силно от предишния път. Прозорците бяха затворени, но той чуваше трясъка от тоновете вода, които се разбиваха в брега.

Остави куфарчето на пода, подпря бастуна на стената и разгъна листа, който му бяха дали на рецепцията. Телефонният номер на Моника. Нещо се бе случило. Вдигна телефона и набра номера:

— Здравей, Моника. Обаждам се от хотелската стая — побърза да я предупреди той.

— Ясно — кратка пауза. — Онази апаратура с марка „Бранд“ първоначално била използвана от водолазите на една петролна сонда в Северно море. Вероятно решили, че е несъвършена — по неясни причини спрели употребата й. После с нея работили телохранителите на две агенции за охрана. Но и те скоро се отказали. Отново не се знае защо. След това пък я използвали квалифицираните счетоводители на една компания. В момента върши основната работа в някаква фирма с адрес Доулиш Уорън, Девон. Това е всичко.

— Благодаря за добре свършената работа.

— Всъщност има и още нещо. Доста важно и неотложно…

— Нещо свързано с бизнеса ми тук? — Туийд говореше бързо. Изведнъж повиши глас: — Телефонист! Връзката е лоша. Можете ли да направите нещо? — Изчака да чуе изщракване, което да му подскаже, че някой ги е слушал. Нямаше такова. Острият му слух се опита да долови нечие дишане. Нищо. Никой не ги подслушваше. — Говори спокойно, Моника.

— Лазал се обади. Разтревожен е.

— От какво?

— Информаторът му в Трети корпус съобщил, че сержант Рей е изчезнал. Лазал смята, че развитието на събитията става застрашително.

— Лазал е прав.

— Още нещо. Коркърън се обади от „Хийтроу“. Преди няколко часа е кацнал Леми — малко след като тръгнахте. Няма съмнение, че е той. Пътува под името Уилям Прендъргаст. А сега няма да ми повярвате.

— Опитай…

— Напуснал летището сам с кола под наем — един ровър. Отправил се е към Олдбърг. Лично проверих това. Друго няма.

— Достатъчно ми е — каза мрачно Туийд. — Отново ти благодаря. Ако има нови сведения, обади ми се веднага. Сега си почини малко…

Туийд остави слушалката и закрачи из стаята. Бранд, дясната ръка на Доулиш, първоначално е бил водолаз на някаква петролна сонда. Явно се замесил в нещо съмнително и го уволнили. Саботаж? После работил като телохранител в две агенции… Уволнили го и от двете. Дали вече е бил шпионин на Доулиш? Моника съобразително бе споменала малкия курорт Доулиш Уорън. Беше му съобщила, че веднага след уволнението от агенциите той е започнал работа при Доулиш. А това за квалифицираните счетоводители…

Туийд продължаваше да се разхожда, замислен за информацията от Лазал. Сержант Рей, специалистът по експлозиви на Дьо Форж, бе изчезнал от щаба на Трети корпус. Къде можеше да се намира той? За изпълнението на каква заповед би могъл да бъде ангажиран? Е, разбира се, можеше и да си е взел отпуск. Но Туийд се съмняваше в това. Дьо Форж не би разрешил отпуск сега, когато настъпва кулминацията на кампанията му. А Леми? Още по-заинтригуващо и по-зловещо изглеждаше неговото заминаване. Майорът тайно се бе отправил към Олдбърг. Ето още една възможна връзка с Франция. На Туийд тя съвсем не му харесваше.

Реши, че трябва веднага да открие Пола. Навлече палтото си, взе бастуна, излезе от стаята, подмина асансьора, втурна се надолу по стълбите и спря пред рецепцията.

— Търся приятелката си Пола Грей.

— О, тя тръгна преди мъничко. Отиде на гости някъде в Олдбърг.

— Сама ли беше?

— Да…

— Знаете къде точно отиде? Трябва спешно да се свържа с нея — затова са ме търсили по телефона.

— Съжалявам. Нямам представа…

— Нюмън и Марлър в хотела ли са?

— Не — момичето бе изумено от тази бомбардировка, от настоятелния тон на Туийд. — Мистър Марлър си замина за Лондон. А приятелят му излезе на разходка.

— Благодаря.

Туийд реши да направи това, за което бе дошъл, за да разсее поне част от безпокойството си. Излезе през задната врата, подмина мерцедеса на Нюмън, прекоси целия паркинг и се озова на черния път. Носеше бастуна в дясната си ръка, а с лявата държеше фенерче. Беше толкова тъмно, че без лъча светлина не би могъл да се ориентира. Помнеше с подробности всички разговори. Знаеше точно пътя, по който бяха минали Пола, Нюмън и Роузуотър, за да открият пръстена под лодката. Пръстенът на майор Леми? Очевидно.

Подмина една дъсчена постройка, с надпис „Лодки“. Значи скоро щеше да стигне пътеката, която води към блатата. Мощният лъч на фенерчето освети тясна отъпкана ивица земя, която слизаше от пътя и продължаваше в блатата. Това беше. Спусна се пъргаво надолу и стъпи върху мека, податлива почва. Вятърът вееше косата му във всички посоки, но Туийд не му обръщаше внимание — бе прекалено концентриран върху пътя.

Крачеше бързо, държеше бастуна по средата, както войник носи пушката си. След известно време спря, изключи прожектора и изчака очите му да привикнат с мрака. Пред себе си видя очертанията на насипа, който ограждаше пристанището. Отново включи фенерчето, тръгна и скоро стигна до мястото, където пътеката се разклоняваше. Спря, за да размисли. Тук можеше да сгреши. Изкачи се върху насипа и проследи с поглед пътеката, която продължаваше на изток по ръба му. Пристанището беше отляво, блатата оставаха вдясно. Точно така.

Тръгна бързо по опасната пътека. Спирайки за малко, освети лодките в пристанището. Бяха покрити със сини найлонови покривала и приличаха на огромни сини яйца. Мачтите се клатеха бясно, но постепенно се укротиха. Вятърът замря. Туийд чу странен звук и хвана бастуна за дръжката.

Бастунът бе оръжие. Имаше тежка долна част и един удар с нея бе достатъчен да разбие главата на човек. А под дръжката се намираше малък бутон. С натискането му от върха излизаше петсантиметрово стоманено острие. Не беше много, но достатъчно, за да нарани сериозно нападателя. Туийд нямаше навика да ходи въоръжен, но Олдбърг се превръщаше в доста опасно място. А блатата — вероятно в още по-опасно. За да прибере острието, трябваше да натисне втори път копчето. Сега успя да определи странния шум. Стоманени въжета, които се удряха леко в металните мачти на лодките. Продължи спокойно пътя си.

Бе насочил лъча надолу от лявата страна на насипа. Трябваше да е близо до мястото, където тримата бяха открили останките от лодката. Лъчът подмина локва застояла вода, после се върна назад. Лодката с ребра, щръкнали като от труп на животно, лежеше преобърната до брега на малък поток. Ето тук бяха открили пръстена. Туийд с лекота се спусна по насипа. Стъпи на парче твърда, обрасла с трева, почва, оградена от тинята на блатото. Бавно освети всеки сантиметър земя пред себе си. Клекна за минута и внимателно огледа цялото пространство. Притисна ръката си в тревата и усети как влажната почва поддава под нея. Въздъхна, изправи се и се изкачи обратно на насипа. Всичко видяно отговаряше на очакванията му, до последната подробност.

Приведен под напора на вятъра, който изведнъж бе задухал с нова сила, Туийд бързо тръгна по пътеката на насипа, слезе и се върна в „Браднъл“ по абсолютно същия маршрут. Вече в хотела, положи усилие да попита спокойно администраторката:

— Мис Грей прибра ли се?

— Още не.

Туийд се върна в стаята си, изпълнен с лоши предчувствия.

Джийн Буржойн беше ведра и приятна домакиня. Облечена бе в зелена, плътно прилепнала по тялото рокля, а на тънкия си кръст носеше широк колан. Роклята стигаше до над коленете и откриваше красивите й крака, обути в тъмнозелени чорапи. Дългата й гъста и златиста коса блестеше на светлината от полилеите в хола.

„Бива си я“ — мислеше си Пола. Тя седеше в удобен фотьойл близо до запалената камина. Джийн се бе настанила на стол до фотьойла, кръстосала крака. И двете държаха чаши с шампанско. Един мъж влезе в стаята и Джийн го представи:

— Пола, това е моят чичо, генерал-майор Буржойн. Генералът беше нисък човек, плътно изпълващ кадифеното си сако. Имаше яйцевидна глава с плешиво теме и редки бели косици, сресани грижливо от двете му страни. Кожата му беше румена и той изглеждаше с двадесетина години по-млад.

— Приятно ми е да се запознаем, мис Грей — каза официално и се наведе, за да стисне ръката й. — Джийн много ми е говорила за вас. Но сега с очите си виждам, че наистина сте впечатляваща жена…

Той отиде до барчето и тъкмо си наливаше портвайн от една гарафа, когато Пола проговори. За миг ръката му замръзна — беше толкова кратък миг, че само острият поглед на Пола го забеляза.

— Разбрах, че сте работили за Военното разузнаване, генерале.

— О, толкова вода изтече оттогава… — той бързо погледна Джийн, после премести погледа си върху Пола и вдигна чашата. — За ваше здраве! — Отпи от портвайна и остана прав до барчето.

— Сигурно ви липсва работата — продължи Пола, решена да не се отказва от темата. — Особено сега, когато има толкова поле за дейност. Франция е чудесен пример. Англия трябва да бъде наясно какво точно става там, и по-специално в Трети корпус.

Генералът не помръдна. Примигна веднъж с очи. Като бухал. „Доста прилича на бухал“ — помисли си Пола.

— Напоследък малко следя събитията — сега Буржойн изглеждаше разсеян и незаинтересован, съвсем различен от преди малко. — Надявам се да не прозвучи грубо, но ще трябва да се кача в кабинета си. Налага се да поработя върху някои документи. Всъщност слязох само да ви поздравя. Надявам се, че отново ще минете да ни видите. А сега си поговорете спокойно с Джийн. Тя стои до среднощ будна…

Излезе от стаята, като влачеше краката си. А бе влязъл по съвсем различен начин — с бодра и твърда крачка. „Преструваш се, хитрецо“ — помисли си Пола.

— Бързо се уморява — обясни Джийн. — Но те хареса, сигурна съм.

— Ти знаеш доста неща за Трети корпус, нали?

Джийн бързо допи шампанското си, предложи още на Пола, но тя отказа и доля на себе си. Отметна назад през рамо русата си коса и заговори, като гледаше Пола над ръба на чашата.

— Май си доста добре информирана.

— Журналистка съм, няма защо да се учудваш. Това ми е работата. Но ти обещах — няма да искам интервю от теб.

— Познавам генерал Дьо Форж — каза бавно Джийн, след като отпи още от шампанското. Лакътят й опря в кофичката с лед, поставена до нея. Премести я настрани и се засмя: — Колко е студена — приятен, весел смях. — Генералът ми е приятел. Намирам го за много динамичен и стимулиращ. Той е един от най-важните мъже в Западна Европа. Има здрави възгледи, което се отразява добре на всичко около него.

— За депортирането на чужденците от Франция ли говориш? И особено на негрите и алжирците?

— Много хора подкрепят идеите му. А броят на тези хора непрекъснато расте — Джийн отново напълни чашата си и продължи с равен глас: — Някои го смятат за втори генерал Дьо Гол.

— А ти?

— Дьо Гол беше велик държавник. Дьо Форж е просто военен. Как би могъл да стане държавник?

— Може би първата стъпка ще е създаването на хаос. Джийн разглеждаше Пола през полуспуснатите си дълги мигли. Взе една сребърна табакера, отвори капака й, извади цигара и я запали със златната запалка, която също взе от табакерата. Досега Пола не я бе виждала да пуши. Джийн направи кръгче с дима, загледа го как се издига към тавана и каза:

— Изглежда си професионалистка до мозъка на костите си.

Каза го лениво, без обида или раздразнение. Просто отчиташе факта. Докосна скулата си с показалеца на лявата ръка. Имаше съвършени черти. Пола си мислеше, че е наистина красива. Че е жена, която би накарала много мъже да полудеят от желание.

— Просто се интересувам какво става по света — отвърна Пола.

— Права си, разбира се. Много неща стават във Франция — Джийн сякаш говореше в някакъв транс. — И никой не може да предскаже докъде ще доведат.

— А ти докъде мислиш, че ще доведат?

— До портите на ада…

Отново се засмя, но този път с нотка горчивина. Смени темата й заговори за Олдбърг:

— Не ти ли се струва, че Олдбърг е много особен град? Тук живеят главно пенсионери дипломати, военни като чичо ми. Като деца са ги водели тук за ваканциите. И когато се връщали в Англия след работата в чужбина, това било единственото място, което познавали. Няма много работа за младите. Освен в магазините. Повечето работят в Ипсуич, а това е доста далеч. Останалата част от населението са виладжии. Купуват къщите до морето и идват през летните месеци…

Поговориха още известно време. После Джийн се извини и излезе за няколко минути. Останала сама, Пола вдигна капака на табакерата и извади златната запалка. На нея бе гравиран съшият символ, както и на открития от Роузуотър пръстен. Лотарингски кръст…

— Време е да се връщам в „Браднъл“ — реши Пола няколко минути след като Джийн се върна. — Много ти благодаря за приятната вечер.

— Бих искала да продължим до сутринта. Ако някога си във Франция близо до Бордо, обади ми се на този номер. Ще дойда да те взема с кола. — Тя подаде на Пола листчето с номера и я изпрати до вратата. Отвори я и погледна навън.

— Отвратителна нощ. С кола ли си? Или да те закарам с моята?

— С кола съм — излъга Пола.

Искаше да повърви, да премисли впечатленията си от генерала и от разговора с Джийн. Сгуши се в палтото, увила глава с шала, и тръгна по алеята. Когато стигна двете колони в края й, Пола се обърна и помаха на Джийн, застанала на вратата на къщата. После се обърна, зави надясно и заслиза обратно по хълма.

Вървеше по влажната трева до пътната настилка, когато чу нещо. Понечи да се обърне, но дебела хартиена торба обви главата и притисна лицето й. Две големи ръце сграбчиха гърлото й и я извъртяха на сто и осемдесет градуса. Силни палци притиснаха гръкляна й. Не можеше да диша.

Паниката не успя да я завладее, защото първото нещо, което си помисли, бе, че я напада негодникът, удушил Карин. Устоя на инстинктивния импулс да забие ноктите си в смъртоносните ръце. Вместо това ги вдигна към торбата и ги насочи към мястото, зад което се намираше устата й. Ноктите яростно започнаха да разкъсват дебелите пластове хартия. За миг си помисли, че няма да успее. Ръцете мачкаха гърлото й. Изведнъж ноктите й пробиха голям отвор в торбата. Пола стисна юмрук и го заби ниско в тялото на нападателя, като се надяваше да улучи бъбреците му. Чу го да простенва болезнено и за няколко секунди хватката върху шията й леко се отпусна. Тя отвори уста, допря я до цепката на торбата и нададе писък, който разцепи мрака.

— Аааааааааа…

25.

Нападателят я блъсна силно назад, когато прогърмяха четири бързи последователни изстрела от пистолет. Пола се свлече на земята полузадушена. Дочу нов звук — запалването на автомобилен двигател. С мъка махна от главата си торбата, надигна се на лакти и видя отдалечаващите се червени стопове на някаква кола.

Джийн Буржойн се показа на входа към двора на „Адмиралтейството“. Огледа в двете посоки пустата улица.

— Тук съм — тихо извика Пола.

Когато Джийн се приближи, тя вече бе успяла да се изправи на крака и, залитаща, се опитваше да изтупа с ръце мръсотията от палтото си.

— Най-хубавото ми палто. Велур…

Вятърът изведнъж се втурна по улицата и едва не я повали отново. Джийн я хвана за ръката и бавно я поведе обратно към къщата. Едва когато влязоха, Пола забеляза огромния револвер в ръката й.

— Служебното оръжие на чичо — обясни Джийн, когато видя, че Пола гледа револвера. — Какво, за бога, се случи отвън? Добре ли си? Искаш ли да пийнеш нещо? Вино, кафе, чай? Нещо с малко бренди?

— Не, нищо. Наистина. Благодаря ти…

Пола свали палтото си и го разгледа, застанала в средата на хола. Реши, че не е пострадало много.

— Ще трябва да го дам на химическо чистене! — Все още изглеждаше зашеметена. — Ти ли стреля с този револвер?

— И още как! Стрелях във въздуха. Чух те, че крещиш — звучеше като хиляда подивели вещици. Ще ми кажеш ли какво стана?

Пола й разказа накратко случката. Спираше от време на време, за да почине гърлото й и да отпие от лимоновия сок. Внимаваше да не съобщава излишни подробности и направи така, че Джийн да остане с впечатлението за опит за изнасилване. Когато свърши, съгласи се да бъде закарана до хотела, но настоя първо да потърси хартиената торба, която бяха нахлупили на главата й. Може би представляваше важно веществено доказателство. Джийн взе фенерче и двете излязоха навън. В продължение на пет минути претърсваха тревата и пътя, но не откриха нищо. Джийн настоя да се качат в колата и да тръгнат към „Браднъл“. Пола все още се държеше малко притеснена да не й каже повече от необходимото. Притесняваше се и от срещата с Нюмън. Той щеше да побеснее, когато научеше какво е направила.

Когато пристигнаха пред хотела, Пола слезе и огледа паркираните коли. До мерцедеса на Нюмън бе спрян саабът на Бертие. Какво, по дяволите, правеше колата на Нюмън тук? Него самия откриха във фоайето — крачеше неспокойно напред-назад. Джийн се представи, без да подозира, че това съвсем не е необходимо — Нюмън я позна веднага, бе виждал вече снимката й, изпратена в Парк Кресънт. Пола сърдечно й благодари и я увери, че няма да забрави поканата, ако някога отиде във Франция. Нещо я накара да я спре в момента, в който Джийн се обърна да си върви.

— И, моля те, пази се. Живеем в опасен свят…

— Вярно е, ти вече имаш причина да го знаеш. Чао.

— Туийд е тук — каза Нюмън, докато се изкачваха сами с асансьора. — Ако нямаш нищо против, ще отидем веднага в стаята му. Изглеждаш много зле. Бяла си като платно. Случило ли се е нещо?

— По-добре да ти разкажа пред Туийд…

Седнала удобно във фотьойла в стаята на Туийд, тя им докладва за преживяването си, докато често отпиваше от чашата с подсладен чай, за който бе помолила. Туийд седеше в друг фотьойл близо до нея, приведен напред, сплел пръстите на ръцете си. Доста се бе поколебал, преди да й позволи да започне разказа си. Предположи, че е преживяла силен шок — Пола бе поискала подсладен чай при положение, че никога не докосваше захар. Беше изразил гласно предположението си, но тя го бе отрекла. Туийд още се колебаеше дали да не я изпрати да си легне. От друга страна обаче, ако сега разкажеше за случилото се, вероятността да си припомни и най-малките детайли би била по-голяма. А тези детайли можеха да се окажат важни.

Пола продължаваше да изпитва адска жажда. Отново прекъсна разказа си, за да отпие от чая. Наистина беше в шок, но се опитваше да го прикрие със силата на волята си. Продължи да говори и овладяваше нервното потрепване на ръката си, като бавно движеше пръстите нагоре и надолу по презрамката на чантата. Когато стигна до предложението на Джийн да я закара до хотела и влизането им в колата, Нюмън се обади за пръв път:

— Никоя от вас ли не се сети да се обадите на полицията?

— О, да, Джийн бе твърдо решена да направи именно това, но аз я разубедих — тя погледна към Туийд. — Достатъчно неприятности си имахте с Букенън, а предположих, че информацията ще стигне до него. Може да реши да задава неудобни въпроси, за които и моментът не е подходящ.

— Сигурно си права — съгласи се Туийд. — Умно си постъпила.

— Не съм съгласен! — избухна Нюмън. — Ако бяха предупредили всички патрули, можеха да спрат колата!

— Коя кола? Всичко, което видях, бяха две отдалечаващи се червени светлини. Нямам представа нито за модела, нито дори за размерите й.

— Но можеха да блокират пътищата — упорстваше Нюмън.

— Едва ли би имало смисъл — каза Туийд. — Да предположим, че нападателят е отседнал в Олдбърг. Аз лично смятам, че това е много вероятно. Колата сигурно е в гараж.

— За същото се сетих и аз — съгласи се Пола. — Проучих картата на града. Улицата, на която живее чичото на Джийн, прилича на подкова. Колата може да е излязла отново на главната улица, въпреки че не потегли в посоката, от която бяхме дошли с Бертие. Удушвачът може да е паркирал дори пред хотела. Колата на Бертие е оставена на същото място, където беше, преди да тръгнем оттук.

— Провери ли дали двигателят е още топъл? — попита Нюмън.

— Забравих. Колко странно! — заяде се Пола. — Не мислиш ли, че е лесно да забравиш, когато преди малко едва не са те удушили!

— Хайде стига — намеси се Туийд. — И без това в такава студена нощ моторът бързо ще изстине. — Той погледна Пола: — Шията ти е одрана на едно място…

— Видях. Влязох да се измия в стаята си, преди Боб да ме доведе тук — тя опипа гърлото си. — Съвсем малко е. Вероятно шалът ме е отървал от по-сериозни белези.

— Друго исках да кажа — продължи мисълта си Туийд. — Дали да не извикаме лекар да те прегледа?

— Никакви лекари — каза Пола и се изправи, потискайки прозявката си. — Ако нямате нищо против, ще поспя. Искам да взема душ…

— Недей — предупреди я Нюмън. — Можеш да заспиш под него — Той се усмихна. — Освен ако не ми позволиш да дойда да ти помогна.

Тя му се усмихна с благодарност, знаейки, че се шегува, за да я разведри, и поклати глава. На излизане спря до вратата, изведнъж сетила се за нещо, и се обърна към двамата:

— Разказах ви дума по дума разговорите в „Адмиралтейството“. Но в поведението на генерал Буржойн имаше нещо странно. Когато пристигнах, беше жив и енергичен като младеж. Но когато заговорих за Трети корпус, изведнъж увехна.

Туийд се наведе напред и нещо проблесна в погледа му:

— Тоест?

— Ами просто си личеше, че мозъкът му е пъргав като на момче. А после изведнъж изключи. Сякаш вече не беше в стаята. Имах чувството, че старческото му поведение е само игра. Когато излезе, едва ходеше. А ако го бяхте видели на влизане, не бихте си и помислили, че е надхвърлил шестдесетте.

— Интересно — каза Туийд, загледан в стената.

— Около Джийн Буржойн също има нещо странно — продължи Пола.

— Странно? В какъв смисъл?

— Не знам. Още не знам. Покани ме във вила „Форбан“, ако някога посетя Франция и съм близо до Бордо. Смятам да го направя, ако се удаде възможност.

— Няма смисъл да го мислим сега. Легни си колкото можеш по-бързо.

Пола обаче не бързаше да си тръгне. Замълча и изведнъж попита:

— Мислите ли, че убиецът може да е жена?

— Имаш ли основания да го вярваш? — изненадано я запита Туийд.

— Засега и това не знам. Лека нощ и на двамата…

* * *

— Калмар е около нас, в Аркашон — каза Туийд, веднага щом останаха сами с Нюмън. — Сигурен съм в това. Не исках да го казвам, докато Пола беше в стаята. Достатъчно й се беше събрало. Самоличността на Калмар е ключът към нашата загадка. Към всичко, което става в Европа — във Франция, в Германия.

— А в момента в Олдбърг има много кандидати за ролята на убиеца — Туийд бе разказал на Нюмън за разговора си с Моника, докато чакаха Пола. — Майор Леми, сержант Рей, лейтенант Бертие и Бранд.

— Затова първата ти задача е да закараш сутринта Пола в Лондон. Ще пътувате с мерцедеса. Това е заповед.

— Която с удоволствие ще изпълня…

— Тя не бива да се мотае тук нито миг повече. Трябва да я изведеш от зоната на опасност — тоест от Олдбърг.

— Та да поиска да отиде в още по-опасен район, когато разбере накъде ще се отправя аз. Франция.

26.

„НОВИ РАЗМИРИЦИ В ЛИОН. СИТУАЦИЯТА ВЪВ ФРАНЦИЯ СЕ ВЛОШАВА.“

На следващия ден Туийд, седнал в кабинета си в Парк Кресънт, зачете текста под тревожното заглавие. По време на отсъствието му Моника бе успяла да намери този брой на водещия френски вестник „Льо Монд“.

„Над 2000 пострадали… Повече от 400 убити… В Лион цари хаос… Президентът вероятно ще посети града… Обсъжда се обявяването на военно положение…“

Туийд бързо прочете статията и погледна Пола, седнала зад бюрото. Сега изглеждаше по-добре. Здравият сън в Олдбърг й се бе отразил чудесно. Нюмън бе успял и да поправи форда на Туийд.

— Прочетох го — каза Пола. — Дали Дьо Форж е настъпил педала?

— Някой го е направил — внимателно отвърна Туийд. — Днес ще замина за Париж, за да се консултирам с Лазал. Той явно няма доверие на телефоните. Преди това обаче ще се срещна с Кулман.

— Тук? Той ще дойде в Лондон?

— Да, очаквам го всеки момент. Моника е говорила с него, докато ме е нямало. Ето ти още един, който не вярва на телефоните. Това ме тревожи — атмосфера на недоверие по самите върхове. Докато съм в Париж, ще се видя и с Пиер Навар — вътрешния министър, единствения силен човек в правителството.

— Значи се спасихме от тревогите в Олдбърг, за да попаднем направо в ада.

— Мисля, че истинският ад тепърва предстои — Туийд не пропусна да отбележи наум израза й „тревогите в Олдбърг“. Зад тези думи се криеше почти успешният опит да бъде удушена. Възхити се на издръжливостта на Пола. — На всичкото отгоре — каза й той — скоро ще връхлети главен инспектор Букенън. По моя покана, признавам си. Ще дойде и Виктор Роузуотър. Трябва да му предадем пръстена и предполагам, че на двамата с Роузуотър ще ни се наложи да понесем гнева на нашия приятел Букенън. Дано оживеем…

Прекъсна го телефонът. Моника вдигна, каза на някого да изчака секунда, закри с длан микрофона и се обърна към Туийд:

— Почна се. Кулман е долу.

— Да се качи…

Германецът влезе, облечен в тъмен делови костюм и незапалена пура, здраво стисната между зъбите му. Изглеждаше мрачен, но първо отиде при Пола и я прегърна през раменете. Загледа се в шалчето, подпъхнато под светлосиния й пуловер. Беше се смъкнало леко надолу. От острия поглед на Кулман не убягваше нищо.

— Какво ти е на шията? — попита я с дрезгав глас. — Да не си била на война?

— И така може да се каже — обади се Туийд, докато Пола наместваше шалчето си. — Ще ти разкажем след малко. Сега сядай. Добре дошъл в Лондон. Ще пиеш ли кафе?

— Да, благодаря. Искам го черно като грях.

Кулман се настани в един фотьойл, извъртя се и отново погледна Пола. В пръстите си въртеше пурата.

— Запали я спокойно — каза Пола. — Обичам аромата на хавански пури.

Моника бе излязла, за да приготви кафето. Кулман запали пурата си, погледна Туийд и махна с ръка към Пола:

— Та какво казваш за гърлото й?

Туийд му разказа накратко за пътуването до Олдбърг и убеждението си, че Калмар е бил в този район. Даде на немеца списъка на заподозрените, като го предупреди, че още е рано да посочи със сигурност един от тях.

— Някаква идея за националността му или откъде е дошъл? — попита Кулман. — Аз също се опитвам да го хвана. Всичко, което ми съобщават информаторите, е, че идва някъде от изток. Това понятие покрива доста голяма територия. И нито дума за възрастта или външния му вид.

— Сянка, хвърлена от сянката — каза Туийд. — Това е интересно. Може би важно. Но не за това дойде да ме видиш, нали, Ото?

Кулман изчака Моника да му налее голяма чаша с черно димящо кафе. Благодари й и изпи половината на една глътка.

— „Сигфрид“ — започна той. — Роузуотър отново ми се обади отнякъде. Не го питах откъде. Нали работи за военното разузнаване. Съобщи ми друг адрес, който току-що бил получил от свой информатор. Един адрес в Мюнхен. Влязохме и открихме нов склад за боеприпаси и оръжие. Дванадесет автомата „Калашников“, патрони, шест ръчни гранати и два килограма семтекс.

Туийд се наведе напред:

— А хора?

Кулман махна с двете ръце:

— Мисля, че местната полиция провали всичко. Патрулните й коли пристигнаха с включени сирени. Не заварихме никой. И отново нито един отпечатък от пръст в целия апартамент. Пак е работила жена, сигурен съм. Един мъж все щеше да пропусне нещо.

— Значи „Сигфрид“ е на мястото си.

— Това казват и нашите информатори от престъпния свят, а те винаги знаят какво става. Налице са повече от сто обучени саботьори и убийци. Вероятни обекти — висши членове на правителството, в това число и самият канцлер. Явно чакат знак от чужбина. Тогава ще започнат дестабилизацията на Германия. Това, което наистина ме тревожи, е разрастващата се антигерманска кампания в някои определени френски вестници.

— Всичко това е предварително изчислено. Всеки достоен човек знае, че немците са най-миролюбивата нация на континента — продължи мисълта му Туийд. — Определени елементи във Франция раздухват антигермански настроения в полза на собствените си сатанински планове. За да прикрият факта, че главната им цел е да завземат властта в Париж. Това е „Черният кръг“.

— „Черният кръг“ — Кулман размаха пурата си. — Ние също дочухме слухове за тях. Настроени са срещу евреите, срещу американците, срещу англичаните. Бедата е там, че не знаем кои са. А политическото им влияние явно е голямо. И ако не успея да пипна терористите на „Сигфрид“, преди да са се развилнели, това, което пишат за нас жълтите френски вестници, ще се окаже вярно.

— Което е и целта, смисълът на целия план.

— На всичкото отгоре от средите на престъпниците ми съобщават, че се чакат нови попълнения, при това големи. Откъде? Ако е от изток — както Калмар, — ще навлязат бързо.

— Имаш ли във Висбаден кадърни хора, които знаят френски?

— Да, защо?

— Изпрати ги под прикритие в Женева. Пусни слух, че търсят Калмар за някаква голяма поръчка. Срещу солидно заплащане — три милиона марки. Не, по-добре обърни сумата в швейцарски франкове.

— Щом казваш…

— Изпрати други агенти, немскоговорещи, в Базел. Със същата мисия.

— Ти знаеш нещо, нали?

Кулман изгледа Туийд през облака синкав дим. Допи кафето си и Моника отново напълни чашата.

— Просто го направи. Какво става с Щал, твоя „французин“ в Бордо? Някакви новини от него?

Кулман се поколеба, преди да отговори:

— По дяволите! Ти беше откровен с мен. Още се намира в Бордо. Но нали ме предупреди да не използва радиопредавател? При последното си съобщение — много кратко — той каза, че е събрал огромно количество информация. А ти работиш ли на територията на Франция? — Кулман гледаше в тавана, когато зададе въпроса си.

— Да. Усилено.

— Именно затова дойдох тук. За германските агенти е трудно да работят във Франция. Канцлерът го забрани.

— Защо?

— Както знаеш, той е в много добри отношения с френския президент. Ако парижките вестници се докопат до някоя история с германски агенти на тяхна територия, положението ще стане неприятно.

— Ами Щал?

Кулман отново заби поглед в тавана. Пола знаеше, че обмисля отговора си.

— Е, това е моя тайна — рече той най-накрая. — Ако бъде разкрит, оправданието ми е, че съм го внедрил, преди канцлерът да наложи ветото си. Но сега вече за Щал е много трудно да се измъкне бързо. „Черният кръг“ май е оправдал името си — поставил е истински обръч около Бордо.

— Вярно е — Туийд си припомни премеждията на Нюмън, разказа му за постовете на летището в Бордо. — Аерогарата е клопка — предупреди Туийд. — Предполагам, че наблюдават и железопътните гари, може би дори и контролните пунктове при входовете към града.

— Значи Щал е в капан.

— Може би ще успеем да се свържем с него. Няма гаранция, разбира се, но ние сме на твоя страна, Ото. Всичко, което можеш да направиш, е да се прибереш, да се надяваш и да се молиш…

Когато Кулман излезе и се отправи към летище „Хийтроу“, Туийд погледна часовника си. Моника веднага се досети за какво мисли:

— Да, Виктор Роузуотър ще пристигне всеки момент… — тя вдигна телефона в момента, в който иззвъня. Докато слушаше, изражението й изведнъж се промени. — Значи са дошли и тримата? Заедно?

Лицето й изразяваше учудване и раздразнение. Погледна Туийд.

— Мисля, че това няма да ви хареса. Нали идеята беше Роузуотър да си поприказва половин час с вас, преди да го притисне Букенън?

— Е?

— Всички вече чакат долу. Роузуотър, Букенън и другарчето му сержант Уордън.

— Странно. Е, добре, с инспектора ще се заема аз — Туийд вдигна вежди и погледна Пола. — Покани ги, Моника…

Пръв влезе Роузуотър. Облечен в шлифер, пъхнал ръце в джобовете, той намигна на Пола. Както винаги, излъчваше спокойствие и увереност. Последва го Букенън с каменно лице, придружен от Уордън.

— Палтата ви, господа — каза ведро Туийд и погледна Букенън. — Подранихте с половин час.

— Предпочитам да бъда на срещите си по-рано — отвърна инспекторът и подаде палтото си на Моника. — Докато се разхождахме отвън, попаднахме на мистър Роузуотър. Навикът ми се оказа от полза.

Но Туийд вече бе успял да схване тактиката на Букенън. Той съвсем съзнателно бе дошъл много по-рано от уреченото време с надеждата да засече Роузуотър. Така Туийд не би успял да инструктира офицера от разузнаването.

Туийд изчака гостите да се настанят и веднага заговори. Облегнат на стола си, той разказа как Роузуотър, Пола и Нюмън бяха открили пръстена в блатата. Отключи едно чекмедже, извади копието на пръстена и го подаде на Букенън.

— Това се нарича укриване на доказателства по случай на убийство… — започна Букенън, втренчил поглед в Туийд.

— А сега вие ме слушайте и не забравяйте къде се намирате — Туийд стовари юмрук на бюрото си. — Пръстенът ви е предаден доброволно. А ако сте забравили, намирате се в щаба на Тайната разузнавателна служба. Може би сте пропуснали и факта, че капитан Роузуотър е офицер от Военното разузнаване. Известно ми е, че работи по извънредно важни за националната сигурност дела. Така че без съгласието ми тук няма да се задават никакви въпроси и няма да се представят никакви обвинения. Няма да позволя нетърпимото ви поведение в собствения ми кабинет.

Туийд се отпусна в стола си с гневно изражение и здраво стиснати устни. Пола внимателно го наблюдаваше.

— Значи предпочитате да играете така — спокойно каза Букенън, като изпъна краката си и кръстоса глезените.

— Аз не играя, Букенън! — Туийд отново се наведе напред. — Извън стените на този кабинет умряха хора. Един от тях беше мой сътрудник. В чужбина. Там, където нямате никакви правомощия. Но аз имам и аз работя зад граница. В случай че искате информация за вашето разследване, можете да станете и да си тръгнете. И то веднага.

— Интересувам се главно от човека, който е убил съпругата на този джентълмен, който я е удушил хладнокръвно в същите тези блата, където сте намерили пръстена.

Букенън продължаваше да се държи кротко. Сякаш водеше приятелски разговор в някой ресторант. За разлика от него Туийд все още изглеждаше като човек, едва сдържащ яростта си.

— Получихте пръстена. Наясно сте с обстоятелствата, при които бе открит. — Туийд повиши глас. — Но това, от което аз се интересувам, е кипящият казан в Европа, ситуацията там, която се влошава с всеки изминал миг. Ако не знаете за какво говоря, прочетете вестниците.

— Отлично разбирам отговорността ви. Може би ще е по-добре да наминем, когато сте по-свободен. А сега бих искал да задам на капитан Роузуотър един въпрос…

— Не! — Туийд се изправи. — Капитан Роузуотър е пряко ангажиран с това, което се случва в Европа. Вярвам, че няма да ме сметнете за нелюбезен, ако ви кажа, че нямам време да продължа този разговор. Затрупан съм с работа, при това много напрегната. Пожарът на континента се разраства непрекъснато.

— Мисля, че получих това, за което дойдох.

Букенън се изправи. Преди да поеме пръстена, той бе сложил на едната си ръка хирургическа ръкавица и сега го държеше с нея. Сержант Уордън разтвори найлонов илик и Букенън пусна пръстена в него.

— Но ще се наложи да се срещна с капитан Роузуотър в Скотланд Ярд…

— Съжалявам, главен инспектор — прекъсна го Роузуотър, — но работата ми още днес ще ме отведе в Германия. Там е базата ми.

— Но ще имате време да дойдете и да дадете показания.

— Страхувам се, че няма да ми е възможно. А и Туийд съвсем очно ви описа какво се случи в блатата. Ще се кача на първия самолет.

— Приятно пътуване — саркастично подметна Букенън и излезе.

— Спасихте ме от инквизицията — каза Роузуотър, когато останаха сами. — Тоя инспектор е истински сладур.

— Не исках да се опитва да разбере ролята ви в Германия и Франция. Значи базата ви е във Фрайбург, в случай че ми потрябвате?

— Най-често съм там — той се обърна към Пола. — А ако ти успееш да прилъжеш шефа си да бъде малко по-щедър, можеш да ми дойдеш на гости. Имаш адреса ми.

— Когато пристигнеш, вече ще те чакам пред вратата — пошегува се тя.

Роузуотър се изправи.

— Това, което казах на Букенън, е вярно. Тръгвам веднага. Ако не успеете да ме намерите във Фрайбург, свържете се с Кулман. Той може и да ме открие. Поддържаме тясна връзка.

— Пазете се, Роузуотър — предупреди го Туийд, като го наблюдаваше. — „Сигфрид“ са опасни. Научих, че проследяването им е трудно.

— Прегрупирали са се в независими ядра, които имат различни задачи. Изчакват подходящия момент. Дейността им е главно саботаж и убийства. Само това зная и само на вас мога да кажа, че се опитвам да внедря агенти в организацията. Всичко е въпрос на време. Трябва да успея, преди някой да им даде знак да започнат. А този някой може и да е Калмар…

— Защо не казахте на Букенън за майор Леми и лейтенант Бертие? — попита Пола, когато Роузуотър си тръгна. — И двамата се намираха в Олдбърг. Не му казахте и за сержант Рей.

— Защото — обясни Туийд — искам да тръгнат по грешна следа и достатъчно дълго време да я следват. През това време ние с теб ще заминем за Париж. Готова си да тръгнем, нали? Знам, че тук винаги държиш куфарче с приготвен багаж. Моника е резервирала три места за днешния полет до Париж.

— Три?

— Всеки момент очаквам да дойде Нюмън. Ще проникне в Бордо през Париж — там никой не наблюдава летището. Добре ще е да помолиш Лазал за оръжие. Влизаме в пъкъла, Пола.

27.

Облечен в цивилните си френски дрехи, майор Леми слезе от самолета на „Ер Интер“ на летището в Бордо. Той не знаеше, че по-късно през същия ден Туийд щеше да лети за Париж. Униформен шофьор го посрещна и го поведе към чакащия ситроен.

Половин час по-късно влезе в голямата стая, където генерал Дьо Форж преглеждаше вестникарските статии за последните погроми в Лион. Генералът сгъна вестника, който в момента четеше, и го сложи върху останалите. Махна с ръка на Леми да седне срещу него.

— Успя ли да убедиш Птицата?

— Мисията е изпълнена — Леми седеше изправен, разбрал, че разговорът ще бъде официален. — Птицата се съгласи да изпрати двойно по-голямо количество от ракетите с нервнопаралитичен газ.

— Кога! — изстреля Дьо Форж.

— Каза, че ще изпрати радиосигнал от борда на „Стоманеният лешояд“, с който ще съобщи точната дата. Останах с впечатлението, че това ще бъде скоро.

— „Скоро“? Птицата трябва да бъде научен на военна прецизност. Тези оръжия може да ни потрябват още следващата седмица. Разбра ли, че президентът иска да посети Лион, за да огледа лично нанесените щети? И понеже мрази да лети, ще пътува с влак. С „Те Же Ве“.

Леми не показа изненадата си. Дьо Форж очакваше от подчинените си да знаят всичко. „Те Же Ве“ бяха свръхскоростните френски влакове, развиващи над 240 километра в час.

— Това интересува ли ни? — попита той.

— Скоро ще получиш заповедите ми. Спешни заповеди. Това ще бъде твоята възможност да блеснеш. Знаеш ли, че префектът на Париж — човекът, който би ни попречил да завладеем столицата, е убит?

Леми кимна:

— Калмар отново…

— Калмар! Откъде си сигурен, че е той? Един мъж ми се обади по прекия телефон. Представи се като Манто.

Леми се стегна в стола си. Дьо Форж внимателно го наблюдаваше. По време на престоя си в Олдбърг майорът лесно бе свикнал да мисли на английски. Сега, още под влияние на навика, той механично си преведе кодовото име на непознатия. Манто означаваше плащ, пелерина.

— Какво каза този Манто?

Леми едва бе изрекъл думите си, когато Дьо Форж избухна:

— Каза, че той е убил префекта! Обясни ми подробно къде и как го е направил, а това още не се е появило в пресата. Заповядах на Бертие да се свърже с нашия човек в службата на Лазал. Той е описал покушението по абсолютно същия начин. Манто поиска половин милион швейцарски франка. Каза, че може и да откаже, но щял да чака следващата ми поръчка.

— Как, по дяволите, е разбрал, че искаме елиминирането на префекта?

— Чудно как! — изкрещя Дьо Форж. — От щаба ми изтича информация! И ти трябва незабавно да откриеш кой стои зад всичко това. Който и да е, ще бъде екзекутиран в Ланд. От тялото ще се отървем по обичайния начин.

Докато говореше, Дьо Форж внимателно наблюдаваше Леми. Майорът отвръщаше на погледа му без да мигне. Дьо Форж изведнъж смени темата, отваряйки куфарчето си:

— Лично ще проследя изпълнението — той извади един дебел плик. — Птицата ни изпрати исканата сума. Три милиона швейцарски франка. Даде ми ги, без да се колебае.

Дьо Форж остави плика на писалището и изведнъж извика: — Защо още не си започнал разследването?

Леми се втурна към вратата, но генералът каза да спре. Гласът му прозвуча застрашително тихо. Леми беше свикнал с непредсказуемите промени в настроението на шефа си. Знаеше, че сега ще му зададе важен въпрос.

— Преди да заминеш за Англия, трябваше да организираш атака на евреите в Южна Франция, която по стил да прилича на акциите на ку-клукс-клан. Направи ли го?

— Да. Беше планирана за снощи. Сигурен съм, че днес ще чуете новини за нея. А и ще видите акцията — един журналист с пистолет в гърба и фотоапарат в ръката трябва да е заснел всичко.

Лазал беше мрачен, когато Туийд, Пола и Нюмън пристигнаха на „Рю де Сосайе“. Французинът ги поздрави учтиво, поръча да донесат кафе и изчака, докато четиримата останат сами.

— Какво е станало, Рене? — тихо запита Туийд, усетил безпокойството на домакина.

— Шефът на моя отряд в Бордо ми изпрати по куриер този местен вестник.

Той разтвори вестника на бюрото си, обърнат към тях. На първата страница имаше огромна снимка, една от най-зловещите, които Пола бе виждала. Заглавието крещеше:

„ОБЕЗУМЕЛИ АНТИСЕМИТИ В ТАРБ. ДВАДЕСЕТ ЕВРЕИ ИЗГОРЕНИ ЖИВИ“

Снимката беше кошмарна и злокобна. Фигури, покрити от глава до пети в бели чаршафи, понесли запалени факли. Чаршафите бяха зашити така, че образуваха конус над невидимите глави на хората под тях. На конуса имаше цепки за очите. Всяка фигура държеше горяща факла в едната ръка и дълъг нож в другата. Групата от около четиридесет души образуваше триъгълник. Водачът й бе застанал при върха му, малко пред белите фигури, и носеше пламтящ Лотарингски кръст.

Но не само това гореше в нощта. Горяха и хора — гологлави или с кепета, те тичаха, докато пламъците поглъщаха телата им. Туийд обърна на следващата страница, която бе пълна със снимки. Овъглени трупове лежаха, сгърчени по земята. Пола преглътна и стисна устни.

— Това снощи ли е станало? — попита Туийд.

— Да. Група евреи се събирали в някакъв стар замък и тълкували там свещените книги. Доколкото разбрах, било е нещо като клуб — срещали са се редовно. Тъй че враговете им са знаели кога жертвите ще бъдат там.

— Ужасно е — прошепна Пола. — Защо са го направили?

— То е очевидно — каза Нюмън. — Знаем, че антисемитизмът е жив в много страни. Някой във Франция подработва населението или поне тази част, която е настроена срещу евреите.

— Но това е било истинско клане!

— Именно. Насилие в крайната си форма, което да засили хаоса. Човекът, стоящ зад всичко това, е чудовище.

— Сигурен съм, че човекът е Дюбоа — каза Лазал. — Речите му са изпълнени със злоба към всички чуждестранни елементи, както той ги нарича. И особено към евреите.

— А журналистът? — попита Нюмън.

— Шефът на DST в Бордо твърди, че е бил отвлечен. После насила бил накаран да направи тези снимки. Президентът е в ужас. Бедата е там, че той заминава за Лион.

— Днес ли?

— Да. С него ще пътува и министър-председателят. На всичкото отгоре ще се движат с „Те Же Ве“. Проблемът с осигуряването на безопасността им е изключителен. Но това е просто още едно нещо, за което да мисля. Останалите съвсем не са малко. Както казал веднъж Чърчил, главата ми всеки момент ще прелее. Или нещо подобно. Това, което сега ще ви съобщя, е строго секретно.

— Ясно — каза Нюмън, разбрал, че именно неговото присъствие притеснява Лазал.

— Снощи бе убит префектът на Париж.

— О, господи! — простена Пола. — Той беше един от малкото мъже, на когото можехте да разчитате.

— Точно затова са го ликвидирали. И сега най-важното — решихме да не оповестяваме този факт. Ще мълчим пред пресата и обществеността.

— Как, за бога, ще успеете да го направите? — попита Нюмън.

— Ще кажем, че е в отпуск. Той наистина имаше нужда от почивка. Аз му отказах, но за това никой не знае. Имаме свидетел на убийството. Освен това ми се обади и някакъв французин, който се представи като Манто. Твърди, че той е убил префекта. Отскоро започнахме да чуваме за този нов наемен убиец — Манто. Професионалист е, така че сега се изправяме срещу двама — Калмар и Манто.

— Освен ако — обади се тихо Туийд — те не са един и същ човек. Така той хитро би усложнил издирването.

Лазал го погледна:

— Не бях и помислил за това. Но напълно пасва на всичко останало. Свидетелят, за който ви споменах, е тук. Ако искате, може да я разпитате. Жена е. Вероятно ще ви каже нещо, за което аз съм пропуснал да я попитам…

Лазал се обади по интеркома. Пола се обърна към вратата, любопитна да види свидетелката. Туийд се съгласи с предложението на французина да седне зад бюрото му и се настани, сплел пръстите на ръцете си. Вратата се отвори и един униформен служител въведе последния свидетел, който Пола бе очаквала.

В кабинета влезе ниска и пълна жена, облечена като просякиня. Стискаше голям вързоп, увит в парче мръсен плат. Изгледа свирепо униформения служител и заговори на Туийд, предположила, че той е началникът, а Лазал — негов подчинен:

— Искаха да ми вземат вързопа. Там е всичко, което имам. Никога не го изпускам от погледа си. Пък понеже спя под един мост на Сена, ченгетата все гледат да ме изгонят. Викат, че не съм била хубава гледка за туристите. На кой ли пък му дреме за туристите?

— Моля ви, седнете, госпожо — каза Туийд на френски. — Аз лично ви обещавам, че никой няма да докосне нещата ви.

— По-добре тъй да направите, ако ще ме питате за нещо. Но първо ще си поискам още малко пари.

Досега Лазал беше стоял встрани, с ръце на гърба. Когато чу думите на жената, той ги извади отпред и й показа пачка банкноти.

— Ето това ще получиш по-късно. Но само ако началникът ми остане доволен от отговорите ти.

— Нали вече разговарях с вас? — продължи да мърмори тя. — Защо не му разкажете вие?

— Защото — намеси се Туийд с приятелски глас — е много важно да чуя от вас какво се е случило с префекта. Приличате ми на жена, която знае да си държи очите отворени.

— Не пропускам много, вярно си е — отвърна тя, омилостивена от тона му.

— Ако обичате, разкажете ми какво видяхте.

— Ами пресичах улицата, дето се намира префектурата. Отивах да спя. Беше един през нощта — видях часовника. Знам как изглежда префектът, защото преди ми е давал по някой франк. Повече от което и да е ченге.

— И какво се случи снощи?

Пола разглеждаше дрехите на скитницата. Беше увита в избеляло войнишко одеяло, хванато на врата й с безопасна игла. На главата си носеше голям шал, също избелял, изпод който се показваха кичури посивяла коса. От мъжките обувки на краката й стърчаха краищата на натъпканите в тях вестници. Но голите й зачервени ръце изглеждаха силни и здрави, а челюстта й енергично заподскача, когато заговори на Туийд:

— Бях малко настрани от входа на префектурата. Точно срещу него бе спряла някаква кола, до същия тротоар, на който се намирах и аз. Зад колата се беше навел мъж — изглеждаше така, сякаш завързваше обувката си. Познах префекта, когато заслиза по стълбите и се отправи към автомобила…

Предишната решителност в гласа й се бе превърнала в монотонност. Жената сякаш рецитираше нещо запаметено. „Разбира се — помисли си Пола. — Тя вече го е разказвала веднъж на Лазал.“

— Мъжът зад колата се изправи. Държеше нещо, което ми заприлича на пушка. Подпря се на покрива на колата, прицели е и стреля. Префектът се спря насред стълбите и после се влече.

— А убиецът?

— Ами скочи в колата и потегли като луд. Само не ме питайте за модела. Не ги разбирам. Никога не съм имала кола.

— Как изглеждаше убиецът? Ръст? Тегло? Шапка носеше ли? Косата му…

— Чакайте! Спрете, за бога…

— Извинете. Ще караме едно по едно. — Туийд говореше много бавно. — Забелязахте ли как беше облечен?

— Носеше някакъв плащ. Тъмно наметало. И шапката му беше тъмна. Такива плащове не се виждат всеки ден. Освен когато контетата тръгнат на опера — тя рязко затвори устата си.

— Нещо друго забелязахте ли?

— Не. Всичко стана много бързо. Няма и да го позная, ако пак го видя. После пристигнаха полицаите — изскочиха веднага от сградата. Както обикновено, вече беше късно. Това е. А, и хванаха мен, разбира се. Та какво стана с парите ми?

Туийд кимна. Лазал й подаде банкнотите, но ги отдръпна в момента, в който тя се пресегна да ги вземе. Гласът му беше груб:

— Нали помниш условията? Нито дума на пресата, на радиото, на никого. Ако си отвориш устата, ще загубиш по-голямата сума, която ще ти дам после.

— По-голяма? Колко? — каза го бързо като светкавица.

— Ще разбереш, когато реша, че си я заслужила. Ще те следят непрекъснато мои хора.

Той й даде парите. Без да ги преброи, жената ги пъхна някъде под одеялото, погледна Туийд, изправи се и взе вързопа, като отказа на Лазал да й помогне. Той отвори вратата. Униформеният служител на DST чакаше в коридора. Лазал затвори след жената и погледна посетителите си с вдигнати вежди.

— Сигурен съм, че Манто не е Калмар — каза Нюмън. Всички насочиха поглед към него. Нюмън вдигна рамене, потърка окото си и отново заговори:

— Лошо го казах. Не съм спал цяла нощ. Не вярвам Манто да е Калмар.

— Защо? — попита го кротко Лазал.

— Заради начина на действие. Калмар задушава жертвите си. Кари на гарата в Бордо. Карин Роузуотър в Олдбърг. А Манто е застрелял префекта.

— На убиеца вероятно му е било трудно да се приближи до префекта, за да го удуши. Както са те учили в SAS, Боб, има повече от един начин да убиеш човек. Има и хора, които владеят няколко техники.

Лазал нетърпеливо вдигна ръка:

— Имаме свидетел и на клането в Тарб. Той чака долу. Мисля, че ще бъде добре да се видите с него. Той е бил водачът на евреите. Името му е Моше Щайн…

Моше Щайн беше невисок мъж, пълен, с волево лице и кротка усмивка. Тъмни и проницателни очи, разположени до основата на гърбавия му нос, изгледаха всеки поотделно. Гъстата му черна коса беше грижливо сресана назад от високото чело. Носеше добре изгладен син делови костюм, а над решителните му устни стърчеше рунтав мустак. Лазал представи гостите си като „членове на строго секретна организация.“

Заговори на английски и се усмихна топло, когато Щайн отвърна на същия език. Лазал обясни:

— Моше Щайн е единственият оцелял от клането в Тарб.

— Мисля, че просто съм страхливец — каза Щайн на Моника.

— Наблюдавах атаката от нашия щаб, от замъка. Той е много стар, но много малък. И убийците бяха прекалено много — разбрах, че няма да мога да помогна. Помислих си, че някой трябва да остане жив, за да разкаже всичко на властите. Затова се скрих в едно мазе. Когато всички си заминаха, отидох до местната гара и взех влака до първия град, където можех да се прекача на експреса за Париж. Сега се чувствам посрамен и виновен.

— Нямате никакво основание за това — твърдо отвърна Пола.

— Направили сте най-разумното. Дори може да успеете да отмъстите за приятелите си…

Щайн започна да разказва с тихия си глас. Припомни си пристигането на убийците. Каза, че вероятно имитирали американската ку-клукс-клан — нали организацията още била жива в някои градове на южните щати. Погледна Нюмън:

— Ще се върна в малката си вила в Ланд. Това е една прекрасна област на Франция. Величествени гори от борове и смърчове се простират до самия Атлантически океан. Дори брегът е красив — високи и дълги пясъчни дюни скриват от погледа безкрайната синя равнина на водата.

Пола си помисли, че Щайн е навярно доста поетична личност — докато говореше, загрубялото му лице изведнъж стана замечтано нежно. Той отново погледна Нюмън:

— В Ланд се случват странни неща. Вие сте репортер, можете, ако искате, да дойдете с мен. Мисля, че има за какво да пишете.

— Съгласен съм — каза веднага Нюмън. — При условие че тръгнем още днес и се отбием в Аркашон.

— Ще вземем експреса Париж — Бордо.

— Добре. Но ще слезем на някоя от гарите преди Бордо. Имам основателни причини да го искам. Доверете ми се.

— Доверявам ви се напълно. Можем да слезем в Ангулем, да наемем кола и да продължим с нея. Първо до Аркашон, после до Ланд.

Нюмън взе картата на Франция, която носеше със себе си, намери Ангулем и се съгласи с предложението. Помисли си, че е достатъчно далеч от Бордо, за да има агенти на Дьо Форж, но не го изрече гласно.

— Бързо се разбраха — каза Лазал, когато двамата мъже излязоха от кабинета му. — Нюмън е решителен, Туийд.

— Нюмън безпогрешно определя хората. Явно това, което видя, му хареса. Сега ли ще се срещнем с Навар? Добре.

— А аз реших да посетя Джийн Буржойн във вила „Форбан“ — съобщи Пола. — Докато ме караше от „Адмиралтейството“ към „Браднъл“, тя каза, че се връща тук.

— Ще останеш в Париж — нареди Туийд. — Когато се настаниш в хотела, обади се на Моника и й кажи номера на стаята и телефона. Ако реша, че трябва да отидеш във вила „Форбан“, ще накарам Бътлър и Нийлд да те придружат.

— Добре, щом настоявате. Изглеждате разтревожен.

— Защото се тревожа — Туийд стана, когато Лазал погледна часовника си. Трябваше да тръгват за министерството. — Наистина се тревожа — повтори Туийд. — Сигурен съм, че пръстът на Дьо Форж е вече на спусъка. Чака удобния момент, за да подпали Европа. За съжаление не знам как точно ще го направи.

Втора част

Спусъкът на смъртта

28.

Президентът на Франция се спусна по шестте стъпала, които водеха от входа на Елисейския дворец към чакащата колона от автомобили. Началникът на кабинета задържа вратата на ситроена отворена, докато президентът влезе вътре, после я затвори, заобиколи колата и се настани до него. На предните седалки седнаха шофьорът и един цивилен въоръжен служител от охраната.

Ситроените в двора на Елисейския дворец бяха осем, паркирани в колона пред железните врати на входа откъм улица „Фобург дю Сент Оноре“. Министър-председателят бързо влезе в колата зад президентската. В останалите се качиха служители на президентството и въоръжена охрана.

На улицата пред Елисейския дворец патрулираха униформени мъже с автомати. Движението по нея беше отклонено. В далечината се виждаше как полицаите удържат любопитните тълпи. След подадения сигнал вратите се отвориха, президентската лимузина излезе на улицата, набра бързо скорост и се отправи към гарата, а останалите автомобили я последваха на къса дистанция. Ескорт от въоръжени мотористи придружаваше колите — четирима пред президентската лимузина, а по-голяма група — зад последната кола.

Президентът седеше изправен. Знаеше, че въпреки високата скорост на кортежа жителите на Париж го наблюдават с любопитство и вълнение. Едва когато наближиха гарата, шофьорът намали. Влезе през входа за автомобили и спря точно до червения килим, който водеше до президентския вагон.

Президентът слезе от колата и приветства почетния караул. Кимна в знак на одобрение на началника му и се качи във влака. Облечен в бяло прислужник го посрещна с поклон и го придружи до креслото в луксозния вагон. Президентът знаеше, че всички камери в момента са насочени към него. Нисък и набит, той се настани удобно и извъртя главата си така, че да изглежда най-добре. Отвори кожената папка, подадена му от помощника, и се престори, че чете някакъв документ.

Президентският вагон се намираше непосредствено зад големия локомотив на влака. „Те Же Ве“ — гордостта на френските железници — стоеше до перона като някакъв дълъг излъскан куршум. След напускането на Париж той щеше да развие скорост от близо 250 км/ч. Вагонът на министър-председателя се намираше зад президентския. Последните бяха запазени за журналистите от пресата, радиото и телевизията. Те щяха да отразяват посещението на президента в опустошения Лион. Политическата цел на това посещение беше да се покаже на обществото загрижеността на държавния глава и правителството.

Никой не извести потеглянето на влака. Той се плъзна по релсите и продължи пътя си под студеното ноемврийско слънце.

Президентът за пръв път заговори на началника на канцеларията:

— Подготвено ли е всичко за пристигането ми в Лион? За първата част от обиколката си ще имам нужда от кола.

— На гарата ще ви чака блиндирана лимузина.

— По-късно, когато хората ме наобиколят, ще сляза от колата, за да поговоря с тях, да им изкажа съболезнованията си и да се ръкувам с всеки поотделно…

— Началникът на охраната се страхуваше именно от това. Лазал предупреди, че в страната работи професионален наемен убиец, някой си Калмар. Досега е убил поне двама души. Общото мнение е, че трябва да останете в лимузината.

— Лазал явно е разтревожен. Но президентът на френската република трябва да бъде сред хората, когато те имат нужда от това. Така кажете и на службата по охрана…

Президентът се задълбочи в документите, които държеше. Не се и сещаше да погледне през прозореца. Трябваше да прегледа купища хартия. Зачете се в подробните доклади за вълненията в южната част на страната. Наистина не можеше да измисли начин да се справи лично с обезпокоителното разрастване на терора.

Фермерите и работниците, излезли на полето, чуха приближаването на експреса. Спряха се и се загледаха в размазаните му от скоростта очертания. В голямата кабина на локомотива механикът погледна часовника си и се обърна към своя колега:

— Скоро ще пристигнем. Продължаваме с максималната скорост. Президентът очаква от нас точно това…

Южно от Руан линията преминаваше по един виадукт високо над някаква река. Влакът не намали скоростта. Това бе обичайната процедура. Главният механик погледна през прозореца и видя полетелия срещу тях мост. Пъхна между устните си цигара, но реши да не я пали.

Локомотивът стигна виадукта и се втурна по него. Вагоните послушно го следваха. На не повече от километър в далечината се виждаше малък град, разположен на върха на хълм.

В момента, в който влакът стъпи с цялата си дължина на моста, мощна експлозия взриви края на виадукта малко пред локомотива. Дълъг сектор от линията бе изхвърлен нагоре. Влакът продължи да се движи по релсите, докато първите колела изгубиха опората си. Локомотивът полетя встрани и премина през каменната стена, сякаш бе направена от хартия. Влакът и сега не намали скоростта си. Продължи движението си, но този път в празното пространство. Излетя от моста като торпедо с вагони, безвъзвратно вкопчени един в друг.

Преви се на две и с адска скорост се втурна към дъното на пропастта. Локомотивът започна да се извърта във въздуха. Главният механик не успя дори да изплюе цигарата. Зъбите му се врязаха в нея, а когато по-късно откриха откъснатата му глава, в устата й намериха филтър от „Голоаз“.

Локомотивът удари дъното на пропастта и трясъкът беше по-силен от експлозията на бомба. Върху него, около него, навсякъде се стоварваха вагоните и се превръщаха в смазано, негодно за нищо желязо. Никой не оживя в президентския вагон. Никой не оживя във вагона на премиера. В останалите вагони повечето загинаха веднага, другите пострадаха ужасно.

В края на града един мъж на средна възраст в опърпани дрехи бе чакал появяването на експреса, наблюдавайки с бинокъл моста. Фокусира лещите и се вгледа в дупката от експлозията. Приличаше на дупка от изваден зъб.

29.

Лимузината на генерал Дьо Форж спря пред входа на вила „Форбан“. Той не изчака шофьорът да му отвори вратата и изскочи сам. Държеше двата ключа от входната врата. Отключи, бутна я навътре, влезе и я затръшна след себе си. После застана неподвижен.

— Ти пък какво правиш тук?

Джийн Буржойн, облечена в тесен зелен пуловер и къса пола, отметна назад златистата си коса, и вдигна изненадано ръце:

— Не се ли радваш, че ме виждаш, Шарл?

— Не ме предупреди, че ще се върнеш толкова рано — отвърна сухо той.

— Не съм твоя подчинена, за да те информирам за всяко мое движение. Нали така?

Гласът й беше нежен и приглушен, не издаваше никакво раздразнение. Тя извади златна табакера от чантата си, избра цигара, постави я между устните си и я запали със златна запалка. Същата, на която бе гравиран Лотарингският кръст.

Дьо Форж се приближи до нея, изтръгна цигарата от устата й и я хвърли на полирания паркет.

— Ще го изгориш — каза тя.

— Вдигни я тогава.

— О, не, скъпи. Ти я хвърли, ти ще я вдигнеш.

Устните му се стиснаха. Направи две крачки встрани и смачка цигарата с тока на ботуша си.

Гневът му й се стори любопитен. Тя се приближи до блиндираните прозорци при входната врата и надникна навън. До лимузината стоеше само шофьорът.

— Къде е приятелят ти майор Леми? А телохранителят ти лейтенант Бертие? Те винаги те придружават.

— Слушай, казвал съм ти го милион пъти. Не ми задавай въпроси, свързани с професията ми.

— Не се сърди. Мисля само за безопасността ти. Имаш много врагове… Искаш ли чаша кафе?

— Да, ако обичаш…

Когато тя отиде да направи кафето, Дьо Форж влезе в хола и нервно закрачи из стаята. Джийн бе засегнала болното му място със споменаването на двамата офицери.

Преди известно време Леми се бе обадил на телефона за свръзка, оставен от Калмар. Женски глас му беше съобщил при коя телефонна кабина и по кое време да чака обаждането на Калмар. После Леми бе докладвал на Дьо Форж, че е говорил с убиеца и че му е предал новата поръчка на генерала. Чак след това Леми се беше свързал с информатора в службата на Лазал. Сега майорът се намираше в Лион, стигнал там с полета от Бордо.

Подробно инструктиран, Бертие бе отишъл в Лион с хеликоптера на Трети корпус. Никой от двамата не знаеше за задачите на другия. Дьо Форж продължаваше да крачи нервно, току поглеждайки часовника си. Очакваше новини по обяд.

Още нещо тревожеше генерала — присъствието на Джийн Буржойн във вилата. Бе имал намерението да претърси внимателно мястото, докато я няма. Отново погледна часовника си. Дали най-силният му ход бе успял?

В своя голям кабинет, гледащ към двора и „Плас Бово“, Пиер Навар, министър на вътрешните работи, седна зад бюрото си и се захвана за работа. Туийд беше впечатлен от решимостта и усърдието на слабия тъмнокос французин.

— Планът ви е приведен в изпълнение, Туийд, както вероятно вече знаете — каза Навар. Погледна Лазал, който му кимна в съгласие.

Трима души седяха в креслата, разположени в полукръг около бюрото на министъра. Туийд се беше разположил с лице към Навар, а от двете му страни бяха Пола и Лазал. Пола попита:

— Господин министър, защо Франция изведнъж закипя? Винаги сме смятали страната ви за една от най-стабилните. А сега сме изправени пред бунтове, масови безредици, нападения над евреи.

— Добър въпрос — Навар се наведе над писалището си в стил Луи XV, а тъмните му проницателни очи се приковаха в нейните. — Под повърхността съществува един стремеж Франция да стане същата, каквато беше преди години. Определени елементи копнеят за времето на Дьо Гол. Тогава държавата бе най-могъщата в Европа. Обединението на Германия подсилва копнежа им. И Дьо Форж използва докрай тази носталгия по миналото, като представя себе си за новия Дьо Гол. Амбициите му са съвсем прозрачни.

— Не виждам как би успял — упорстваше Пола.

— Аз също. Но той много умно разчита на това негласно желание от страна на някои французи — Франция да оказва най-силното влияние в Европа, а по-късно и в целия свят.

— Аз все още не разбирам — намеси се Туийд, — защо поискахте помощта ни.

— Лесно можете да се досетите — Навар разпери ръце. — Ние сме изцяло потопени в ситуацията. И затова може би не виждаме толкова ясно нещата, колкото би трябвало. Вие сте от Острова — това не е обида, напротив. Вие можете да погледнете на всичко отстрани. Това, което предложите, може да изненада противника ни. Тоест генерал Шарл дьо Форж.

— Страхувам се — каза Туийд. — Чувствам, че Дьо Форж чака удобния момент, за да натисне спусъка. Чака събитието, което да оправдае действията му.

— Президентът стои между Дьо Форж и всеобщия хаос. Съществуваше вероятност да се поколебае — прекалено много се вслушваше в онова куче на Дьо Форж Жанин, министъра на отбраната. Но вторият бунт в Лион накара президента да действа по-решително. Сега очаквам и друго посещение, един човек, който ще представи отношението на Германия. По моя молба тук ще пристигне главният инспектор Ото Кулман. С всички пълномощия, дадени му от канцлера на Германия…

* * *

Генерал Дьо Форж бе решил все пак да се възползва от посещението си във вила „Форбан“, въпреки че намерението му да я претърси пропадна. Когато Джийн Буржойн седна на леглото и започна да се обува, той влезе в банята.

При излизането на Дьо Форж Джийн бе напълно облечена. Генералът закопчаваше униформата си. Жената реши, че моментът е подходящ да си поговори с него:

— Шарл, кой наистина стои зад тези ужасни бунтове? — попита я, докато сресваше косата си.

— Откъде мога да знам?

— Майор Леми би трябвало да знае. Нали това е работата на началниците на разузнаването.

— На французите им дойде до гуша от чужденците, които пъплят из страната, които взимат работата им, които мърсят улиците със самото си присъствие дори.

— Но аз прочетох в „Монд“, че така наречените тълпи действали с военна прецизност. И ако са били обикновени граждани, защо е трябвало да носят маски? Явно е било важно никой да не бъде разпознат.

— Предполагам, че се страхуват от полицията.

Дьо Форж й отговаряше небрежно, докато се оглеждаше в огледалото. Джийн познаваше този тон, познаваше добре и поведението му. Генералът криеше нещо. В момента той се чувстваше добре и тя се надяваше да го накара да проговори.

— Съвсем не си убедителен, Шарл. Какво ще кажеш за онова ужасно клане на евреите в Тарб? Убийците са носели бели наметала с качулки, също като ку-клукс-клан. Отново маскирани мъже. И отново „военна прецизност“ — така се е изразил журналистът, временно отвлечен, за да присъства на нападението.

Дьо Форж сложи шапката си и бавно се извърна с лице към нея. Отпуснал ръце до бедрата си, той я погледна като змия, хипнотизираща жертвата си. Тя издържа на погледа му. Гласът му прозвуча тихо и зловещо:

— Какво намекваш, Джийн?

— Нищо не намеквам. Просто искам да ми подскажеш някакво обяснение на тези невероятни и злокобни събития.

— Хората се бунтуват, за да изразят гнева си, а и страха си от появата на новата и всесилна Германия.

— Разбирам — Джийн не звучеше убедена, но смени темата. — Жена ти Жозет все още ли е безразлична към нашата връзка?

— Жозет е лоялна към мен и към положението ми — аз съм най-добрият офицер във Франция. Тя се върна в апартамента ни в Париж. Усети, че отново настъпва време за нейните светски приеми. Много влиятелни личности присъстват на тях.

— Докато бяхме в леглото, имах усещането, че чакаш някакви важни новини…

Дьо Форж сви рамене. Още един жест, който го издаваше.

— Много разчиташ на въображението си.

Дьо Форж внимаваше да не поглежда към Джийн. Работеха всичките му инстинкти за близка опасност. Буржойн умееше да го подвежда. Дали не й беше казал прекалено много? Прекалено много се интересуваше от работата му, от плановете му, задаваше и опасни въпроси.

— Трябва да тръгвам.

Прегърна я силно. Очите му зад гърба й останаха ледени. Дали не беше време да вземе мерки? Още една задача за Калмар?

Или за Манто?

Телефонът настойчиво иззвъня.

Експресът Париж — Бордо спря в Ангулем, на север от Бордо. От него слязоха Нюмън и Моше Щайн. Последният отиде да наеме кола, а Нюмън застана в една телефонна кабина и набра номера на кабинета на Лазал. Казаха му, че го няма. Нюмън направи всичко възможно да убеди мъжа от другата страна на линията, че Лазал очаква обаждането му. Помолиха го да съобщи номера си и да изчака…

Едно рено спря до отсрещния тротоар. Караше го Моше Щайн. Евреинът се престори, че не вижда Нюмън. Беше късно следобед, а по небето се гонеха ниски мрачни облаци. Скоро щеше да се спусне нощта, а до вилата на Щайн в Ланд имаше много път. При това трябваше да се отбият и в Аркашон.

Преди да напусне Париж, Нюмън си бе купил комплект съвсем нови дрехи. Сега бе облечен с френски шлифер, френски обувки и панталони, а на главата си носеше барета. Вбесен, той продължаваше да чака. Щеше ли въобще някой да се обади? Изведнъж телефонът иззвъня…

Лазал, все още в кабинета на Навар, вдигна слушалката, когато телефонистът осъществи връзката и я подаде веднага на Туийд, разбрал, че Нюмън се обажда от обществен телефон.

— Пристигнахме в Ангулем — докладва Нюмън. Говореше бързо. — Монетите ми свършват. Отиваме в Аркашон. После в Ланд. Моше е с мен — внимаваше да не спомене името Щайн. — Ако се случи нещо неочаквано, оставете съобщение на Изабел. О, не съм ви дал номера й. Той е… Моше ми разказа доста и ми се струва, че сега ще преследват именно него. В Ланд се случвали странни неща. Вилата му е близо до селцето Сен Жиронс. Адресът, който ни даде в Париж, бе фалшив. Вилата е близо до морето. А Сен Жирон се намира на шосе Д42 — то се отбива от НЮ и продължава на запад. Ето и телефонния номер…

— Запомних го — отвърна Туийд. — Пола ще се отправи на юг. Може да има нужда от убежище. Имаш ли една минута време да поговориш с нея?

— Дайте ми я.

— Боб — започна бързо и ясно Пола, — кажи ми само дали Изабел може да ме приюти?

— Да. Ще я предупредя, че идваш. Паролата ще е „Грюер“ — това е вид сирене.

— Благодаря ти, Боб.

— Пола, по-добре не идвай тук. Моше ми разказа някои неща, докато пътувахме. Тук е по-опасно, отколкото около „Браднъл“…

— Тогава се пази. Хайде не искам да те задържам повече. Пола прекъсна връзката, преди той да успее да възрази.

Нюмън остана замислен в кабината около минута. Господи! Недоверието и заплахата завладяваха всичко. В самия щаб на DST Моше не бе посмял да съобщи истинския си адрес! Секунда преди да се обади Лазал, Нюмън бе дочул телефонистката да казва „Министерство на вътрешните работи“… И дори в тази крепост на сигурността Пола бе наблегнала на думата „само“, за да го предупреди да не говори излишно. Не бе споменала и фамилията на Изабел.

Замисли се дали не бе казал нещо, което да свързва пряко Изабел с Аркашон. Припомни си целия разговор. Не, не го беше направил. Но всичко дотук налагаше един-единствен извод — по върховете вече се бе наместило предателството, измяната, платените доносници.

Започна лекичко да ръми. Ситни и леденостудени, водните капчици повече приличаха на мъгла. Нюмън излезе от кабината, бързо прекоси улицата и седна до Щайн. Куфарът му се намираше на задната седалка.

— Да тръгваме, Моше.

Дълго пътуваха на юг в нощта. Нюмън видя някаква ярко осветена бензиностанция, приличаща на запалена насред пустошта факла. Каза на евреина да спре, за да заредят.

— Имаме достатъчно бензин.

— Въпреки това ще заредим — настоя Нюмън.

Слязоха от колата и той влезе в малкия магазин до бензиностанцията, докато Моше пълнеше резервоара. Нюмън бе виждал много снимки от Втората световна война и сега веднага разпозна една голяма стара немска туба за бензин, оставена до рафтовете. Възрастният човек, който обслужваше колонката, го погледна, когато излезе от магазина, понесъл тубата. Нюмън се усмихна:

— Трофей от войната?

— Имам няколко. В края на войната един немски шофьор на път за Германия ги изхвърли от камиона си.

— Ще ми я напълните ли? Искам да имаме резервно гориво. Ще ви платя за тубата колкото поискате.

Човекът вече бе свършил с резервоара и я напълни догоре, а Нюмън му подаде парите. Внимателно завинти капачката и постави тубата в багажника на колата.

— Имаме ли нужда от това? — попита Моше, когато потеглиха.

— Може да останем без бензин, нищо не се знае. Карай бързо, но спазвай ограниченията. Не припарвай до Бордо. Отиваме направо в Аркашон.

Малко след разговора на Пола с Нюмън телефонът в кабинета на Навар отново иззвъня. Пола тъкмо се канеше да си тръгва, но Туийд я задържа с жест.

Навар вдигна слушалката, каза няколко думи и я подаде на Лазал. Той слуша известно време, зададе няколко въпроса и я даде на Туийд:

— За теб е.

— Говори Туийд…

— Слава богу! — гласът на Хари Бътлър. — Пристигнахме преди половин час, както поискахте. Тия от DST ми скъсаха нервите, докато ги убедя да ме свържат с вас. Трябваше да им показвам картата си, да им опиша как изглеждате. Пийт е с мен, пак според инструкциите. Сега какво да правим?

— Една пресечка на „Рю дю Сент Оноре“ води към Площада на Мадлената. На тази улица се намира швейцарски ресторант. На първия етаж е. Отидете там.

— Спомням си мястото. Срещали сме се в този ресторант. После какво?

— Ще чакате да се появи един човек и няма да се отделяте от него от момента, в който го видите. Вие ще бъдете неговата охрана. Той ще ви даде по-нататъшни инструкции.

— Ясно. Имаме ли нужда от железария?

Говореше за оръжие и резервни патрони. Туийд го увери, че ще получат. Затвори телефона и погледна към Пола, която стоеше до вратата. Имаше достатъчно време, за да хване полета до Бордо.

— След като се отбиеш на „Рю дьо Сосайе“, отиваш в швейцарския ресторант — каза й той. — Сигурен съм, че разбра къде се намира. — Туийд се обърна към Лазал: — Пак ще имаме нужда от помощта ти. Искам да дадеш на Пола два пистолета „Валтер“, калибър 7.65 мм и достатъчно патрони.

— Трябва ми и един „Броунинг“, калибър 32.

Лазал кимна с глава и излезе с Пола. Когато останаха сами с Туийд, Навар се изправи. Бавно закрачи из стаята, хванал ръце на гърба си.

— Каква е крайната цел на този доста неясен за мен план?

— Дьо Форж се опитва да дестабилизира Франция — отвърна Туийд. — Аз пък ще раздрусам Дьо Форж. Той е отговорен за убийството на един от агентите ми, това аз няма да забравя никога. Но има и друго — Европа трябва да бъде силна и стабилна, за да може да посрещне всякаква заплаха от изток…

Туийд спря да говори, когато Навар вдигна слушалката на интеркома в отговор на позвъняването му. Французинът каза на някого „Нека се качи“, затвори и погледна Туийд:

— Пристигнал е Ото Кулман. Всеки момент ще влезе при нас. Вратата се отвори и на прага се появи Кулман. Изражението му беше мрачно. Ръкува се с Навар и Туийд и се настани в едно кресло. Извади пура, разгледа я, без да я пали, и проговори:

— Дойдох, за да разбера от вас развоя на събитията. Немската преса е пълна със съобщения за бунтовете в Лион, за антиамериканските и антигерманските призиви на размирниците.

— Не се тревожи — каза Навар. — Вече работим заедно. Туийд има готов план, но не мога да ти го обясня в подробности. Разкажи ми за положението в Германия.

— Неспокойно, несигурно. След обединението изведнъж се оказахме най-силната държава в Европа. Разумните хора са разтревожени от това. Горбачов махна похлупака на Русия, но май не разбра, че направи същото и с Германия. Отвори вратите за тъмните сили. За „Сигфрид“. Плаши ме това, че „Сигфрид“ може да се окаже оръжие в ръцете на крайната десница. Моля се на Бога членовете на организацията да са терористи, дошли от чужбина. Ако са такива, рано или късно ще попаднат в мрежата ни…

Кулман продължи да говори, а Туийд се замисли за Нюмън и Пола. И двамата се бяха отправили на юг, към района на Бордо, към територията на генерал Дьо Форж. Опитваше се да предвиди бъдещето, когато телефонът отново иззвъня.

Навар изтича до бюрото и вдигна слушалката. Разговорът му беше дълъг, но говореше предимно човекът от другата страна. Туийд и Кулман го наблюдаваха с тревога, усетили нарастващото му безпокойство. Навар се изправи в стола си и се наведе напред с изопнато лице. Бавно затвори телефона и погледна гостите си:

— Обади се шефът на DST в Лион… — Навар си пое дълбоко дъх, преди да продължи. — Президентът на Франция е мъртъв. Премиерът също. Взривили са линията на влака, в който са пътували. Цялата композиция е паднала в пропастта. Загинали са много хора.

— Генерал Дьо Форж натисна своя спусък — каза Туийд. — Сега Франция ще изригне като вулкан.

30.

Преди Аркашон Моше намали скоростта. Фаровете осветяваха брега на залива, когото сушата почти напълно отделяше от океана. Встрани от пътя се виждаше блатиста местност, осеяна с локви застояла вода и малки мудни поточета. Светлините на Аркашон се приближаваха в мрака.

— Трябва да се обадя на един човек — каза Нюмън. — Не вярвам да се забавя повече от половин час, но не мога да съм сигурен. Искаш ли да ме изчакаш в някой хотел? После ще мина да те взема.

— Разбира се, приятелю. До гарата има малък хотел. Можем да идем първо там, а после да вземеш колата.

— Така ще е най-удобно — съгласи си Нюмън. Беше уморен и идеята да отиде пеша до апартамента на Изабел никак не му харесваше. Беше й се обадил от обществения телефон в едно село по пътя, за да я предупреди, че идва. А гласът й бе прозвучал толкова щастливо, че той започваше да се тревожи.

Моше спря пред някакъв малък хотел, взе куфарчето си, слезе от колата и се отправи към входа, като пожела успех на Нюмън. Леден вятър фучеше по улиците на градчето. Студът беше непоносим. За десет минути Нюмън стигна до апартамента на Изабел. Облечена в синя пола и сако, тя обви ръце около него.

— Господи! Не можеш да си представиш колко се радвам, че те виждам. Чу ли последните новини, Боб? Ужасно е… — тя отново започна да говори бързо. — Президентът е мъртъв, убит е. Взривили са влака, с който е пътувал за Лион. Министър-председателят също е мъртъв, Боб. Бил е в същия влак…

— По-бавно, по-бавно, Изабел.

— Ще ти направя едно чудесно горещо кафе. Премръзнал си. Нищо чудно, като знам какво е навън. С мляко и без захар го обичаш, нали? Виждаш ли, спомням си… Ела и се настани в хола. Запалила съм камината. После ще поговорим…

Нюмън седна на канапето в уютния хол. Огънят в камината пропукваше приятно. Помагаше му да съсредоточи мислите си.

Президентът и премиерът бяха мъртви. По време на разговора си с Дьо Форж Нюмън бе усетил стремежа на генерала да действа независимо от никого. Властта на президента му бе действала като усмирителна риза. Сега Дьо Форж можеше да прави каквото си иска, неограничаван от никого. В Париж щеше да настъпи объркване, а после хаос. И всичко това означаваше, мислеше си той, че двамата с Моше ще бъдат в още по-голяма опасност тук, в Ланд. Това, което Моше му бе разказал, показваше рисковете, на които се излагаха. А сега рисковете ставаха тройно по-големи.

— Ето кафето… — Изабел остави подноса на малката масичка и наля в две чаши. — Ужасна новина, нали? Добре че дойде. Сега сме пак само двамата.

Тя седна на земята, подвила дългите си крака като котка, и се облегна на коленете му, отпивайки от кафето. Нюмън зададе въпроса, който го притесняваше:

— Къде е сестра ти? Има ли опасност да се върне?

— Не. След теб ми се обади Лусил от Стокхолм от апартамента на гаджето си. Ще остане по-дълго. Влиза ни в положението. — И усмивката й беше котешка.

— Така ли? Името ми знае ли?

— Разбира се, че не! Държа да си в безопасност, макар че имам пълно доверие на Лусил. Но нали знаеш как си говорят хората в леглото — все ще каже нещо на гаджето си. Сега знае само, че при мен е един приятел. Изглеждаш като истински французин с тези дрехи.

— Това беше целта ми! — Нюмън бе свалил баретата и шлифера си. Беше го направил, преди да попадне под властта на топлината от камината, а и на Изабел. Ръката й нежно галеше коляното му. Усещаше, че ако тя продължи още малко с ласките си, като нищо щеше да прекара нощта с нея. Реши да вземе мерки навреме и рече:

— Скоро ще трябва да тръгвам.

— Боб, много ли се ядоса, когато ти казах по телефона за връщането ми в Бордо?

— Не, но успя да ме разтревожиш. Олекна ми, когато разбрах, че си се отървала от главорезите. Те щяха да те убият — също както Анри на гара „Сен Жан“.

— Вместо това аз ги убих.

— Защитавала си се храбро и умело. Завършило е трагично за тях, но си го заслужаваха.

— Трябва да ти се изповядам за…

— Да не съм свещеник?

— Естествено, че не си — тя се засмя дяволито. — Теб най-малко мога да приема за свещеник. — Ръката й се придвижи към бедрото му и остана там. Той положи своята върху китката й, за да й покаже, че му е приятно, а и за да й попречи да шава много.

— Анри си водеше един бележник. Беше се свършил и се готвеше да продължи записките си в нов. Даде ми стария, за да го пазя. Обещах му да не чета написаното — каза ми, че е опасно, — и аз удържах на обещанието си. Скрих го сред дрехите си в апартамента в Бордо. Още е там.

— Защо не ми го даде? — тихо попита Нюмън.

— Забравих. Знам, че звучи идиотски, но просто забравих. Толкова много и ужасни неща се случиха. Убийството на Анри. Двамата мъже, които следяха апартамента, докато ние бяхме вътре. Опитвах се да правя точно това, което ти ми казваше, за да успеем да се измъкнем невредими.

— Но нали все пак се върна там за брошката си?

— За бога! — избухна тя. — Онези двамата почукаха на вратата ми! Знаеш какво стана после. Пак забравих за бележника. Надявам се, не го намираш за странно!

Значи Анри Бейл — иначе казано Френсис Кари, агентът на Туийд — бе водил някакви записки за разкритията си в района на Бордо. Може би все пак не беше умрял напразно. Нюмън знаеше, че Туийд никога не би преживял загубата му, освен ако не се окажеше, че мисията на Кари е довела до някакъв съществен резултат. А в този бележник записките можеха да се окажат изключително важни. Особено сега, когато анархията постепенно завладяваше Франция след бруталното убийство на президента и министър-председателя.

— Имаш ли ключ от апартамента в Бордо?

— Да, разбира се. В онова чекмедже на бюрото е.

— Дай ми го за няколко часа.

— Защо? — Очите й неспокойно заблестяха. — Какво си намислил?

— Дай ми ключа и ще ти кажа.

— Ще дойда с теб.

Тя скочи на крака и изтича до чекмеджето. Нюмън с облекчение се сети, че бе предупредил Моше Щайн да не се тревожи, ако закъснее. И добре че Щайн му беше оставил реното. Изабел отново се приближи, скрила ключа зад гърба си. Коленичи пред Нюмън и каза:

— Ще имаш ключа само ако ми кажеш за какво ти е.

— За да взема бележника на Анри. Но трябва да знаем точно къде е, преди да тръгнем за където и да било.

Изабел реши, че се е съгласил да я вземе със себе си. Обясни точно в кое чекмедже в спалнята се намираше бележникът, пъхнат под бельото й. Нюмън кимна, наведе се напред и притегли ръцете й към себе си. Тя покорно се остави да я прегърне. Едната му ръка мина зад гърба й. Изабел жадно впи устни в неговите, сякаш искаше да ги изтръгне. Ръката на Нюмън намери нейната, разтвори насила пръстите й, усети метала и измъкна ключа. Тя бързо извъртя тялото си и се дръпна назад, пламнала от ярост. Изправи се и го погледна:

— Лъжец! Искаш да отидеш сам, нали?

— Добре, представи си, че тръгнем заедно — каза меко Нюмън, докато прибираше ключа в джоба си. — Вероятно още наблюдават апартамента. Ти си с мен. Половината от съзнанието ми е заета с това да пазя теб, да внимавам да не ти се случи нищо. А трябва да бъда съсредоточен изцяло върху собствената си безопасност. Мисля ли и за теб — ще убият и двама ни. Ако съм сам, шансът ми за оцеляване нараства много.

Тя стоеше със скръстени ръце. Гневът й се бе уталожил. Нюмън се надяваше, че е достатъчно умна, за да разбере аргументите му. Тя изведнъж се усмихна:

— Разбирам, Боб. Хареса ми как каза „да пазя теб“. Сети се, че това е ключът от задната врата, нали?

— Тъкмо мислех да те питам. През задния вход влизането и излизането ми от сградата ще бъде по-лесно.

— После ще дойдеш тук, нали?

— Майка ти има ли ключ от апартамента в Бордо?

— Да… — каза го, преди да разбере какво всъщност имаше предвид той. — Значи няма да се връщаш, така ли? А аз как ще разбера дали всичко е минало добре? Трябва да знам това, Боб.

— Ще ти се обадя веднага, щом имам възможност. Не мога да ти обещая точно време, но ти обещавам да ти позвъня. — Поколеба се, преди да премине на другата, малко по-деликатна тема. После продължи: — Изабел, една много важна жена, която работи за друг човек, ще те посети скоро…

— За теб ли е важна? — очите й отново заблестяха.

— Казах ти, не работи за мен. Но шефът й е мой близък сътрудник. Жената се казва Пола. За да си сигурна, че е тя, Пола ще употреби думата „Грюер“.

— Ще се погрижа за нея — каза Изабел, поуспокоена донякъде. Нюмън се зачуди какво щеше да стане, когато се съберат Пола и Изабел. И двете бяха еднакво умни, а и еднакво своенравни. Може би не трябваше да дава на Пола адреса на французойката. Но сега вече бе късно. Той се изправи:

— Имаш ли няколко празни бутилки?

— Цяла торба. От минерална вода са. Тъкмо се канех да ги изхвърлям. Пия много вода — тя хвана нежно ръката му. — Жадно създание съм аз, и не само за теб. Бутилките са в кухнята.

Влязоха в кухнята, боядисана в много светлосиньо, и Нюмън забеляза, че всичко е безупречно чисто и подредено. Изабел отвори един шкаф и извади здрава пластмасова торба.

— Вътре са двадесет. Празни, но с капачките. Преброих ги, когато ги слагах вътре. Такава съм си. Какво гледаш?

На една лавица бяха наредени няколко алуминиеви фунии. Нюмън избра една, бръкна в торбата, извади бутилка, махна капачката й и пъхна на нейно място фунията. Тя плътно прилепваше по ръба на гърлото.

— Може ли да взема и това? Освен ако не ти е любимата.

— Смешно. Слагай я в торбата!

Той я прегърна, преди да тръгне, освободи се с мъка от ръцете й, обхванали го като пипала на октопод, и излезе от сградата. Влезе в реното, сложи торбата отзад и я покри с одеялото, което беше на задната седалка. Караше бавно по улиците на Аркашон, когато подмина някакъв пешеходец. В последния момент на Нюмън му се стори, че позна униформения френски офицер. Фаровете го осветиха само за секунди, после мъжът се скри в сенките. Да, не можеше да е сгрешил. Въпреки униформата и ниско нахлупеното военно кепе Нюмън можеше да се закълне, че бе видял лейтенант Бертие. Имаше нещо много познато в начина, по който вървеше. Нюмън си припомни срещата си с него във фоайето на „Браднъл“, когато човекът, представящ се под името Джеймс Сандърс, се бе препънал и бе изругал на чист френски. Това беше още един повод за тревога по пътя за Бордо.

Първото нещо, което направи впечатление на Нюмън в центъра на града, беше значително по-големият брой униформени мъже, които патрулираха на групи. Бе решил да посети бар „Маями“, откъдето мнимите агенти на DST бяха отвлекли Анри Бейл, преди да го убият.

При предишната си среща с Изабел тя му бе казала адреса на заведението. Чудейки се дали е отворено по това време на нощта, Нюмън паркира близо до бара и извървя останалото разстояние пеша. Знаеше, че във френските си дрехи и с килнатата настрани барета можеше да мине незабелязан от няколкото двойки, забързани да се спасят от студа. Бар „Маями“ беше отворен.

Нюмън бавно влезе вътре и се огледа за френски офицери сред посетителите. Повечето бяха цивилни — все здрави пиячи, на които не им се ставаше от масите. Главният барман, описан от Изабел, почистваше тезгяха.

— Чаша перно — поръча Нюмън.

— Скоро ще затваряме — предупреди го пълният барман, когато взе парите.

— Търся Изабел Томас — прошепна Нюмън. — Не мога да я открия в апартамента й. А сме ей така с нея. — Нюмън сплете показалците си и намигна. — Да имаш някаква идея къде може да се е запиляла?

Барманът понечи да свие рамене, но забеляза банкнотата от двеста франка, която стърчеше измежду пръстите на Нюмън. Ръката с парцала започна да се движи по-бавно, мъжът се огледа бързо и се наведе напред:

— Не знам точния адрес.

— Е, горе-долу поне. Нещо, от което да започна.

— И другият… — барманът спря насред изречението, но Нюмън го довърши наум: „И другият каза така.“ Барманът не откъсваше очи от банкнотата на една ръка разстояние от него.

— Аркашон — прошепна той. — Повече не мога да ви кажа.

— А ти откъде знаеш, че е там?

— Момичето често идваше преди. Гаджето й работеше тук — онзи, дето го претрепаха на гарата. Веднъж го чух да й казва, че щял да я посети в Аркашон, когато отидела там. Това е.

— Все е нещо. Благодаря.

Бързо му подаде парите. Барманът започна усърдно да лъска тезгяха, сякаш съжалил, че се е разприказвал. Нюмън допи перното, излезе и бързо отиде до колата. Запали двигателя и го остави да поработи, преди да потегли. Новините бяха възможно най-лошите. Щом за двеста франка барманът му бе казал на него, непознатия, местонахождението на Изабел, значи го бе правил и преди. Всичко водеше до извода, че хората на Дьо Форж са по следите на момичето. И не можеше да се отърве от убеждението си, че на шосето бе видял именно Бертие. Трябваше незабавно да предупреди Изабел.

Следващата задача щеше да бъде откриването на бележника на Бейл. Потегли, когато от бара излезе голяма група хора. Отсега нататък трябваше да бъде изключително внимателен.

31.

Нюмън намали скоростта, когато наближи блока на Изабел. Бе решил да паркира в една пряка на тридесетина метра от входа към двора, където бе оставил колата предния път. Достатъчно далеч, за да не събуди подозрението на евентуалните постове пред сградата, и достатъчно близо, за да може да изтича до нея, ако се наложеше да бяга.

Улицата беше празна. Беше и тъмна, ако не се смяташе осветената витрина на магазина срещу входа на блока и мъждивите светлинки на уличните лампи. Пред самия вход нямаше никой, но на тротоара пред витрината се бяха скупчили група мъже в дебели палта. Играеха на зарове. В този студ? Погледна ги пътьом, стегна крака върху педала, но не ускори. Тридесетина метра по-нататък зави по тясна павирана пресечка и паркира с две колела на тротоара.

Не изгаси веднага двигателя. Остана неподвижен и замислен зад волана. Един от играчите бе вдигнал главата си, когато ги подминаваше. За момент Нюмън го бе видял съвсем ясно. Беше облечен в дебело старо палто с вдигната яка, на главата си имаше шапка. Но лицето под шапката беше същото, което Нюмън вече бе виждал на снимка. Зло, ухилено лице. Като на гном. Като на опасно и жестоко джудже. Сержант Рей от състава на Трети корпус. Геният на Дьо Форж, специалист по взривни устройства. Човекът, за когото се говореше, че има много повече власт, отколкото предполага сержантското му звание. Защо тогава седеше на улицата пред входа за апартамента на Изабел в тази ледена нощ? Защо отново се усмихваше? Дали не очакваше поредния си професионален успех?

Нюмън бавно се затътри към алеята за задната врата на сградата. Няколко влюбени двойки също вървяха прегърнати по улицата, някои дори се спираха за целувка.

Сега Нюмън си спомни нещо, което му бе казала Изабел. Стълбището, по което бяха слезли от апартамента на майка й, стълбището, в чиято шахта бяха умрели фалшивите тайни агенти, стигаше само до вратата на същия този апартамент. За другите имаше отделен вход с отделно стълбище. Този факт би могъл да бъде установен лесно от някой, дошъл да си поиграе с ключалката. Някой като сержант Рей. Експерт по поставянето на бомби.

С периферното си зрение Нюмън следеше играчите, които изглеждаха изцяло погълнати от заровете. На входа за алеята се сблъска с двама влюбени, погълнати един от друг.

— Пардон — каза бързо младежът.

В края на алеята, точно преди тя да завие под прав ъгъл към задния вход на блока, бе паркиран стар очукан фургон. Слабата улична лампа осветяваше надписа на него — „Коминочистач“.

Нюмън внимателно крачеше по паветата към фургона. Каучуковите подметки на обувките му не вдигаха никакъв шум. Наблюдаваше затворената врата към стълбището — вратата, ключът от която се намираше в джоба му. „Въобразявам си, просто съм изнервен“ — казваше си той, но затворената врата наистина изглеждаше зловещо.

Приближавайки се до фургона, той се зачуди дали коминочистачът не седи зад волана, запалил последната цигара за вечерта, преди да се прибере при вечно мърморещата си жена. Надникна в кабината. Нямаше никой. Може пък жената на коминочистача да е най-прекрасното създание в цял Париж. Отново погледна към затворената врата.

Идеята му хрумна изведнъж. Подсказа му я увереността, че бе видял именно сержант Рей в компанията на другите играчи. Извади от джоба си връзка ключове и избра малък шперц, който на времето му беше оставил един дребен крадец от лондонския Ийст Енд. Всичко зависеше от това дали коминочистачът използваше старото оборудване, което някои домакини все още предпочитаха, особено в провинцията — четка с дълга дръжка, съставена от отделни, влизащи една в друга, бамбукови пръчки. От доста време насам комини се чистеха с уред, подобен на прахосмукачка.

За по-малко от минута успя да отключи задната врата на фургона. Включи джобното си фенерче и огледа каросерията. Слаба богу! Бамбуковите пръчки бяха вътре.

Нюмън бързо сглоби дългата дръжка и постави четката. Отдалечи се от фургона, погледна през алеята към улицата и се ослуша. Нищо. Никакво движение или звук.

Застана встрани от вратата, хванал дългата огъваща се дръжка. Приклекна ниско, протегна ръката си и започна да движи четката от горе на долу по вратата и касата й. Когато стигна до ключалката, Нюмън натисна с всичка сила.

Експлозията беше приглушена, но мощна. Вратата излетя, разбита на няколко парчета. Четката и дръжката бяха изтръгнати от ръката му. Пушек и прах на талази заизлизаха от входа. Ако се беше опитал да отключи вратата, взривът щеше да го разкъса на парчета.

Нюмън се затича към зейналата дупка и се втурна по стълбите. Хванал фенерчето в едната ръка, а ключа от апартамента — в другата, той задържаше дъха си, за да не се нагълта с прахоляка вътре.

Ако действаше бързо, нямаше защо да се притеснява от реакцията на съседите. Експлозията ги бе изненадала, щеше да им трябва време, за да се осъзнаят. Отвори чекмеджето и започна да преравя дрехите на Изабел. Намери бележника, увит в чифт долно бельо. Беше малък и тънък, подвързан със синя кожа. Мушна го в джоба си, бързо излезе от апартамента и се спусна по стълбите, след като затвори вратата. Хвърли поглед през парапета към дъното на шахтата. Бледа светлина играеше по бетонната основа. Нищо чудно, че преследвачите на Изабел бяха умрели на място.

Преди да излезе от сградата, Нюмън огледа алеята. Беше пуста. Но рано или късно полицията щеше да пристигне. Отправи се бързо към изхода на алеята. Движеше се близо до стената. Точно преди да излезе на улицата, иззад ъгъла изскочи мъж в дебело палто. Сержант Рей. Нюмън реагира светкавично, тялото му само си припомни тренировките в базата на SAS. Рей също беше бърз. Пъхна ръка под палтото си, но Нюмън му нанесе свиреп саблен удар във врата. Рей се свлече на паважа, започна да стене и да се гърчи. Нюмън се бе надявал да го умъртви. Но сега нямаше време да довършва започнатото. Хукна към колата си, често поглеждайки през рамо. Играчите, неподвижни, наблюдаваха главния вход на сградата. Беше изминал половината път до колата, когато го забелязаха и се изправиха.

Краката на Нюмън едва докосваха земята. Стигна до реното, скочи вътре и рязко потегли, оставяйки улицата на Изабел зад себе си. Преди да завие в първата пресечка, хвърли поглед в огледалото. Играчите на зарове не се виждаха. Бавни бяха на скоростната отсечка. И най-важното — не бяха видели модела на колата му.

Излезе от Бордо, като караше бързо, но внимаваше да не превишава ограниченията на скоростта. Понесе се по пустото шосе обратно към Аркашон.

Моше Щайн отвори вратата на хотелската стая при третото почукване на Нюмън. Напълно облечен, той го покани вътре и му показа разхвърляното легло:

— Спах с дрехите. Готов съм да тръгнем веднага за вилата, ако искаш. Но може би ти имаш нужда от малко сън. Шлиферът ти е покрит с прах. Пак ти казвам, мога да отида сам.

— Стига си говорил глупости. Остави ме само да се обадя по телефона и се приготви да тръгнем веднага след това…

Нюмън вдигна телефона до леглото и позвъни на Изабел. Тя отговори още на втория сигнал. Явно бе чакала обаждането му.

— Аз съм, Боб. Сега ме слушай, нямам много време. Главният барман в „Маями“ е чул Анри да споменава Аркашон, когато сте разговаряли преди време. Беше достатъчно да го подкупя, за да ми каже това, което, сигурен съм, е казал и на други, не толкова приятелски настроени към теб…

— Ще бъда много предпазлива, Боб. Радвам се, че те чувам. Откъде се обаждаш?

— От далече — излъга той. — Слушай ме, моля те! Мисля, че на излизане от Аркашон видях лейтенант Бертие. Запомни ли името? Добре. Той е от доверените хора на генерал Дьо Форж. Изглежда така… Запомни ли? Видях го с униформа, но може да облече цивилни дрехи. Ето защо ти описах толкова подробно отличителните му белези. Стой си вкъщи колкото може повече…

— По някое време ще трябва да изляза на покупки.

— Излез рано сутринта — веднага щом отворят магазините. Избягвай тълпите. Носи шал на главата си. И си стой вкъщи колкото може повече. Скоро ще гледам пак да ти се обадя.

— Кога? Кога, Боб?

— Веднага щом имам възможност. Трябва да свършваме.

Затвори телефона, преди тя да успее да възрази. Бе внимавал да не спомене името й. Имаше доверие на Моше, но знае ли някой на какви мъчения може да бъде подложен човек и колко дълго ще мълчи? След случилото се в Бордо Нюмън бе започнал да мисли, че Дьо Форж е наистина чудовище. Вратата можеха да се опитат да отворят Изабел или майка й. От телата им щяха да останат само кървави късове.

— Готов съм да тръгнем, когато кажеш — обади се Моше зад гърба му. — Ако все още държиш да дойдеш, разбира се. Те знаят, че един им се е изплъзнал при клането в Тарб. В книгата за гостите на дискусиите има списък с имената и адресите на членовете на нашата група. Книгата остана в замъка. А всички знаят, че съм заклет противник на Дьо Форж. Аз — тоест ние — ще бъдем следващата им цел.

— Тръгваме — кратко отвърна Нюмън.

Половин час по-късно те се движеха на юг по нощното шосе към областта Ланд.

Вече се бе стъмнило, когато Пола слезе от самолета в Бордо. Зад нея вървеше Хари Бътлър, облечен в спортни дрехи и кожено яке. По нищо не личеше, че се познават. В лявата си ръка той носеше сак и се вглеждаше в лицата от тълпата.

От самолета бяха слезли малко пътници, но из летището патрулираха много френски войници — униформени и въоръжени с автомати. След Бътлър крачеше Пийт Нийлд. Спретнатият му делови костюм го караше да изглежда като бизнесмен.

Едно момиче в униформа на стюардеса наблюдаваше новопристигналите. Пръв я забеляза Бътлър. Изпревари Пола и излезе в ледената нощ. Веднага видя колата, наета по телефона от Париж. Униформеното момиче държеше някакъв формуляр на името на Пиер Бланк. Приятно, обикновено френско име, за което работниците в лабораторията на Парк Кресънт бяха изготвили необходимите документи. Бътлър метна чантата си на задната седалка, като остави едно свободно място, и плати на момичето в брой. Пола, понесла малкото си куфарче, се отдалечаваше от летището. Бътлър седна зад волана, спокойно се намести, потегли и я настигна. Спря за секунда, колкото Пола да успее да скочи на задната седалка, и насочи колата към Бордо.

Зад тях Нийлд, който добре говореше френски, бе застанал на опашката за таксита. Пола остави куфарчето си до чантата на Бътлър и се протегна, а после се отпусна и се загледа в светлините зад прозореца.

— Е, Хари, добре го изработихме.

— Не, не успяхме. Някакъв дебелак, който пуши пура, се движи зад нас в един фиат. Видя те да се качваш в колата.

— Лошо.

— Е, не чак толкова — Бътлър сви рамене. — Според плана първо ще отидем в хотел „Пулман“ в района Мериадек, ще се регистрираме, ще платим предварително в брой, ще оставим някои неща в стаите и ще напуснем сградата.

— А онзи с пурата?

— Няма да тръгнем направо за Аркашон, след като излезем от хотела. Проучих картата на местността. Първо ще потеглим на юг. Този фиат има антена като за доста мощен предавател. Шофьорът явно се обажда периодично по него. Ще тръгнем по един тесен път на юг. После ще направим обратен завой и ще се отправим към Аркашон и възхитителната Изабел. Епитетът е на Нюмън, не мой.

— А онзи с пурата? — повтори Пола.

— Вече няма да е след нас…

От Париж Пола се бе обадила на Джийн Буржойн във вила „Форбан“. Тя я беше поканила да я посети на следващия ден следобед, тогава щяла да бъде сама във вилата. Пола бе решила да използва сутринта, за да отиде и види Изабел Томас в Аркашон.

Стратегията беше изработил Хари Бътлър, допускайки, че така наречените „агенти на тайните служби“ могат да ги засекат на идване. Пристигнаха в модернистичния хотел „Пулман“, платиха предварително и в брой за две стаи. Казаха, че ще останат една седмица. На Пола хотелът й приличаше на пчелен кошер, особено докато оглеждаше луксозната си стая. Прозорецът беше голям, оформен като пчелна килийка в кошер. Бе разположен високо и от него трудно можеше да се погледне навън. Тя бързо вдигна капака на куфара си и извади голям найлонов плик. Вътре имаше някои дрехи, които напоследък мислеше да изхвърли. Част от тях закачи в гардероба. В една чаша в банята остави четка и наполовина използвана паста за зъби. Всеки, влязъл тайно в стаята, щеше да реши, че жената ще се върне съвсем скоро. Погледна часовника си, затвори куфара, изчака точно тридесет минути и взе асансьора за фоайето.

Бътлър, вече подредил стаята си по подобен начин с неща, които никога повече нямаше да види, я чакаше зад волана на реното. Пийт Нийлд седеше на задната седалка. Беше пристигнал в хотела с такси след тях, но бе повторил съвсем същата процедура по настаняването и подреждането на стаята. Пола се настани до Бътлър и прошепна:

— Хайде, Аркашон. Идваме.

— Ще почака малко. Наблизо е паркиран онзи фиат. Тръгваме през полетата южно от Бордо…

Половин час по-късно те се движеха по едно празно междуградско шосе. Празно, ако не се смяташе реното им и фаровете на колата зад тях. Пола се обади:

— Чудя се какво стана с Марлър. Сякаш изчезна вдън земя…

— А, някъде наоколо е — отвърна Бътлър. — Но не ме питай къде, нямам представа.

— Туийд му възложи някаква много специална мисия. Интересно ми е каква.

— Защо не питаш Туийд, като се видите следващия път?

— Туийд сигурно е още в Париж. Останах с впечатлението, че ще прекара няколко дни в града, за да си сътрудничи с Навар. Моментът, в който пристигнахме във Франция, е наистина исторически. Президентът и премиерът са мъртви…

Пола бе разбрала новината от съседа си в самолета за Бордо. Малкото пътници оживено обсъждаха събитието. Но освен възбудата им Пола бе усетила и първите признаци на тревога.

— Сигурно ще попитам Туийд за Марлър — каза тя.

— Познай дали ще ти отговори — усмихна се Бътлър. — А и бас държа, че Марлър, където и да е той, няма представа за нашето местоположение. Туийд изпипа тази операция до съвършенство…

Замълча, когато колата изкачи някакъв хълм, и хвърли бърз поглед в огледалото. Отзад се движеше само фиатът. Заспускаха се по наклона. Пред тях също нямаше коли. Бътлър намали, преди пътят отново да стане равен, и извъртя рязко волана. Колата застана напряко на шосето и го блокира.

— И това място ще свърши работа — каза той с обичайния си безизразен глас.

— За какво? — попита Пола.

— Почакай и ще разбереш.

Бътлър докосна валтера в кобура на кръста си. Пола му беше предала малко куфарче с оръжие в швейцарския ресторант в Париж. Благодарение на Лазал самата тя носеше в чантичката си броунинг, калибър 32. Нийлд беше въоръжен с втори валтер. Бътлър извади пътна карта от жабката и излезе от колата, като остави фаровете включени. Върна се няколко метра назад по пътя и застана в средата, хванал картата във вдигнатата си ръка. Фиатът превали хълма, втурна се по наклона, но бързо намали и спря малко пред Бътлър. В кабината беше само шофьорът. Бътлър уверено тръгна напред, като показваше картата на светлината на фаровете. Когато стигна до вратата на шофьора, той вече бе свалил стъклото и го наблюдаваше с подозрение. Бътлър започна на завален френски:

— Загубихме се. Не знаем даже къде се намираме, а картата не ни помага да се оправим. Може би вие…

Докато го слушаше, ниският дебел мъж, облечен в тъмен костюм, стискаше между устните си запалената пура. Дясната ръка на Бътлър, пъхната в шофьорска ръкавица, полетя напред като нападаща змия. Стиснатият му юмрук се стовари върху челюстта на французина. Чу се силно изпукване като от нещо счупено. Шофьорът се преви над волана.

Бътлър отвори вратата и пребърка палтото му. Извади един броунинг и го захвърли в храстите, като преди това свали пълнителя. В един от джобовете намери служебна карта на името на ефрейтор Жан Миле. Метна и нея при пистолета. Войник, загубил документите си, обикновено загазва лошо. Миле не помръдваше. Бътлър забелязва, че при удара зъбите му бяха прерязали пурата на две. Едната половина вероятно още се намираше в устата му. Другата догаряше на пода. Може би щеше да успее да подпали фиата при повече късмет…

Бътлър изтръгна микрофона, прикрепен към таблото, после прекърши антената на покрива. Измъкна ключовете на колата и ги запокити в полето. Оставаше да вдигне капака и да махне кабелите. Когато свърши, реши, че няма начин фиатът отново да потегли, върна се при реното и седна зад волана.

— Някакви проблеми? — запита го Пола.

— Да, за ефрейтор Жан Миле. Сега можем да обърнем и да тръгнем към Аркашон. Да се надяваме, че тамошното население е по-дружелюбно.

32.

Генерал Шарл дьо Форж беше сам в кабинета си в щаба на Трети корпус, когато телефонът иззвъня. Очаквайки обаждането на Леми, той вдигна слушалката и грубо се представи.

— На телефона е Манто — произнесе глас на перфектен френски. — Аз ви свърших услугата. Добре се получи, нали? Президента и министър-председателя с една бомба. Знам, че точно това искахте…

— Кой, по дяволите, сте вие?

— Нали ви казах — Манто. Взривяването на влака ще ви излезе евтино — два милиона швейцарски франка. Но този път ви съветвам да си платите, генерале. Не искате да се позанимая с Трети корпус, нали?

— Искам доказателства…

— Скоро ще ги имате. Когато се убедите, ще ви съобщя как да извършите плащането. Искам сумата в едри банкноти, като се надявам номерата им да не бъдат последователни. Това няма да ми хареса.

— Заплашвате ли ме?

— Не, разбира се. Аз никога не заплашвам. Аз действам. Приемете това като жизненоважен съвет. Дочуване…

Манто прекъсна връзката. Онемял от дързостта на това обаждане, генерал Дьо Форж остана неподвижен на стола си. Къде, по дяволите, се бавеше Леми? Почукването на вратата го изведе от моменталното му объркване. Грубо изкрещя:

— Влизай!

Вратата се отвори и в стаята пристъпи лейтенант Бертие с безупречно поддържаната си униформа, хванал в ръка навити на руло листове. Косата му все още бе по-тъмна от обикновено — резултат от боята, която бе използвал, преди да тръгне за Олдбърг. В последния момент се сети да козирува.

— Е? Нещо важно ли е? Казвай, защото чакам друг човек.

— Обади се майор Леми. Пътува насам. Казах му за съобщенията на Ройтерс, които току-що получихме, и той реши, че ще искате да ги прочетете веднага.

— Тогава ги остави на бюрото — Дьо Форж се гордееше със способността си да мисли едновременно за три различни неща.

— Беше изпратен в Аркашон, за да откриеш Изабел Томас, любовницата на шпионина Анри Бейл. Успя ли?

— Още не, господин генерал. Името й го няма в указателя.

— Указателя ли? — Дьо Форж стовари юмрук на писалището. Изпратих те да откриеш човек, а не телефон! Знаеше описанието й, което даде барманът. И всичко, което си направил, е било да отвориш указателя?

— Направих повече, уверявам ви. Проведох някои дискретни разследвания. Но никой от магазинерите, с които успях да поговоря в Аркашон, не познаваше жената. Обикалях улиците с надеждата да я видя. Обикалях цяла нощ…

— Тогава се върни, за да се поразходиш и през деня! Изабел Томас може да се окаже опасна. Не знаем какво й е казал Бейл. Веднага се върни в Аркашон!

— Слушам, господин генерал…

По време на разговора Дьо Форж бе сгънал картата на Париж, изпъстрена от знаци и забравена отворена на бюрото му при влизането на Бертие. Когато остана сам, той с нарастващо изумление се зачете в репортажите на Ройтерс. Час по-късно на вратата отново се почука. Този път беше майор Леми.

— Къде, по дяволите, се бавиш? Доста време те нямаше.

— Сега пристигам от Лион. Задържаха полета заради случилото се. Прочетохте ли тези репортажи?

— Прочетох ги — Дьо Форж седеше изправен в стола си с висока облегалка. — Пише, че някакъв селянин наблюдавал с бинокъл катастрофата. Било му хоби да гледа влаковете. Казал, че няколко минути преди идването на „Те Же Ве“ видял на моста мъж с наметало. Манто. По-късно служителите на тайните служби претърсили селото и открили сива пелерина в една кофа за боклук. Нищо не мога да разбера. Калмар трябваше да…

— Калмар получи поръчката ни…

— Не ме прекъсвай! Докато се мотаеше в Лион, тук ми се обади един човек. Можеш ли да познаеш кой?

— Калмар?

— Не. Манто! Как, по дяволите, е научил номера ми? Манто каза, че той бил взривил влака. Не му повярвах, но после прочетох репортажите. Онзи старец не може да си е съчинил историята — никой не е чувал за Манто. Поиска ми два милиона швейцарски франка. Ще трябва да се разбереш с него, когато отново се обади.

— Не искате да кажете, че ще платим тази огромна сума, нали?

— Леми, колко пари сме дали досега на непознатия Калмар?

— Три милиона швейцарски франка. Общо.

— Значи три милиона. Всичките предадени на един призрак, наречен Калмар. Банковата сметка на човека, представящ се като Калмар, е доста солидна, не мислиш ли?

— Нищо не знам за този човек, генерале! — запротестира Леми. — Казах ви как работи Калмар. Аз набирам един номер, обажда се жена, казва ми при коя телефонна кабина да отида и кой е номерът й. Или пък ме пита направо за имената на обектите и след това ми казва къде да отида. Чакам обаждането на Калмар при някой отдалечен обществен телефон. За времето сме се разбрали с жената. Когато се свърже с мен, аз му давам по-подробни инструкции и сведения за обекта или обектите. Калмар говори с мен на английски, но с акцент, който не мога да определя. Оставям парите в платнена торба зад кабината. Той всеки път ме предупреждава, че ме наблюдава и ще ме убие, ако се опитам да разбера кой е, когато взима торбата.

— Доста добре измислено. Сега ще насочим вниманието си към операция „Аустерлиц“. Създаването на паника в Париж. Отрядите по местата си ли са?

— Всичко върви по плана…

— Всеизвестна фраза, която означава, че всичко върви наопаки. Както мислиш за Бертие?

— Един от най-сигурните ни хора — отвърна убедено Леми.

— Точно тях трябва да следя най-много! — Гласът на Дьо Форж беше циничен. — Най-добрите предатели са хората, в които всеки има пълно доверие. — Той отвори картата на Париж, където бе отбелязал позициите на терористичните ядра. — Бертие беше тук преди малко и го видях да наблюдава внимателно тази карта.

— Той е в кръга на приближените ви — малцината избраници, които съставят строго секретната секция на нашето разузнаване. Според мен е нормално да се интересува от това, което става.

— Добре тогава — Дьо Форж обаче не звучеше убеден. — Сега най-важното е да уточним време за старта на „Аустерлиц“. Все още е рано да ударим. Успешната операция трябва да предхожда нашето пристигане в Париж, където ще възстановим реда точно преди старата система да се е разпаднала съвсем.

— Нашите хора ще чакат уговорения сигнал.

— Погрижи се за това. Сигналът може да бъде даден скоро. През това време засили мерките за сигурност в Ланд.

— А Калмар?

— Дръж се както обикновено, когато се обади. Аз съм сигурен, обаче, че първо ще ти позвъни Манто. Направи всичко възможно да узнаеш откъде получава сведения за поръчките ни. Най-много се тревожа именно за тази мистерия — кой всъщност е Манто. Дали е пак Калмар или друг човек? Както и да е, това е твоя задача. И не забравяй — повтори той, — искам железни мерки за сигурност в Ланд.

* * *

Париж. Късно вечерта. Лампите в Министерството на вътрешните работи още светеха. Навар бе поръчал храна и напитки за себе си, за Туийд, за Лазал и за Кулман.

Шефът на германската полиция бе говорил няколко пъти с федералния канцлер. Новините за влаковата катастрофа бяха достигнали до Германия. Навар също поприказва с канцлера, като се опита да го убеди, че положението във Франция постепенно се овладява, че антигерманските и антиамериканските демонстрации вече са забранени, че те са били дело на шепа фанатици, което беше самата истина.

— Планът ви дава ли вече някакви резултати, Туийд? — попита той при един кратък миг на почивка.

— Хората ми са по местата си. Знаят какво да правят. Напредваме изключително бързо. Но сега са важни вашите планове, господин министър. Франция е без президент и без премиер.

— Свиках извънредно съвещание на останалите членове на кабинета в два часа тази нощ.

— Защо избрахте това нечовешко време?

Навар се усмихна:

— Искам да поставя всичко под мой контрол. Все някой трябва да го направи. Аз съм издръжлив, а малките часове са ми приятели. Ако се наложи, ще държа и останалите до пълно изтощение. Но те трябва да одобрят кандидатурата ми за временен министър-председател. Под мой контрол ще остане и вътрешното министерство.

— Ключова позиция — съгласи се Туийд.

— Точно това е целта ми. Вече мобилизирам големи отряди на CRS, готови да потеглят на юг. Подготвих и едно звено хеликоптери. Може да имаме нужда от тях в Ланд.

— Защо там?

— Защото силата, поддръжниците на Дьо Форж са на юг. Получаваме непрекъснати съобщения за цивилни, които купуват оръжия. Уж били за лов. Но истината е, че се страхуват от алжирците. „За Франция“ — партията на Дюбоа, подкрепяна от Дьо Форж — прави всичко възможно, за да долее масло в огъня. В речите си Дюбоа все по-често говори, че мюсюлманските елементи трябва да бъдат депортирани преди Северна Африка да избухне в пламъци.

— Споменахте кандидатурата ви за премиер. Не трябва ли първо да бъде одобрена от членовете на парламента?

Навар отново се усмихна:

— Така е. Но вече има прецедент. През 1958-а парламентът отново възложи на Дьо Гол да състави правителство. Депутатите бяха изплашени до смърт. Имаха нужда от силна личност начело на държавата, страхуваха се от десант в Париж на френските военни подразделения, дислоцирани в Алжир. Подобна е и сегашната ситуация. Депутатите отново са обезумели от страх. Дьо Форж се надява да застане на предната позиция, но аз ще го изпреваря. Тази нощ. Точно в два.

Хранеха се, когато по телефона се обадиха за Кулман. Той взе слушалката, каза няколко думи и помоли да бъде държан в течение. После затвори.

— Информаторът ми попаднал по следите на ново ядро на „Сигфрид“. Този път в Хамбург. Въоръжени полицаи нахлули в сградата, където се криели терористите.

— Нима този път са заловили някого? — попита Туийд. — Трима души. Плюс оръжие и експлозиви. Първите разпити сочат, че арестуваните са дребни риби от Елзас. Логично е да идват оттам, защото хората в тази френска провинция, разположена до границата с Швейцария, говорят и немски.

— Кой е бил информаторът? Същият, който съобщи и другите адреси? Човекът от Фрайбург? — тихо попита Туийд.

— Да. Защо?

— Просто се чудех. Но се чудя и докъде е стигнал Нюмън. Той се отправи към Ланд…

* * *

На повече от сто километра южно от Бордо Моше седеше зад волана на колата, понесла се по шосе Н10. Беше късно през нощта, но евреинът сякаш не усещаше умората. Отказа на Нюмън да се сменят и продължи напред, като изпреварваше камион след камион. Настилката на пътя беше превъзходна.

Гъсти борови гори обграждаха шосето. Бяха навлезли дълбоко в областта Ланд. Някои от камионите на пътя имаха испански номера и надписи по каросериите. Бяха слезли много на юг, близо до испанската граница. Горите сякаш нямаха край. Блесналите очи на автомобилите в другото платно, профучаващи край колата, хипнотизираха Нюмън. Когато движението намаля, евреинът започна да говори, за да не се отпусне на волана:

— Забравих да ти кажа за един инцидент по време на погрома в Тарб. Подпалиха живи повечето от нас. Аз и още един евреин решихме да се измъкнем през задния вход. Докато търсех някакво оръжие, приятелят ми изтича да отвори вратата. Когато хвана дръжката обаче, тя избухна в лицето му. Експлозията размаза тялото му на отсрещната стена.

— Мисля, че познавам почерка. Това е сержант Рей, специалистът на Дьо Форж по взривни устройства. Веднъж се срещнахме, но когато се разделихме, той имаше някакви проблеми с челюстта. Ти как успя да се измъкнеш?

— Когато видях какво стана с вратата, изпълзях до един прозорец и скочих в канавката под него. Храстите ме прикриваха и успях да избягам. По подобен начин можем да напуснем и вилата ми. Ще ти покажа. Освен това ще те запозная и с една стара жена, която ще ти разкаже как Дьо Форж използва крайбрежието на Ланд. Превърнал го е в… гробище…

Последното изречение прозвуча зловещо, но Нюмън знаеше, че евреинът щеше да му каже повече, когато му дойдеше времето. Моше зави и слезе от магистралата за Биариц, за да продължи по по-тясното шосе Д42. Над стрелката при разклона пишеше Сен Жиронс. Докато слушаше евреина, Нюмън си припомняше инструкциите на Туийд:

„Югът е царство на Дьо Форж. Бордо е символът на разгрома през 1871-ва и 1940-а и той го използва до краен предел. Този път Бордо ще донесе на Франция победа и могъщество. Това са негови думи.“

„Откъде знаете толкова много?“ — беше попитал Нюмън.

„Лазал има поне един агент в лагера на Дьо Форж. Не знам кой е, но изпраща редовни доклади. Затова се радвам, че заминаваш на юг. Открий какво, по дяволите, се мъти там. И преди всичко опитай се да събереш доказателства за дейността на Дьо Форж. В тази операция освен Франция ние поддържаме и Германия. Ако решиш, можеш да се свържеш с агента на Кулман в Бордо Щал. Знаеш подробностите за него…“

Нюмън си спомни решимостта и необичайното вълнение на Туийд. Бе подсилвал всяко изречение с отсечени жестове на ръката си. Тревогата и загрижеността за пръв път бяха изпълзели изпод маската му на спокойствие и безпристрастие.

— Моше, опиши ми къде се намира вилата ти.

— Западно от Сен Жиронс. Скрита в горите на Ланд, но съвсем близо до морето. През нощта можеш да чуеш шума от прибоя. А и през деня, ако морето е бурно. Дюните се простират на километри по плажа. Беше спокойно и идилично местенце, преди да започнат убийствата.

— Какви убийства?

— По-добре е да видиш всичко сам. Нали казват, че един поглед замества хиляда думи. Освен това там има човек, който ще ти покаже нещата по-добре от мен.

— Опиши ми самата вила.

— Стара дървена едноетажна постройка. С веранда откъм морето. Две спални, дневна, кухня и тоалетна. Това е.

— Входове и изходи?

— Влиза се откъм верандата през здрава дървена врата. От двете й страни има прозорци. Отзад прозорци няма, с изключение на един — разположен ниско до земята, затворен с решетка. Точно пред него се намира дълбока ровина, подобна на канавката, която ми спаси живота в Тарб. Втора врата извежда встрани от къщата. Има и мазе без изход навън.

— Мисля, че успях да си я представя.

Повече не проговориха. Продължиха по нощното шосе, подминаха Сен Жиронс, а после евреинът свърна по някакъв черен път, водещ навътре в гората.

Нюмън погледна часовника си. След около два часа щеше да настъпи утрото. Атаките често се провеждаха призори.

В Аркашон Бътлър случайно избра същия хотел, в който временно се бе приютил Моше Щайн. Според плана, те пристигнаха там през нощта. Пола бе увиснала на ръката му, като се притискаше силно в него.

Бътлър бързо оправи формалностите с администратора, който оглеждаше новопристигналата двойка и Нийлд, последвал я с куфарите. В ръката си Бътлър стискаше няколко сгънати френски банкноти. Помоли на френски за три съседни стаи.

— Трудно ще стане — администраторът се втренчи в него над полукръглите си очила. — Хотелът е почти пълен.

— Посред ноември? Хайде стига. Идваме чак от Лазурния бряг. Искам три стаи. Една до друга. Е, ако не може…

Банкнотите започнаха да изчезват в джоба на Бътлър. Администраторът изведнъж се оживи. Престори се, че проверява нещо в регистъра. После каза:

— Моля да ме извините. Оказа се, че имаме три свободни съседни стаи на първия етаж. Можете да се настаните веднага…

— Цената, която съобщи, беше невероятна.

— Ти за луд ли ме взимаш? — продължи Бътлър на френски.

— Ето ти пари за трите стаи. Повече няма да получиш.

Администраторът се ухили. Беше убеден, че посетителите нямат нужда и от трите, че Пола щеше да легне при Бътлър. А те искаха да създадат точно това впечатление.

Бътлър занесе куфарчето на Пола в средната стая. Така с Нийлд щяха да я охраняват по-лесно. Когато си тръгваше, Пола се обади:

— Благодаря ти, Хари. За това, че се грижиш за мен.

— Тъкмо ме подсети — без нас няма да мърдаш никъде.

— Добре, обещавам. Сутринта ще се обадя на Изабел и се надявам да я посетя. С моя сигурен ескорт, разбира се. А следобед ще отидем във вила „Форбан“, за да мога да се срещна отново с Джийн Буржойн. Преди това ще й позвъня по телефона.

— Чудесно. Но не бива да забравяме, че се намираме на опасна територия. Може да се случи всичко. Лека нощ…

Запалил цигара, Марлър седеше на леглото в малък апартамент на „Рю дю Бак“ в Париж. Беше облечен с френски джинси и френска риза. Почиваше си, но си беше позволил единствено да разкопчае горните две копчета на ризата.

До себе си беше поставил най-усъвършенствания радиотелефон в света, създаден в техническата лаборатория на Парк Кресънт. Телефонът беше снабден с мощен предавател и дълга антена, която се разгъваше след натискането на един бутон. Марлър поддържаше непрекъсната връзка с Туийд в Министерството на отбраната. Но обхватът на телефона беше далеч по-голям.

Сред подредените в един куфар дрехи имаше и няколко доста необичайни за Марлър предмети. Той се представяше за търговец на козметика и носеше със себе си своите „мостри“ — части от екипировката му, скрити под външния вид на разнообразни флакони и шишета.

В голям калъф беше поставена разглобена карабина „Армалайт“, увита в копринен шал, заедно с амунициите и специален оптически мерник. Доверен куриер на Лазал му бе предал оръжието в някаква съмнителна кръчма на Монмартър. Оттам Марлър бе стигнал до квартирата си с метрото. Един-единствен човек знаеше местонахождението му — Туийд.

Със себе си Марлър носеше и голяма сума пари, плюс няколко отворени билета за полетите на „Ер Интер“. Част от тях вече бе използвал. Погледна часовника си, затвори очи и се унесе в сън. Марлър имаше способността да заспива по всяко време. Телефонът стоеше на възглавницата, непосредствено до ухото му. Нямаше начин да не чуе позвъняването. Чакаше нови инструкции.

33.

— Пристигнахме. Ето го и моя горски дом.

Нюмън внимателно огледа вила „Жон“. Беше малко по-голяма от старите дървени колиби. Гъстите борове, които я ограждаха, сякаш се опитваха да я достигнат, за да я погълнат. Не можеше да си представи откъде идва името й — „Жон“ на френски означаваше жълто, — но сега не му се питаше. Погледна часовника си. Повече от час до разсъмване. Когато Моше се качи с куфарите на верандата, за да отключи входната врата, Нюмън събра останалия багаж — торбата с празните бутилки, фунията и тубата с бензин.

Моше бе паркирал колата сред ниските храсти отстрани на „вилата“ и те отчасти я скриваха от погледа. Когато Нюмън стъпи на верандата, евреинът запали лампите.

— Моше, ще поогледам наоколо. Връщам се след минута — извика Нюмън и остави багажа на пода.

— Чака те чаша шампанско…

Вятърът брулеше на пристъпи върховете на боровете. Звукът напомняше морски прибой. Нюмън бавно крачеше в мрака. Вятърът поутихна и сега вече можеше да се чуе шумът от вълните, разбиващи се в близкия бряг.

Внимателно огледа местността около вилата. Зад постройката откри ровината, за която му бе споменал Моше. Приличаше на дълбок канал, полузатрупан от опадалите клони и шишарки, преминаваше покрай къщата и изчезваше в гората. Човек наистина можеше да пропълзи по дъното му и да не бъде забелязан.

Нюмън чувстваше, че атмосферата на Ланд започва да го потиска. Стъпваше безшумно по меката почва, стиснал в ръка своя „Смит енд Уесън“, и не можеше да се отърве от усещането, че е хванат в капан. Изпита нужда да излезе на открито и се отправи към брега.

Гората свърши изведнъж. Пред Нюмън се простираше безкрайната шир на Атлантическия океан. Огромни дълги вълни бавно се надигаха от водата, стоварваха се на плажа и покриваха пясъка с блестящ килим от пяна. Свикнали с тъмнината, очите на Нюмън изведнъж забелязаха някакво раздвижване на брега.

Беше застанал нависоко, а от водата го делеше дългата ивица на дюните, които на юг ставаха по-големи и напомняха на пустинен пейзаж. На плажа беше приклекнала фигурата на стара жена, увита в черен шал, която събираше нещо по пясъка.

Той бавно се оттегли обратно в гората, а после изтича до вратата. Лесно я намери — светлините й се виждаха отдалеч. Моше явно не беше с всичкия си. Нюмън рязко отвори вратата и видя приятеля си, седнал пред голяма дървена маса с чаша вино в ръка. Той посочи втора чаша на масата и каза:

— Това е за теб.

— Ти луд ли си? Осветил си къщата като коледна елха. Ако са ти вдигнали мерника, много ще ги улесниш.

— Аз съм готов да ги посрещна.

— Но аз не съм. На плажа се мотае някаква стара жена…

— Чудесно! — Моше се изправи. — Това е Мартина. Тя ще ти разкаже какво става по тия места. Ще отидем да я видим веднага.

— Но само след като угасиш проклетите светлини и заключиш вратата.

Двамата забързаха към плажа. Нюмън трудно да следваше уверения ход на евреина сред пясъчните дюни. Моше повика жената, а после предупреди Нюмън:

— Мартина се отнася с подозрение към непознатите. Но има основания за това. Какво, сам ще разбереш. Ще те представя като британски агент. Тя смята, че френските служби за сигурност сътрудничат на Дьо Форж.

Едва сега Нюмън видя какво правеше старицата. До самия край на пенестия килим, който периодично покриваше пясъка, тя събираше изхвърлените от морето клонки и трески. Сбръчканото й лице с остър нос и масивна челюст се извърна към Нюмън изпод шала, когато Моше представи спътника си.

— Във Франция изпълнявам официална мисия — каза й Нюмън. Разследвам престъпленията на генерал Дьо Форж.

— Говорите много добре френски. На англичаните обикновено им е трудно — рече тя, а очите й внимателно го изучаваха.

— Имате ли някаква информация, която би ми помогнала да го изправя пред съда?

Стената падна. Жената бързо заговори, като размахваше клонките в ръката си като оръжие. Очите й заблестяха от омраза:

— Племенникът ми служеше в Трети корпус. Дьо Форж го застреля като предател. Както и много други преди и след него. Убиват ги тук, в Ланд. Това е гробището на Дьо Форж. Елате с мен, ще ви покажа. Само елате…

Грубата й ръка сграбчи лакътя на Нюмън. Той се учуди на силата й, когато жената го повлече обратно към дюните, пусна го и пъргаво се заизкачва по тях. Вятърът беше утихнал и докато тя ги водеше към гората, злокобна тишина обгърна малката група.

Старицата крачеше към вилата, но преди да стигне до нея, се отклони по тясна пътека, водеща на юг през огромните стволове на боровете. Нюмън погледна часовника си. Надяваше се да не се бавят много. Искаше бързо да се върне в къщата. На идване бе забелязал кола, спряла в една пряка на главната улица в Сен Жиронс. Кола с двама души на предните седалки. Силният му инстинкт го предупреждаваше, че трябва да очакват най-голямата опасност призори.

Водени от старицата, те се спуснаха по полегат хълм и навлязоха в широка просека в гората. Земята беше осеяна с ниски могилки, полускрити под мъртва папрат и гниещи борови клонки.

— Ето го гробището на Дьо Форж — каза Мартина и вдигна поглед към Нюмън. — Имате ли здрави нерви, сър?

— Виждал съм доста неприятни картинки.

— Тогава разровете с крак някоя от тези могилки. Можете да го направите и с ръце — виждам, че имате ръкавици, — но това, което ще намерите, може да не ви хареса…

Нюмън се наведе над най-близката могилка. Бръкна с ръка под мекия пласт от сплетена шума и изтръгна голямо парче от него. Отдолу се показа чиста почва, прогизнала от последния дъжд. Пръстите му докоснаха нещо твърдо. Разрови пръстта около предмета и спря. Пред погледа му се намираше човешки череп, част от заровен скелет, лежал на това място поне две години. Но това, което наистина прикова очите му, беше третата дупка в черепа. Можеше да бъде пробита единствено от куршум. Останки от дрехи не се забелязваха. Нюмън свали ръкавиците си и извади малък фотоапарат, изработен в лабораторията на Парк Кресънт, натисна бутона за нощни снимки и направи три. После пак си сложи ръкавиците, зарови черепа и хвърли обратно вдигнатата шума.

— Сега елате тук! — каза старицата. Стоеше изправена и сочеше с кокалестия си пръст към друга, прясно натрупана могилка.

Нюмън се наведе над нея, стисна зъби и разрови рехавия килим от клонки, който я покриваше. Под пръстта, плитко закопано, лежеше човешко тяло в ранен стадий на разложение. Този път нямаше съмнение, че в главата му от упор е бил изстрелян куршум. Тялото беше в униформата на редник от френската армия.

Нюмън направи десет снимки на трупа — млад мъж, отишъл да служи в армията, за да срещне там съдбата си. Той се насили да претърси дрехите му, но не откри никакви документи за самоличност. Погледна още веднъж тялото, преди да го зарови. Приличаше на дълбоко заспал човек.

— Сега тук!

Отново старицата. Отново разкривеният пръст, сочещ към друга смърт, към друг гроб. На Нюмън започваше да му се гади. Тръсна глава и бавно огледа просеката. Могилките бяха поне двадесет. Не можеше да повярва на очите си.

— Защо? — попита той.

Старата се изхрачи на земята:

— Дьо Форж ликвидира тези, които не поддържат възгледите му. Нали ви казах за племенника си…

— Да. Подозирали го, че е шпионин. А всички тези трупове тук? Не може всички да са били шпиони.

— Някои от войниците, доведени на това място, отказваха да копаят гробовете. Застрелваха и тях.

— А вие откъде знаете?

— Видях, чух как един войник захвърли лопатата и протестира пред командира си. Офицерът го застреля на място.

— А те как не са ви забелязали? — Нюмън още не беше убеден.

— Седнах в храсталака, когато чух шума от пристигането им. Май не вярвате на старата Мартина. Гледайте.

Жената, облечена в черно, се отдалечи и изведнъж изчезна. Нюмън я бе наблюдавал внимателно, но тя просто се стопи във въздуха. Огледа се, после я повика:

— Мартина, къде си?

— Тук.

Нюмън тръгна към гласа, последван от евреина. Почти се препъна в тялото на жената, приклекнало зад дебелия ствол на едно дърво. Сега вече й повярва. Каза на Моше, че отива за малко на брега. Беше докосвал труповете и се страхуваше от инфекции. Изхвърли ръкавиците в изтеглящите се вълни на отлива и изми ръцете си. Когато се отправи назад към Моше, видя Мартина, тръгнала на север по плажа да събира клонки.

— Трябва бързо да се върнем във вилата — каза той на евреина. — Знаеш ли къде живее Мартина?

— В малка къща в покрайнините на Сен Жиронс. Събира изсъхналите дръвца от плажа и опадалите в гората клони, за да се топли на огъня им. Част от събраното продава за подпалки. Така се изхранва.

— Живее като куче…

— Но поне живее. Ако я бяха забелязали войниците, отдавна да е мъртва. Хората на Дьо Форж идват тук с гумени лодки. Понякога чувам изстрелите. Мислех си, че провеждат учения. Не ми и минаваше през ума, че изпълняват смъртни присъди.

— Понеже стана дума за оцеляване, мисля, че трябва да извършим някои приготовления, когато се приберем във вилата. Ето какво ще направим…

Нападнаха ги малко по-рано, отколкото бе очаквал Нюмън. Бяха се настанили с евреина на тъмно в дневната, когато чуха напевите:

— Смърт на всички евреи! Смърт на всички…

От връщането си в къщата двамата не бяха престанали да работят. Моше смаза решетъчния капак на задния прозорец, за да може да се отвори лесно. Нюмън взе куп парцали и ги накъса на ивици. После се зае с празните бутилки. Раздели ги на две — за него и за Моше. Разпредели своите, здраво затворени, по джобовете на шлифера си, няколко пъхна под колана. Моше направи същото. Нюмън му даде и резервната си запалка. Виковете на хората отвън ставаха все по-силни. Евреинът каза:

— Все още мисля, че трябва да си тръгнеш. Ако го направиш веднага, може да успееш да се измъкнеш.

— Тази война е и моя. Задачата ми е да спра Дьо Форж. А това са негови хора. Идват за теб.

— Искам да си тръгнеш — настояваше Моше. — Не трябваше да те взимам със себе си.

— А не искаш ли да им отмъстиш? Не е ли това същата песен, която чу в Тарб преди другарите ти да бъдат овъглени?

— Същата е…

— Значи и някои от мъжете са същите. Не искаш ли да им отмъстиш? — повтори Нюмън.

— Не можем да лежим и да чакаме да ни убият, както правехме досега.

— Тогава защо мърмориш?

— Изобщо не мърморя! — възпротиви се Моше.

Нюмън се усмихна в мрака:

— Е, значи добре се преструваше…

Той млъкна, когато напевите се превърнаха в грозни, настървени крясъци. Мъжете бяха навлезли в просеката около вилата. Блясък отвън освети стаята и Нюмън пропълзя до прозореца. Зловещи сенки заиграха по стените. Гърлото му беше пресъхнало. Преглътна.

Водачът на нападателите беше издигнал огнен кръст — Лотарингския кръст на Дьо Гол от Втората световна война. Нюмън гледаше с погнуса тази отвратителна гавра със свещения символ. От двете страни на водача крачеха по четирима мъже, сякаш оформящи фланговете на военно подразделение. Деветимата бяха облечени в ужасяващи бели наметала, а качулки скриваха главите им. Осем от тях носеха в ръцете си пламтящи факли. Ку-клукс-клан.

— Боб, трябва да си вървиш — прошепна Моше.

— Или и двамата ще си тръгнем живи оттук, или и двамата ще умрем — спокойно отвърна Нюмън. — Знаеш как ще действаме.

— Добре. Ще се справя. Време ли е?

— Нека се приближат още малко. Негодниците се забавляват, искат да удължат агонията ни.

— Ще изгорят къщата до основи.

— Това е техният план. А ние започваме нашия…

Излязоха от вилата през задния прозорец, като го затвориха след себе си. Нюмън мина пръв и запълзя бързо по дъното на ровината. Показа се над ръба й и усети аромата на боровете. Моше запълзя в обратна посока и скоро се озова до дясната страна на къщата. Нюмън му даде знак, двамата се измъкнаха от канала и застанаха плътно долепени до двете срещуположни стени на вилата. Нападателите им се намираха пред верандата.

Нюмън извади една бутилка и отвинти капачката й. Остра миризма измести уханието на боровете — шишето беше пълно с бензин, налят в него с помощта на фунията. В гърлото му беше пъхната ивица плат и Нюмън извади края й навън. Показа се иззад ъгъла на къщата и видя пред себе си крайните двама от нападателите. Подпали фитила на бутилката със запалката си и метна шишето. То се разби точно между двамата и избухна с ослепителен пламък. Огънят се втурна към белите им наметала и жадно ги погълна. Мъжете се разбягаха с ужасни писъци, превърнати в живи факли.

Нюмън запали фитила на втората бутилка и я хвърли към водача, вдигнал горящия кръст. Тя избухна в краката му, а огнените езици пропълзяха по дрехите му. Кръстът се разлюля и падна на земята, а мъжът с нечовешки крясъци се срути след него в огнения пъкъл. Нюмън хвърли третата бутилка. Тя експлодира във въздуха и подпали още двама от нападателите.

Отляво Моше също хвърляше бомбите си. Имаше точен прицел. Четирима от негодниците побягнах встрани, обхванати от огъня, но скоро се свлякоха на земята с писъци. Нощта се превърна в огън. Крясъци и викове на ужас замениха песента на мъжете, дошли да убият и изгорят Моше Щайн.

Тишината настъпи изведнъж. Чуваше се само пропукването на догарящия бензин. Противна миризма се понесе над земята. Двама от нападателите се бяха хвърлили на земята с надеждата да се спасят от пламъците. Не успяха, разбира се. Спасиха само дрехите си. Телата на останалите лежаха наоколо напълно овъглени.

Нюмън се приближи към тези двама мъже. Наметалата бяха изгорели, но дрехите под тях бяха оцелели. Униформи на френската армия. Нюмън спокойно извади фотоапарата и направи по пет снимки на всеки от труповете. Моше се приближи към него.

— Ужасно е, нали?

Ръцете на Нюмън не трепваха, докато снимаше. Беше претръпнал от преживяното в Източна Германия преди няколко години, по времето на Студената война. Прибра апарата и изхвърли от джобовете си неупотребените бутилки.

— Беше на живот и смърт. Или те, или ние. Сега имам доказателства. Предлагам ти да тръгнем веднага към Аркашон. Трябва да се свържа с Париж.

34.

8.30 сутринта. Ниски сиви облаци се бяха спуснали над Аркашон, притискайки града като похлупак. Пола излезе от реното. Посрещна я хапещият студ пред входа на сградата, в която живееше Изабел Томас.

Бътлър също слезе, за да я придружи. Нийлд остана зад волана — да пази колата и да наблюдава входа. И двамата с Бътлър носеха малки радиотелефони, с които можеха да поддържат връзка. Нийлд щеше да предупреди за най-малкия знак на опасност от улицата.

Преди да тръгнат от хотела, Пола се беше обадила на Изабел. Съвсем не ентусиазирано французойката се бе съгласила да я види. Бътлър настоя да придружи Пола до апартамента.

Изабел отвори вратата, без да сваля веригата. Надникна навън.

— Кого търсите?

— Казвам се Пола Грей. Намира ли ви се случайно малко швейцарско сирене „Грюер“?

— Кой е мъжът с вас?

— Моят пазач — усмихна се Пола. — Приятел и професионален телохранител. Хванал е здраво каишката ми.

Изабел свали веригата, отвори вратата, после я затвори и отново постави веригата. Поведе гостите си през големия хол към една маса с кресла и диван около нея. Бътлър каза, че няма да им пречи и попита къде да се настани, докато чака.

— Ще пиете ли кафе? — запита Изабел.

— С удоволствие. Черно, без захар — отвърна Пола.

Пет минути по-късно Изабел се върна с кафето, оставила Бътлър в кухнята. Отново изгледа Пола от глава до пети и седна сериозна от другата страна на масата. Пола усети скритата й враждебност и отгатна първия въпрос на Изабел.

— Близки приятели ли сте с Боб Нюмън?

— Работя в една служба за сигурност. Мистър Нюмън ни помага от време на време. Нали знаете, задграничните кореспонденти обикалят по целия свят и са наясно с всичко, което става. Познаваме се добре, но не бих казала, че сме близки приятели.

Изабел се опита да прикрие облекчението в погледа си. Сега Пола разбираше защо бе привлякла Нюмън — освен изключително красива, тя беше и умна. Това обясняваше ентусиазма, с който Боб я бе описал. Пола бързо смени темата на разговора.

— Тук чувствате ли се в безопасност? Преживяла сте някои доста неприятни неща.

— Мога ли да ви наричам Пола? — изведнъж се оживи Изабел. — Чудесно. Аз съм Изабел. Пола, има нещо, за което трябва да ти разкажа. Боб ме предупреди да пазарувам само рано сутрин и да си стоя вкъщи през останалото време. Точно това и правех.

— Правилно…

— Чакай, има още. Един продавач ми каза, че скоро тук щял да пристигне онзи странен британски кораб, с двойния корпус. Боб се интересуваше от кораба. И от някакъв развратник, наречен лорд Дейн Доулиш.

— И той ли пристига в Аркашон? — рязко попита Пола.

— Не знам.

— А къде е чул новината продавачът?

— В бар „Мартиника“, близо до брега. Така ми каза.

— Можеш ли да ми обясниш къде точно се намира този бар?

— Да — Изабел сякаш изгаряше от желание да помогне. — Ще ти нарисувам скица, за да стигнеш по-лесно. Сигурно вече е отворено. Но местенцето е доста противно. Сега ще взема лист…

Когато Изабел начерта плана си, Пола забеляза колко чист и ясен е той. Почеркът й беше същият. Отпиваше от кафето си, докато французойката й обясняваше подробностите. Движенията й бяха изящни и в същото време енергични.

— Мога ли да ти задам един въпрос? — попита тя, когато Пола сгъна листа.

— Разбира се.

От началото на срещата си двете жени бяха разговаряли на английски. Постепенно започваха да усещат помежду си топлотата на приятелството.

— Имаш ли представа кога Боб ще дойде в Аркашон?

— Никаква. Той почти никога не ми казва плановете си.

— Пола! — французойката изведнъж отново се оживи. — Щях да забравя, а може би трябва да знаеш това. Няколко часа след като си тръгна оттук, Боб ми се обади по телефона. Предупреди ме, че е видял един френски офицер на излизане от града. Името му е лейтенант Бертие. Описа ми го и каза да внимавам за този мъж.

Новината изненада Пола. Тя си спомни инцидента в колата, когато лейтенантът я беше закарал до „Адмиралтейството“. Бертие, който се бе представил за Джеймс Сандърс, който бе ключова фигура сред най-доверените хора на Дьо Форж. Аркашон вече не беше сигурното убежище, от което се нуждаеха. Пола внимателно обмисли отговора си.

— Чух за този Бертие. Той наистина е опасен. Моля те, вслушай се в съвета на Боб и се пази. Сега трябва да тръгвам.

— И ти се пази — помоли я Изабел. — Ако се наложи да се криеш, ела тук.

— Няма да се колебая, вярвай ми! — Пола се опитваше да скрие изненадата си от присъствието на Бертие в града. — Ще ти се обаждам.

Бътлър излезе от кухнята:

— Благодаря за чудесното кафе.

Излязоха на тротоара и той се огледа в двете посоки на улицата. После се отправиха към колата, където Нийлд изглеждаше заспал зад волана.

— Вярваш ли й? — попита Бътлър.

— Единствените хора, на които вярвам сега, са в екипа на Туийд. Появата на Бертие тук ме шокира. Ще трябва непрекъснато да се оглеждаме за него. Където и да ходим!

— А сега къде точно ще ходим?

— В бар „Мартиника“. Оттам е тръгнал слухът, че пристига „Стоманеният лешояд“ на Доулиш. Всеки път потръпвам при мисълта за този кораб. Напомня ми за нощта, когато се гмуркахме с Карин Роузуотър. Тогава го видях за пръв път. Е, хайде да видим какво ще узнаем в бар „Мартиника“.

„Местенцето е доста противно“. Изабел се беше изразила много меко. Пола, облечена в шлифер, влезе сама в бара. Бътлър я последва след половин минута, но с нищо не показа, че я познава. Този път Нийлд не остана в колата. Влезе в бара малко след Бътлър.

Мястото представляваше обикновена моряшка кръчма. Пола се отправи веднага към бара. Посетителите — мъже в къси двуредни палта — я огледаха с жадни очи. Един от тях й подметна нещо неприлично, но тя не му обърна внимание.

— Сух вермут, ако обичате — каза на бармана.

Седна на едно високо столче и когато барманът — едър грубоват мъж с леко кривогледи очи — се приближи с чашата, тя рискува и направо го попита:

— Вярно ли е, че се очаква онзи английски катамаран — „Стоманеният лешояд“?

— О, не знам. Не ми е работа. Гледам само да си прибирам парите от поръчките — той хвърли поглед през рамото й. — Трябва да питате ей оня човек. Седнал е на ъгловата маса зад вратата.

Пола отпи от вермута си. Беше доста рано за алкохол, но щеше да изглежда нелепо, ако оставеше чашата си недокосната. Огледа стените на бара, изпъстрени със снимки на голи момичета в най-различни пози. И изведнъж замръзна. На масата в ъгъла седеше пълен широкоплещест мъж, облечен в късо моряшко палто. Бранд.

За последен път беше видяла помощника на Доулиш по време на състезанието в Гренвил Грейндж. Сега той я гледаше право в очите. Каза нещо на двамата здравеняци, които му правеха компания, изправи се и тръгна към нея. Огромната му длан сграбчи рамото й и Бранд се покатери на съседния стол.

— Мис Пола Грей. Какво прави такава изискана дама като вас в Аркашон, в тази долнопробна кръчма?

— Бъдете така добър да свалите лапата си от рамото ми, ако искате да си говорите с мен.

— Корава жена! — Бранд пусна рамото й. — Светът е малък, нали?

— Нека повторя въпроса ви — какво правите вие самият толкова далеч от Олдбърг?

— Ех, тия любопитни репортери. Все задават въпроси. Този навик някой ден ще ви навлече ужасни неприятности.

— Рядко се занимавам с журналистика. По принцип работя в една застрахователна компания.

Бранд се ухили неприятно:

— Затова ли умеете да избягвате въпросите ми? Попитах ви защо сте тук. В Аркашон. В този бар.

Пола се извъртя на стола си с лице към него, за да може по-лесно да се измъкне, ако се наложеше. Усмихна се ледено:

— Бранд, хайде да сключим една сделка. Първо вие ще ми отговорите, а след това аз. Става ли?

— Не става — изражението му беше грозно. — И не ми се правете на умна. — Ръката му отново се протегна напред и я сграбчи над лакътя. — Последната жена, която се опита да хитрува пред мен, още носи синини. Искам отговор…

— Аз ще ти го дам — каза Бътлър зад гърба му. Гласът му беше овладян, както и лицето му. — С мис Грей имаме важна среща и ако не си махнеш пръстите от ръката й, аз ще счупя твоята. Може да строша и двете ти ръце, за по-сигурно.

Бранд пусна Пола, слезе от стола и застана с лице към Бътлър, няколко сантиметра по-висок от него. Нещо в стойката му, в безизразното му лице, което го наблюдаваше отгоре, разколеба Бранд. Той вдигна рамене и се отправи към масата си.

— Бих могъл да те размажа.

— Защо не опиташ? — предложи Бътлър.

Лицето и вратът на Бранд почервеняха. Той се обърна и отново изгледа Бътлър. Юмрукът му се сви, готов да нанесе първия удар.

— Слушай, ако исках да се бием, щях да започна аз — каза кротко Бътлър. — Естествено някой щеше да извика полиция, а много свидетели щяха да посочат виновника. Щяха да го посочат проснат на земята.

— Струва ми се, че закъснявате за срещата си.

Бранд се върна до ъгловата маса, където го чакаха приятелите му. Един от тях бе започнал да се надига от стола си. Нийлд, застанал близо до масата, го хвана здраво за рамото и го натисна надолу. Без да го пуска, той се обърна на френски към втория мъж:

— DST. Ако създавате проблеми, ще ви пръсна черепите. — Ръката му се намираше под палтото, хванала валтера. — Или ще ви арестувам като заподозрени терористи…

Бранд седна на масата. Пола и Бътлър минаха покрай него. Бранд не ги погледна. Нийлд ги последва и тримата излязоха от бара.

Бътлър седна зад волана на реното, Пола се настани до него, а Нийлд се качи отзад. Жената се обади:

— Благодаря ти, Хари. Започваше да става сериозно. Видя ли колко голяма беше ръката му? Наистина ме заболя. Но ти успя да го сплашиш.

— Точно това е интересното. Изплаши го споменаването на полицията. Ти знаеш кой е той, нали?

— Разбира се. Бранд — дясната ръка на Доулиш. Наежи се, когато го попитах какво прави в Аркашон. Явно наистина очакват да акостира „Стоманеният лешояд“. Сигурно затова е тук.

— Освен ако не трябва да свърши нещо друго. Къде отиваме?

— Във вила „Форбан“, за да се видя с Джийн Буржойн. Тя е убедена, че Дьо Форж няма да се появи цял ден. Но по-добре да бъдем предпазливи. Много предпазливи.

— Нали затова сме тук с Пийт.

Той разгледа картата, дадена им от Лазал. На нея бе посочен най-изолираният маршрут до вилата. Тръгнаха по крайбрежния булевард, защото Пола искаше да провери дали не е пристигнал катамаранът на Доулиш. За рибарските лодки, излезли от завета на пристанището, денят щеше да бъде отвратителен. Пола изведнъж се наведе напред.

Улицата беше почти празна. Навесът над витрината на една сладкарница се мяташе бясно над напорите на вятъра, сякаш искаше да полети с него. Дори морето в пристанището беше набраздено от големи пенести вълни. Един мъж, облечен в шлифер и с развята от вятъра коса, крачеше към колата. Пола бе сигурна, че познава атлетичното тяло и плавната походка на човека.

— Хари, спри, когато стигнем до този мъж.

Беше Виктор Роузуотър. Последният човек, когото бе очаквала да види в Аркашон. Пола изскочи от колата веднага след като Бътлър спря.

— Виктор! Каква чудесна изненада! Наистина не очаквах да те видя тук.

Роузуотър я прегърна, видя колата и въпросително погледна Пола. „Типично за него — помисли си тя, — да не я попита направо.“

— Всичко е наред — увери го Пола. — От екипа на Туийд са. Можеш да говориш спокойно. Какво правиш?

— Обадих се на Моника, за да говоря с Туийд. Секретарката му е жена на място. Нищо не ми каза, само ме попита на кой телефон да ми позвъни Туийд. Той ми каза, че се намираш в този район.

— А ти защо си тук, Виктор? Толкова се радвам, че те виждам.

— Исках да те открия. Затова и тръгнах по тази улица. Можем ли да поговорим?

— Хайде да е следобед. Сега трябва да ида на едно място. Виждаш ли онова кафе на пресечката? Да се видим там към четири часа?

— Ще съм там в три и половина. Ще те чакам, докато дойдеш.

— Кой беше този? — попита Бътлър, когато продължиха пътя си.

— Виктор Роузуотър, офицер от военното разузнаване, базиран във Фрайбург в Германия. Пътува много.

Пола му разказа за първата им среща с Туийд в хотел „Драй Кьониг“ в Базел, за убийството на жена му Карин. Бътлър продължи да кара, докато стигнаха до пристанището. От „Стоманеният лешояд“ нямаше и следа.

— Да тръгваме направо към вила „Форбан“ — каза Пола, като погледна часовника си. — Бих искала Туийд да знае за присъствието на Бранд в града.

— Нататък по пътя има телефонен автомат — обади се Нийлд.

— Можеш да му се обадиш оттам…

Туийд, все още в Париж, прекара нощта в Министерството на вътрешните работи. Навар беше осигурил походни легла за него и за Кулман. След години това сътрудничество между Англия, Франция и Германия — между Туийд, Навар и Кулман — щеше да стане легендарно.

Туийд още се чувстваше скован от краткия сън на неудобното легло, когато се обади Пола. Изслуша доклада й за Бранд и за срещата й с Виктор Роузуотър.

— Да, аз му казах, че може да те открие в Аркашон. Вече е близо до врага. Обади ми се, за да ми съобщиш какво ти е казал на срещата в кафето. Може би разполага с нови сведения. Трябва да знам всичко.

— Как е Боб Нюмън?

— Не се е обаждал. Надявам се скоро да разбера какво е открил. Сега ме чуй, Пола. Това посещение във вила „Форбан“ е много рисковано. Франция няма президент, но Навар беше одобрен със слабо мнозинство за министър-председател. Това може да накара Дьо Форж да нанесе решителен удар. А той е непредсказуем. Във вила „Форбан“ можете да налетите на голяма опасност.

— В момента брегът е чист. Имам уникалния шанс да се добера до нещо важно. Джийн е много близка с генерала.

— Няма да си сама, нали?

— Не. Ще стоят непрекъснато до мен. Лепнали са се като лейкопласт за гърба ми. Не се тревожете. Трябва да тръгваме…

Туийд затвори телефона, изпълнен с лоши предчувствия. Вече съжаляваше, че бе позволил на Пола това пътуване.

Дьо Форж изравни пластмасовата линийка с ръба на писалището. Действие, което напълно отговаряше на характера му — праволинеен и педантичен. Някои офицери го смятаха за маниак. Генералът погледна Леми, седнал срещу него, който току-що бе докладвал за пристигането на нови групи саботьори в Париж.

— И така — довърши майорът, — Париж може да гръмне в момента, в който наредите. Въпреки назначаването на Навар за премиер. Той няма да успее да овладее положението.

— Продължавам да си мисля за Джийн Буржойн. Дали още мога да й имам доверие?

— Решихте да не се виждате днес с нея. Много неща не могат да бъдат решени във ваше отсъствие.

— Най-важното от тях обаче е сигурността. Тя е с предимство пред всичко останало. Разпореди се за колата! — Взел още едно от внезапните си решения, генералът се изправи и нахлупи кепето си. — Отиваме във вила „Форбан“. С въоръжен ескорт.

— Размислихте ли добре, генерале?

— Виж, Леми. Аз съм наблюдателен по природа. При едно от посещенията си във вилата остави куфарчето си на масата, докато се изкъпя. После, когато отидох да си го взема, видях, че е леко отместено. Просто беше под друг ъгъл с шарките на масата. Знам, че в лагера ни има шпионин, който докладва на Лазал. Когато го — или я — идентифицираме, ще приложим най-тежкото наказание. Ще го изпратим при останалите в Ланд. Искам ескортът ми да е въоръжен с автомати.

35.

При кацането след полета от Париж Марлър носеше два големи калъфа. На летището нямаше съгледвачи и това го улесни много. Облечен в джинси, яке и спортни обувки, той нахлупи баретата си. Тръгна сред навалицата, като си подсвиркваше някаква френска мелодия. Слаб и строен, спокойно можеше да мине за обикновен французин.

Наетото по телефона от Париж пежо го чакаше. Показа на момичето фалшивите си документи, плати в брой, намигна й и седна зад волана. Измина няколко метра и спря, за да погледне картата. Припомни си подробностите по маршрута и продължи напред. Бе получил последните инструкции на Туийд в базата в апартамента на „Рю дю Бак“.

„Засили натиска“ беше последната заповед на Туийд.

В Министерството на вътрешните работи в Париж Навар бе осигурил за Туийд отделен кабинет с телефон, който не можеше да се подслушва. Беше следобед и англичанинът седеше в стаята по риза, докато бършеше стъклата на очилата си.

Опитваше се да разбере как Доулиш успяваше незабелязано да пренася оръжия на борда на „Стоманеният лешояд“, а негова светлост вероятно нравеше именно това. В края на краищата той беше в международния оръжеен бизнес. От друга страна, вече на два пъти бяха претърсвали кораба му в Харуич. Дали Доулиш щеше да рискува да използва „лешояда“ за транспортиране на оръжия? Хийткоут, началникът на пристанището, можеше по всяко време да нареди трето претърсване. Не, Доулиш беше прекалено хитър, за да рискува затвор. Нещо започваше да се избистря в съзнанието на Туийд, но той все още не можеше да го определи. Набра номера на Парк Кресънт и се свърза с Моника:

— Нали имаш доклада на Пола за събитията при Дънуич и Олдбърг в деня, когато беше убита Карин Роузуотър? Прочети ми го, ако обичаш. Трябват ми някои подробности…

Той остана заслушан, докато Моника бързо четеше доклада, и от време на време записваше нещо в бележника пред себе си.

— Това е всичко — завърши Моника. — Помогна ли?

— Не съм сигурен. Нещо упорито ми убягва, но ще го хвана. Дано успея навреме. При нас няма нищо ново…

При предишното си обаждане Туийд й беше съобщил за новата си временна база. „Нищо ново“ — това не бе самата истина. С незначително мнозинство Навар беше одобрен за министър-председател.

Вратата се отвори и в стаята влезе мъжът, за когото мислеше. Навар беше спал едва два часа, но изглеждаше изпълнен с енергия. Седна на бюрото на Туийд и скръсти слабите си ръце.

— Е, приятелю, ето че възникна проблем. Готвех се да изпратя на юг тежко въоръжени отряди на CRS и много хеликоптери. Сега Лазал ми каза, че в Париж е пристигнала и заела позиция малка армия от саботьори, готови да започнат метежите. Какво да правя, да насоча вниманието си тук, на север, или да се заема с юга? — Той махна с ръка. — Всъщност нямам нужда от отговор. Това мога да реша само аз. Но Дьо Форж скоро ще предприеме най-силния си ход, ще нанесе големия си удар — свалянето на френското правителство.

— А началник-щаба на армията генерал Масон? Дьо Форж му е подчинен. Защо не го отстрани от длъжност?

— Вече го помолих да го направи. Отказа. Щял да си подаде оставката, ако настоявам. Представяте ли си отражението на такава оставка върху обществеността? Още повече ще улесни Дьо Форж. Започвам да подозирам, че сам Масон е член на „Черният кръг“, че всъщност Дьо Форж командва него.

— Трябва да вземете трудно решение.

— И то съвсем скоро. Кулман иска да ви види…

Началникът на германската полиция влезе малко след като Навар напусна стаята. Запалил поредната си пура, той изглеждаше бодър, уверен и решителен. Седна на един стол и погледна Туийд:

— Реших да се справя с проблема „Сигфрид“ по мой начин. Сега почти всички офицери от криминалната полиция са извън Висбаден, пръснати са из цяла Германия. Притиснали са всички информатори от подземния свят. Наредих им да използват всякакви методи, за да накарат хората да проговорят.

— Канцлерът знае ли?

— Ей, забравих да му кажа — Кулман се ухили и се плесна по челото. — Знаеш ли, в цялото това напрежение не ми и мина през ума да му се обадя. Но си мисля, че ще е по-добре да изчакам резултатите от акцията. Ще те информирам редовно…

Отново останал сам, Туийд прочете за втори път доклада на Пола. Цялата операция се превръщаше в една безмилостна надпревара с времето. Усилията на Навар да защити Париж. Офанзивата на Кулман срещу „Сигфрид“. Собствените му разследвания върху начина, по който Доулиш успяваше нелегално да снабдява Дьо Форж с оръжие и пари. Съобщението на Пола, че Бранд е в Аркашон, допълнително изостряше ситуацията.

Във вечерния сумрак лорд Дейн Доулиш се отправи към мястото на брега, където беше акостирала гумената лодка с мощен извънбордов двигател. Беше сменил шапката си с капитанска фуражка. Носеше син блейзер със златни копчета и тъмносин панталон.

Доулиш винаги държеше да бъде облечен подходящо за всеки отделен случай. Сега бе поел ролята си на моряк. Освен че съответстваше на ситуацията, тя допълваше и репутацията му на плейбой. А ролята на плейбой щеше да поеме в момента, в който срещнеше първата красива жена.

Недалеч от брега бе закотвен „Стоманеният лешояд“, отплувал от Харуич. Дори сега, в полумрака, водолазите продължаваха да се гмуркат, за да изследват потъналия град. Доулиш се качи в лодката и докато първият помощник я насочваше към двукорпусния гигант, той го попита:

— Операцията приключи ли?

— Още не, сър. Продължаваме да работим.

— А трябваше досега да сте свършили, по дяволите! Ще хвърчат глави, ако не се вместим в сроковете…

— Щастлив съм да ви съобщя, че се движим според разписанието, сър.

— Ами бъди си щастлив. Аз ще се зарадвам едва тогава, когато шкиперът докладва, че товарът е на борда…

От брега няколко от жителите на Дънуич наблюдаваха с бинокли „Стоманеният лешояд“. Постоянството на Доулиш в проучването на дъното ги радваше. А и се отразяваше добре на бизнеса. Местната кръчма бе редовно изпълнена от водолазите, излезли на брега за кратка почивка. Те добре си плащаха за обърнатите чашки, които утоляваха жаждата им. Никой не подозираше, че зад дейността на Доулиш се крие нещо зловещо.

Когато лордът се качи на борда на „Стоманеният лешояд“, морето бе спокойно. След пристигането си от Харуич корабът бе завил на сто и осемдесет градуса и сега отново бе насочен на юг. Намираше се на около половин миля от брега и хората там можеха да наблюдават само десния му борд. Това, което любопитните селяни не виждаха, беше трескавата и доста различна по характер активност на левия, обърнат към морето. Там един малък подвижен кран бе спуснал веригата си дълбоко под водата. Когато нямаше нужда от него, стрелата му се прибираше в голяма четвъртита кабина на палубата.

Близо до кърмата се намираше и един усъвършенстван хидроплан. В поплавъците му за приводняване бяха монтирани механизми, които спускаха колела, за да може самолетът да каца и на твърда земя. „Лешоядът“, специално конструиран и изработен в Норвегия, бе струвал на Доулиш заедно с аксесоарите близо четиридесет милиона долара.

Доулиш се отправи веднага към мостика и когато видя шкипера, се обърна грубо към него:

— Надявам се, че тази вечер ще отплуваме към Аркашон.

Шкиперът Сантос разпери ръце.

— Не съм сигурен дали ще успеем да натоварим за няколко часа. Може да се наложи да тръгнем едва утре…

— Няколко часа! — побесня Доулиш и закова погледа си в очите на шкипера. — Трябваше да дойда по-рано, за да разбия няколко глави! Защо, по дяволите, трябва лично да ръководя всичко, за да съм сигурен, че сроковете ще бъдат спазени? Всеки път — едно и също. Без мен не можете да мръднете, така ли?

— Работата е опасна. При такъв товар произшествията не са изключени, а ние се стремим да ги избягваме…

— Ще ми докладваш на всеки половин час. През нощта прехвърлихте ли товара от камионите?

Доулиш имаше предвид камионите, дошли тук от фабриката в гората по пътя за Ортфорд. Фабриката, която Марлър и Нюмън се бяха опитали да проучат, но не бяха успели докрай заради мините, поставени около нея.

Когато камионите пристигнаха в Дънуич посред нощ, те не изненадаха никого. Двама от водолазите — редовни клиенти на „Бърлогата на моряка“ — бяха споменали, че се очакват камиони с доставки от прясна храна и електронна техника за гмуркачите. Те поддържаха версията, че за проучванията се използва най-ново техническо оборудване.

На Сантос му се искаше Доулиш да се махне от мостика. По националност беше панамец и тук получаваше заплата, каквато никой друг нямаше да му даде. Достатъчно голяма, за да си държи устата затворена.

— Разбрахме се, нали? Ще ми докладваш на всеки половин час — повтори Доулиш и тръгна към луксозната си каюта.

Тя беше голяма и също оборудвана с последните постижения на комуникационната техника. Затвори вратата и тъкмо си наливаше голяма чаша скоч, телефонът иззвъня.

— Мътните да го вземат!

Остави питието, седна в креслото и вдигна слушалката. Чу боботещия овладян глас на Бранд, идващ от Аркашон ясен и отчетлив:

— Тук може да се случат неприятни неща. Познайте кого срещнах в една местна кръчма.

— Мразя да гадая. Казвай направо, за бога!

— Онази патка, Пола Грей, дето ви интервюира. Опитах се да разбера какво прави тук, но доникъде не стигнах.

— Това едва ли е случайно съвпадение…

Доулиш даде на помощника си точни инструкции, закодирани в изречения и фрази, които никой друг не би успял да разбере. Не искаше да поема рискове, тъй като знаеше за съвършената подслушвателна апаратура в Челтнъм, която се използваше дори от правителството. По време на разговора не се спомена нито едно име, с изключение на Пола Грей, но то едва ли щеше да подскаже много на евентуалните подслушвачи.

Лек дъждец падаше от ниското притъмняло небе, което покриваше Париж. Туийд току-що се бе прибрал от кратката разходка из града. Бе усетил неспокойствието на населението. Възгледите на посетителите в един бар, където бе пийнал чаша кафе, го бяха шокирали. А тези хора бяха най-обикновени граждани. Туийд си припомни дочутите реплики:

„Време е Дьо Форж да вземе властта.“

„Само той може да бъде втори Дьо Гол.“

„Трябва ни един силен мъж, за да прочисти страната от арабите и другите гнусни чужденци. Ако можех, щях да ги прибера от улиците, да натоваря цялото племе на кораби и да го изпратя там, откъдето е дошло. А Дьо Форж може да го направи и ще го направи…“

На влизане във вътрешното министерство Туийд показа пропуска си, даден му от Навар. Докато отключваше вратата на кабинета си, чу телефона да звъни.

— Да? Кой е?

— Моника. Още новини. Първо за снимките, които Марлър направи по време на риболова с Нюмън. Разбирате ли ме? Снимките на сградите в завода на Доулиш по пътя за Ортфорд.

— Разбирам, Моника. Много време им трябваше, за да ги проявят и да си кажат думата.

— Вярно е. Но когато дойдоха данните и докладът от Портън, държавният секретар лично възложи на Специалния отдел да проучи мястото. Експерти от Портън също отидоха там. Но не откриха нищо.

— Нищо? — Туийд беше изненадан. Спомни си доклада на ветеринарния лекар за смъртта на лисицата, донесена от Нюмън. Той беше сигурен — нервнопаралитичен газ. — Май не разбирам…

— Всъщност и аз малко избързах. Филмите на Марлър били проявени и много внимателно проучени в Портън — предполагам, че са използвали най-новата си техника. Според експертите контейнерите, които се появили на снимките, били от вида, в който се съхранява нервнопаралитичен газ. Затова се и съгласили да тръгнат от Портън, за да разгледат мястото заедно с хората от Специалния отдел.

— И какво са намерили в лабораторията на Доулиш?

— Нищо. Била празна. Нито един контейнер. Преровили всичко с инструментите си. Било съвсем чисто. Прекалено чисто, както се изрази един от експертите. А мини също нямало.

— Благодаря, Моника. Обаждай се…

Туийд се чувстваше още по-зле, когато затвори телефона. Продължаваше да бъде сигурен, че нещо важно му убягва. Взе отново доклада на Пола и го зачете. Обръщаше внимание на всяка дума.

След пътуването през полето Бътлър спря реното на тридесетина метра от входа на вила „Форбан“. Пола слезе от колата и се приближи до затворените метални врати.

— Имам лоши предчувствия — обади се от задната седалка Нийлд.

— Нищо чудно, и аз ги имам. Нали затова взехме предпазни мерки? — отвърна Бътлър.

Джийн бе казала на Пола да се обади по домофона. Апаратът се намираше в една от колоните на входа. Пола натисна копчето и погледна към пътя, водещ към щаба на Трети корпус.

— Да? Кой е? — чу се гласът на Джийн, говорещ на френски. Пола приближи устните си плътно до микрофона.

— Аз съм — Пола. Сама ли си?

— Да. Влизай. Ей сега ще отво…

— Недей! Не отваряй вратите. Ще влезем отзад. Имай ми доверие. Остави задната врата отворена. След пет минути съм там.

— Добре. Както кажеш. Нямах търпение да се видим… Пола изтича обратно и скочи в колата до Бътлър. Каза им, че всичко е наред — Джийн е сама. Бътлър безмълвно кимна и потегли по един много тесен страничен път. Преди да напуснат Аркашон, той бе проучил подробната карта на местността и бе открил, че този път води до задната част на вилата. Там се разклоняваше и продължаваше сред полето, преди отново да се включи в този, по който бяха дошли.

Движеха се отдясно покрай висока каменна стена. Това не притесняваше Бътлър — той беше разпитал Пола за местоположението на вилата. Рано сутринта се бе отбил в един магазин за корабно оборудване и беше купил дълго въже с кука на края. Така щяха да могат да се прехвърлят през стената.

Беше следобед и небето приличаше на гъста сива каша. Вятър нямаше, но студът беше непоносим. Метеорологичните прогнози предупреждаваха за гъста мъгла откъм морето. А и бяха пристигнали малко по-късно от предвиденото, което тревожеше Бътлър. Дано всичко минеше гладко.

Когато стигнаха до задната страна на имението, Бътлър видя, че няма да имат нужда от въжето. Спря колата под надвисналите клони на едно дърво, чийто ствол се намираше от вътрешната страна на оградата.

— Мислиш ли, че ще можеш да се изкачиш по клоните и да се спуснеш оттатък, Пола?

Тя го погледна с насмешка и понечи да отвори вратата. Бътлър сложи ръка на рамото й:

— Сега командвам аз. Намираме се на вражеска територия.

— Сигурно сме луди. Това е владение на Дьо Форж… — каза Нийлд.

— Затова — продължи Бътлър — аз идвам с теб. Можеш да разговаряш насаме с Буржойн, но аз трябва да съм наблизо, примерно в съседната стая. Ще тръгна пръв по дървото.

— Ами аз? — попита Нийлд.

— Стой тук и обърни колата, за да можем да тръгнем веднага. Не сме на разходка, знаете го.

— Да обърна на този тесен път? Е, благодаря за доверието.

Бътлър изскочи от колата, намести валтера си, хвана се за клона и се изкачи по него. Спря, за да огледа местността. Дърветата покрай оградата бяха добро прикритие. Погледна към имението. Няколко акра поляна до задната стена на вилата. Спусна се по ствола на дървото.

Пола, облечена с пуловер под шлифера, джинси и маратонки, го последва. Първо съблече горната дреха и я хвърли през стената. После се покатери по дървото и скочи до Бътлър. Облече се и се огледа. Тишината беше зловеща, тревожна.

— Тръгвам напред. Ти ме следвай и се пази от изненади.

— Но Джийн каза, че е сама…

— Но може да е говорела с пистолет, опрян в главата й, нали?

Марлър се настани по-удобно на мястото, откъдето можеше да наблюдава цялата местност. Пежото беше скрито навътре в храсталака и никой не можеше да го забележи. Клекна зад сплетените мъртви клони на паднало дърво. Вдигна бинокъла и фокусира лещите. Намираше се на малка височинка. Внимателно огледа всичко наоколо, да не би да е пропуснал нещо или някого. Не забеляза нищо.

Беше съвсем тихо. Не пееха птички. Нямаше и вятър. Мъртва тишина. Търпеливо зачака. Отдавна беше свикнал да чака.

36.

Туийд седеше зад бюрото във временния си кабинет, когато телефонът иззвъня. Позна гласа на Моника.

— Казвай — подкани я той.

— Споменах ви, че ще се опитам да открия сведения за конструкцията на „Стоманеният лешояд“, построен в Норвегия. Нашият човек в Осло се обади. Извини се за закъснението. Искал да представи пълната картина.

— И каква е тя?

— Потресаваща. Докът, където построили кораба, изгорял до основи малко след като спуснали „лешояда“ на вода, за да отплува към Англия. Било истинска трагедия. Работниците, построили кораба, празнували ведно от помещенията. Вратите били затворени. Пожарът избухнал изведнъж и никой не успял да се спаси. Полицията предположила, че подпалването е умишлено, но не арестувала никого.

— Умишлено е, разбира се. Жестоко и ужасно.

— Не съм свършила. Връзката ни в Осло отишла в кантората на дизайнера, създал „Стоманеният лешояд“. Там казали, че в нощта на пожара някой проникнал с взлом в сградата и откраднал много от чертежите, включително тези на катамарана.

— Естествено…

— Още не съм свършила. Нашият човек попитал къде живее инженерът. Не живеел никъде. Колата му не се задържала на заледения път в планините и той свършил на дъното на дълбока пропаст. Мъртъв е.

— Разбира се. Много ти благодаря, Моника. Не се колебай да ми звъннеш пак, ако нещо изскочи…

Туийд затвори телефона и се облегна назад. Сега нямаше съмнение, че „лешоядът“ съвсем не е обикновен кораб. И това, което го отличава от останалите, е било толкова важно, че е трябвало да бъде запазено в тайна на всяка цена. Дори тази цена да е животът на целия състав на корабостроителницата. А и нелепата смърт на инженера, създал кораба. Било е ново брутално убийство, нищо повече.

Туийд отново се замисли върху доклада на Пола за преживяното край Дънуич, за кошмарното преследване през блатата, за смъртта на Карин Роузуотър. Нямаше да го забрави, докато онази малка подробност, която все му убягваше, не застанеше на мястото си в главата му.

Във вила „Форбан“ Бътлър намери задната врата отключена. Опита се да я отвори безшумно, но тя изскърца на пантите си. Държеше валтера в ръка. Отвори я широко и влезе в модерно обзаведена кухня. Но вместо нея Бътлър видя насочения към главата му маузер, калибър 7,63 мм.

Зад пистолета стоеше жена с дълга руса коса, професионално хванала дръжката с две ръце. Бътлър тихо заговори на английски, а очите му огледаха кухнята.

— Може ли да напиша нещо върху този лист? Листът се намираше върху кухненския плот. До него имаше и писалка. Бътлър остави валтера на плота. Красивата жена кимна, без да изпуска оръжието. Бътлър бързо започна да пише. После вдигна листа, за да може да го прочете Джийн:

„Сама ли сте? Пола Грей чака в дъното на градината. Аз я охранявам.“

— Ох, слава богу! Изплашихте ме. Казвам се Джийн Буржойн — беше свалила пистолета. Изглеждаше наистина изплашена. — Видях ви през прозореца. Непознат въоръжен мъж. Помислих си, че Дьо Форж е изпратил човек да ме убие. Моля ви, извикайте Пола. Ще направя кафе. Мляко искате ли? — Тя изведнъж се усмихна. — Не е ли смешно? В един момент съм готова да ви убия, обезумяла от страх, а в следващия ви питам за мляко. Искате ли мляко все пак? А захар?

— Направете го черно — спокойно отвърна Бътлър. — За Пола също. Мога ли да си взема пистолета? Благодаря. Сега ще я доведа…

Излезе навън и махна на Пола, а тя тичешком се приближи иззад ствола на дървото. Бътлър я спря, преди да влезе, и й разказа какво се беше случило. Пусна я пред себе си и я последва, а напрежението започна да отпуска тялото му.

Първо си бе помислил, че хора на Дьо Форж са накарали Буржойн да го посрещне с оръжие. После пък забеляза уверения й пръст върху спусъка. Едно дръпване и щеше да си иде ей така. Определено имаше нужда от кафето.

— Ще наблюдавам входа, докато вие двете си говорите — каза той. — Ако някой неочаквано се появи, ще се измъкнем отзад. Оставете вратата отключена.

— Разбира се. — Джийн му се усмихна топло. — Съжалявам за посрещането. Сигурно ви изкарах акъла.

— А, нищо ново…

Бътлър излезе от кухнята, разгледа разположението на стаите на първия етаж и застана зад завесата в хола, откъдето можеше да наблюдава алеята, водеща от оградата до входа на сградата.

— Толкова се радвам, че те виждам — каза Джийн, докато наливаше кафето. — Напоследък съм много изнервена. Сега ще занеса кафе на приятеля ти и после ще поговорим в кабинета отзад.

Тя бързо се върна и поведе Пола към кабинета, чиито прозорци гледаха към градината зад вилата. Пола седна в едно от креслата и забеляза, че ръката на Джийн, хванала чашата, леко трепери. Изглежда моментът беше подходящ да насочи разговора към опасната тема, да се опита да накара домакинята да разкаже всичко, което знаеше.

— Джийн — започна Пола, — Хари ми каза, че се страхуваш от убийците на Дьо Форж. Той защо би желал смъртта ти?

Буржойн сякаш се затвори в себе си. Лицето й помръкна. Някак отнесено приглади дългата си коса. Пола обаче не се отказа от целта си:

— Стигнала си дотам, че просто се налага да го споделиш с някого. Имам чувството, че от месеци живееш под напрежение. Аз все пак работя в сферите на сигурността.

— На държавната сигурност?

— Донякъде…

Джийн се усмихна:

— Май ти казах, че чичо ми в Олдбърг е работил във Военното разузнаване…

— И че още има контакти с Министерството на отбраната.

— Като че ли не ти казах точно това — Джийн разглеждаше чашата си. — След като те закарах до „Браднъл“, поговорих с чичо. Знаеш ли какво ми каза?

— Не, разбира се. Откъде бих могла?

— „Това момиче работи за разузнаването, сигурен съм.“ Предавам ти точните му думи.

— Е, да речем, че не е бил много далеч от истината.

— И аз така си помислих — Джийн отново се усмихна топло. — Ти може би си се досетила, че прекалено дълго време съм любовница на Дьо Форж. И че не го правя за удоволствие.

— Кажи ми какво успя да научиш, Джийн. Този човек представлява опасност за Франция, ако не и за целия свят. — Пола говореше развълнувано.

— Намеренията му са да стане президент на страната — каза Джийн, загледана в стената. — Тайно е свързан с Дюбоа — фанатика, застанал начело на движението „За Франция“. Целта им е да създадат такова безредие, че обикновените хора да посрещнат Дьо Форж като спасител.

— А как точно мисли да постигне това?

— Не знам дали трябва да ти кажа — Джийн се поколеба, но не за дълго. — Веднъж остави куфарчето си на една маса в хола. Докато беше в банята, аз разгледах съдържанието му. Там бяха плановете за масиран военен удар. С подробности за състава и маршрута на силите на Трети корпус, които ще тръгнат към Париж.

— Какви бяха тези подробности?

— Запомних ги наизуст. После ги записах. Ще ти дам бележките си, но знай, че поставяш живота си в опасност.

— Защо не тръгнеш с нас сега? Ще вземеш и записките си.

— Къде сте отседнали?

— В Аркашон.

— Няма да ми е трудно да дойда в града и да ви дам бележките. Сега сме прекалено близо до щаба на Трети корпус. Искам сама да поема отговорността в случай на провал. Кажи ми къде да ви открия в Аркашон.

Пола реши, че няма смисъл да настоява. Джийн Буржойн беше упорита и решителна жена. Явно трябваше да се срещнат в Аркашон.

— Ще бъдем в един малък хотел, наречен „Атлантик“. Името е глупаво за тая дупка, която повече прилича на пансион…

Пола млъкна и вдигна поглед, когато Бътлър бързо влезе в стаята и хвана ръката й. Нещо се беше случило. Той я изправи на крака и я бутна към вратата, като се обърна към Джийн. Заговори тихо и бързо:

— Неприятности пред входа. Мисля, че пристигна Дьо Форж. С въоръжен ескорт…

— Ще се видим в Аркашон — прошепна Пола.

Бързо излязоха през отключената задна врата. Пола се втурна като спринтьор към стената на оградата, а Бътлър затвори тихо вратата и бързо я последва. Когато стигна до стената, Пола вече се бе покатерила по дървото и беше скочила от другата страна. Бътлър се изкачи след нея и отново спря за миг, за да огледа вилата. Не видя никого. Спусна се по клоните и изтича до реното.

Пола вече бе вътре, а Нийлд беше запалил двигателя. Бътлър скочи на предната седалка и партньорът му веднага потегли. Караше бавно, защото се страхуваше, че ще вдигнат много шум, ако настъпи докрай педала.

Застанал пред вратата, Дьо Форж извади ключовете си. Хвърли поглед през рамото си към Леми, който го чакаше в лимузината, и към групата въоръжени мотоциклетисти, възседнали машините си, с автомати, преметнати на гърба.

Дьо Форж бързо прекоси хола и отвори вратата към кабинета си. Джийн Буржойн четеше някаква книга. Вдигна изненадано поглед и я затвори. Изправи се:

— Мислех, че днес няма да дойдеш, Шарл…

— И аз така мислех!

Дьо Форж грубо я блъсна обратно в креслото и тръгна към кухнята. Огледа се, завъртя топката на задната врата и тя се отвори. Вилата беше истинска крепост. Всичките й прозорци бяха непробиваеми от куршуми. Задната врата имаше шпионка. Освен секретната брава имаше и три здрави резета. Именно те привлякоха вниманието на Дьо Форж. Бяха издърпани встрани.

Генералът извади пистолета си и излезе навън. Огледа цялата поляна. Не видя нищо, но дочу звук — шума от двигателя на отдалечаваща се кола.

Втурна се обратно, заключи вратата и изтича до главния вход на вилата. Отвори я със замах и се приближи до лимузината си. Леми веднага излезе и се изправи на чакъла.

— Зад вилата има път, който води през полето, нали?

— Да, има един запуснат селски път…

— Изпрати по него човек от ескорта. Ако настигне кола, да я спре. Да употреби сила, ако се наложи. Разпореди се веднага.

Дьо Форж се върна във вилата, а Леми даде нарежданията си. Останала сама в кабинета, Джийн бе извадила от чекмеджето маузера. Дали трябваше да застреля негодника? Не бе успяла да отиде да заключи и да пусне резетата на задната врата, подплашена от отключването на входната.

Когато Дьо Форж влезе отново в кабинета, завари я седнала в същия фотьойл. Буржойн го гледаше с ледени очи, затворила книгата в скута си. Бе решила да не използва пистолета. Пола я беше предупредила за охраната на генерала. Ако го убиеше, щеше да умре малко след него. Заговори първа:

— Полудя ли, Дьо Форж? Не съм ти робиня, нито пък редник, когото можеш да удряш, когато ти скимне! Този път прекали!

— Не! Ти прекали! — Дьо Форж сграбчи облегалката на креслото, за да се овладее поне донякъде. — Задната врата беше отворена. С кого беше? Кой е излязъл оттам, когато ви изненадах с пристигането си?

— Никой — Джийн остави книгата си на масата и се изправи с лице към него. — Аз излязох в градината да подишам малко свеж въздух. Когато ви чух да идвате, се върнах бързо вътре, защото трябваше да те посрещна. Но да пукна, ако знам защо трябва да се оправдавам за всяко свое движение. Повече нищо няма да ти кажа.

Дьо Форж беше овладял гнева си. Умът му хладно и прецизно заработи. Прегърна я, целуна я и се усмихна. Тя не отвърна на ласките му. Дьо Форж я пусна и каза:

— По-красива си от всякога. Свежият въздух ти се е отразил добре. Минах оттук просто да те видя. Утре вечер ще дойда за по-дълго. Довиждане, засега…

Той бързо прекоси хола, за да може Джийн да чуе стъпките му по блестящия паркет и да реши, че наистина е много зает. Когато седна в лимузината до Леми и колата потегли, изражението на лицето му се беше променило, а тонът му беше груб и рязък:

— Изпрати ли човек да се погрижи за онзи автомобил?

— Тръгна веднага. Ще го спре и ще разбере кой е в него. После, без да освобождава колата, ще ми се обади по радиостанцията.

— Добре. Май отново ще има пострадали по време на учение. Много невинни граждани си умират от невнимание, нали така? Връщаме се в щаба.

— Натисни педала, Пийт — нареди Бътлър. — Ако са чули колата ни, сигурно вече са изпратили някой да ни проследи. Искам да се махнем от този проклет път, да се качим на главното шосе, преди да са ни настигнали. Тогава никой няма да може да докаже посещението ни във вила „Форбан“.

— Дръж се, Пола — каза Нийлд и ускори.

Тесният път следваше извивките по дъното на един овраг, което означаваше, че колата не можеше да бъде забелязана от шосето, към което се движеха. Повърхността му беше неравна, осеяна с камъни и буци пръст. Пола се държеше здраво за вратата, докато Нийлд рязко въртеше волана в двете посоки, следвайки непрекъснатите завои. Скоростта не му създаваше проблеми по трудното трасе. Бивш автомобилен състезател, навремето той беше участвал в немалко ралита. Можеше да удържи всякаква кола при всякаква скорост върху всякаква пътна настилка. Известно време Пола следеше хода на стрелката на спидометъра на таблото, но после се отказа. По-добре щеше да се чувства, ако не знаеше с каква скорост се носят по камънаците.

От главното шосе ги деляха около две мили, когато Пола погледна зад колата. Бяха навлезли в прав участък и пътят продължаваше пред тях като по конец. Настилката също беше по-добра и не се усещаше бясното подскачане от преди. Пола извади бинокъла от чантата си и го насочи през задното стъкло.

Далеч зад тях на пътя се бе появила малка точка, която непрекъснато увеличаваше размерите си. Фокусира лещите и си пое дълбоко въздух. Потупа Бътлър по рамото. Той се извъртя назад:

— Неприятности?

— Така ми се струва. Един войник кара като побеснял зад нас. От мотора му стърчи антена. Мисля, че на гърба му има автомат.

Нийлд хвърли поглед в огледалото:

— Застреляй го, Хари.

— Не. Знаеш ли какво ще стане, ако намерят куршум в трупа на войник от армията на Дьо Форж? Намираме се на вражеска територия, не забравяй това.

— Имаш ли друго решение?

— Ще измисля нещо. Например… — Бътлър им обясни как да действат в подходящия момент. Пола отново погледна назад. Мотоциклетистът се беше приближил, но не достатъчно, за да може да го види добре. Бътлър за трети път погледна в страничното огледало. После заповяда на Пола:

— Скрий се. Легни на пода и се свий на кълбо. Онзи отзад не трябва да те види.

— Както наредите, сър!

Пола легна на пода, неудобно подвила крака. Добре че сега пътят беше по-добър. Нийлд продължаваше да кара бързо, но мотоциклетистът с лекота ги задмина. Пътят беше по-широк — достатъчно, за да може да профучи покрай колата и да продължи със същата скорост пред нея. Успяха да зърнат зловещата каска, тъмните очила на лицето на войника, поклащащата се от скоростта антена, автомата на гърба.

Мотоциклетистът държеше кормилото с една ръка. С другата им направи знак да спрат.

— Продължавай — нареди Бътлър. — Но постепенно намалявай.

— Не виждам как ще изпълним плана ти…

— Просто продължавай да караш. Може да имаме късмет.

— И ти си ми един оптимист… — подигра го Нийлд.

— Така трябва, приятелю.

— Какво става? — попита Пола.

— Много неща — отвърна Бътлър. — Ти си дръж главата ниско.

Моторът изведнъж ускори и се скри от погледа. Пред тях пътят се спускаше в някаква падина. Войникът не се появи от другата й страна. Значи ги чакаше в ниското. Бътлър въздъхна с облекчение. Погледна Нийлд, той кимна и намали още малко. Бътлър се обърна и каза на Пола:

— Продължавай да лежиш. След малко може да стане напечено.

Нийлд измина още няколко метра и пътят изведнъж се спусна стръмно надолу. Недалеч пред тях стоеше мотористът. В ръцете си държеше автомата. Когато видя реното, той го вдигна и се приготви да стреля.

Нийлд направи това, което бяха решили с Бътлър. Рязко натисна газта и колата полетя напред, насочена точно към фигурата на войника. Той още не се беше прицелил добре. Поколеба се, когато видя втурналата се срещу му машина, и това бе голямата му грешка. В последния момент се опита да отскочи настрани, но краят на бронята на реното го удари. Тялото му прелетя няколко метра и се стовари на пътя като чувал цимент. Повече не помръдна. Колата блъсна и мотора, оставен на стойка малко встрани. Машината подскочи, завъртя се и легна на една страна. Нийлд рязко спря и Пола тихичко го наруга, но предвидливо бе сложила чантата под главата си. Бътлър погледна назад. От антената на мотора не бе останало нищо. Дори и да беше жив, войникът нямаше да може да се свърже с никого.

— Добра работа свърши, Пийт.

— С ласкателства ще стигнеш далеч.

Нийлд излезе на главното шосе и продължи бързо към Аркашон, където Пола имаше среща с Виктор Роузуотър.

37.

Лимузината на генерал Дьо Форж се намираше на средата на пътя към щаба на Трети корпус. Пред и зад нея се движеха мотористите от ескорта. От двете страни на пътя се издигаха малки хълмове. По билата на някои се виждаха ниски дървета. До генерала седеше Леми и разглеждаше картата на Париж.

Шофьорът неочаквано натисна спирачката. Дьо Форж се изправи в седалката и погледна напред. Един от мотористите лежеше на пътя. Машината му беше захвърлена до него, а колелата й още се въртяха. Войникът неуверено започна да се изправя на крака.

— Какво е това, по дяволите! — изкрещя Дьо Форж. — Не може ли да се държи на мото…

Трясъкът на счупено стъкло прекъсна думите му. Нещо прелетя през колата. Прозорецът до Дьо Форж изведнъж се напука. Стъклото до Леми беше същото — оттам бе влязъл куршумът.

— Залегнете! — извика Леми. Сграбчи Дьо Форж и го смъкна до нивото на прозореца. — Това беше куршум! Стойте така, аз ще разбера какво става…

— Глупости! — побесня Дьо Форж. — Кажи на шофьора да продължи напред. И да кара бързо…

Леми се подчини. Шофьорът заобиколи падналия мотор и ездача му. Леми ги погледна и се обърна към Дьо Форж:

— Спряха кортежа, като изстреляха куршум в предната гума на първия човек от ескорта. Оловото я е разкъсало на парцали. Ако е било олово, разбира се. Вероятно са използвали някакъв вид куршум с вътрешен заряд, щом успя да пробие бронираното стъкло.

— Копелетата дори не могат да стрелят точно.

Дьо Форж почти буквално цитираше думите на генерал Дьо Гол след неуспешния опит да бъде убит на 22.VIII.1962 година.

Дьо Форж обичаше да се изразява като легендарния Дьо Гол. За да демонстрира желязното си самообладание и способността си да мисли едновременно за няколко неща, той смени темата:

— Мисля, че Джийн Буржойн е шпионка. Време е да бъде елиминирана. Свържи се веднага с твоята агентка Ивет. Кажи й да тръгне незабавно от щаба на Трети корпус към вила „Форбан“ и да се скрие около нея. Ако Буржойн се отправи нанякъде, да я проследи и да докладва. От транспортната служба да й предоставят радио оборудвана цивилна кола.

Няколко войници от останалия назад ескорт настигнаха лимузината. Леми взе слушалката на радиотелефона и веднага се свърза с Ивет. Повтори й заповедите на Дьо Форж.

— Тръгвам веднага — отвърна жената.

Леми затвори. Погледна дупките от куршума. Явно наистина бяха използвали специален заряд. Куршумът бе проникнал с лекота през стъклото, на сантиметри от главата на Дьо Форж.

Но генералът сякаш бе забравил за инцидента, замислен за други проблеми. Той се обърна към Леми и даде следващата си заповед:

— Леми, точно преди да тръгна, ми се обади Птицата. Съобщи, че неговият доверен човек Бранд срещнал някоя си Пола Грей в Аркашон. Птицата подозира, че тя е агент на нечие разузнаване. Така че обектите на Калмар стават два. Свържи се с него и му кажи да пристъпи към действие незабавно…

Във временния си парижки кабинет Туийд говореше по телефона с Пиер Лорио от Интерпол, базиран в същия град. Лорио отговори на въпроса му:

— Туийд, страхувам се, че не разполагам с нищо конкретно за този убиец. Само непотвърдени слухове, че Калмар е работил в Букурещ, Варшава и Берлин. И че идва от изток, каквото и да означава това.

— А на мен ми трябва поне един сигурен факт. Как е убивал досега, разбира ли от експлозиви, как изглежда или поне на каква възраст е? За нас той все още е само призрак.

— За две от изброените неща съм чувал по нещо. Говори се, че любимият му метод е удушването на жертвите. И че е специалист по експлозиви.

— Искам факти, а не слухове.

— Точно това търсим и ние, Туийд. Ще държа връзка.

В момента, в който Туийд затвори телефона, в кабинета му влезе Кулман. Изглеждаше пълен с енергия. Заговори, като размахваше пурата си:

— Докъде стигна, приятелю?

— А ти? — отвърна му с въпрос Туийд.

— Обръщаме Германия с главата надолу, за да пипнем „Сигфрид“. Мисля, че този път ще имаме резултати. Натискът е толкова силен, че бойните ядра на групировката непрекъснато сменят квартирите си. На един адрес в Дюселдорф пристигнахме с час закъснение. Изпуснахме трима мъже и една жена. Но те не бяха успели да вземат със себе си оръжията и експлозивите. И най-важното — намерихме отпечатъци. Явно са били наистина подплашени, щом не са почистили апартамента.

— Изпрати ли отпечатъците в Интерпол?

— Разбира се — Кулман нетърпеливо махна с ръка. — Оттам съобщиха след проверка на досиетата, че не могат да свържат отпечатъците с някой от досега известните терористи. Мислиш ли, че това има значение за нас?

— Има много голямо значение — отвърна Туийд. Беше доволен, защото информацията подкрепяше собствената му теория.

— Върху какво работиш в момента?

— Върху самоличността на Калмар. Трябват ми още няколко фрагмента от мозайката, и портретът му ще е готов. Около този убиец има нещо много странно…

Дьо Форж седна зад бюрото в кабинета си и директният телефон почти веднага иззвъня. Леми бе отишъл в собствения кабинет, за да осъществи контакта с Калмар — щеше да се обади на жената, която му казваше при кой телефонен апарат да отиде.

Генералът внимателно постави кепето си на бюрото, така че козирката да сочи към него. Чак тогава вдигна слушалката. Предполагаше, че звъни Леми, за да съобщи къде ще чака обаждането на Калмар.

— Да? Кое е?

— Куршумът, който премина през лимузината ви, беше насочен точно пет сантиметра пред лицето ви. Следващия път обаче ще пробие дупка в черепа ви.

— Кой се обажда, по дяволите?

— Знаете много добре. Манто. Дължите ми два милиона швейцарски франка. Разпоредете се на Леми да извърши плащането. След пет минути ще му се обадя по директния телефон.

— Откъде да знам, че вие…

— От вестниците. Предполагам, че можете да четете?

— Смеете да ме обиждате? — процеди Дьо Форж.

— Смея да ви убия, ако не получа парите си. Досега всички са си плащали. Освен един. Впрочем и той плати — с живота си.

— Имам силна охрана — каза генералът с леден глас.

— И днес я имахте. И се движехте в бронирана лимузина. Не успя да ви предпази, нали? Знам всяко ваше движение. Ако имате някакви поръчки за мен, обадете ми се. Чрез Леми. Но само след като сега си платите. В швейцарски франкове. И, както казах, без поредни номера на банкнотите.

— Ще помисля върху предложението ви за…

Дьо Форж разбра, че вече никой не го слуша. Французинът от другата страна беше прекъснал връзката. Генералът остана за миг неподвижен, после набра номера на Леми:

— Ела веднага в кабинета ми!

— Но, генерале, трябва да тръгвам. Осъществих връзката с жената на Калмар…

— В кабинета ми! Казах — веднага!

Дьо Форж тресна слушалката. Малко се беше поуспокоил — държа се с подчинения си така, както Манто се бе държал със самия него. Изравни бележника си с ръба на бюрото. Лицето му остана намръщено. Леми влезе задъхан, без да почука, но шефът му не обърна внимание на тази волност. Опитваше се да прикрие факта, че се чувства в безизходица.

— Нещо спешно ли е, генерале?

— Седни. Не говори. Слушай внимателно какво ти казвам. Не ме прекъсвай…

Дьо Форж накратко предаде разговора си с Манто. Докато говореше, той внимателно наблюдаваше началника на разузнаването си. По челото на Леми бяха избили капки пот. Разбира се, те можеха да бъдат и резултат от усилията му да стигне бързо до кабинета на шефа.

— Това е положението — завърши Дьо Форж. — Спомена и нещо за вестниците. Надявам се, че ти следиш развоя на събитията и си ги чел.

Дьо Форж извади последните броеве на „Либерасион“, „Фигаро“, „Монд“ и ги хвърли през бюрото в скута на Леми.

— Чети!

Вече ги бе чел, разбира се, но се подчини. Подреди заглавията едно под друго:

„МАНТО УБИ ПРЕЗИДЕНТА И ПРЕМИЕРА“ „МАНТО ЗАСТРЕЛЯ ПРЕФЕКТА НА ПАРИЖ“ „МАНТО ИЗБИВА ВИСШИ ДЪРЖАВНИ СЛУЖИТЕЛИ“

— Манто! — избухна Дьо Форж. — Нищо друго освен този Манто! За какво плащаме на Калмар? Дали не прехвърля работата си на Манто?

— Съмнявам се…

— Продължавай да се съмняваш! Но преди по-малко от час Манто изпълни заканата си. Куршумът му за малко не ме улучи. И — продължи той саркастично, — ако не си го забелязал, тази атака беше безупречно пресметната. Най-напред стреля по гумата на първия мотор от ескорта, за да спре колата ми. Не застреля войника, макар и да съм сигурен, че можеше да го направи. Манто каза, че ще ти позвъни на директния телефон. Откъде, за Бога, научава номерата? Във всеки случай ще бъде по-добре да се намираш в кабинета си, когато те потърси. Тоест след малко.

— Заповедите ви, генерале?

Леми бързо се изправи. Дьо Форж вдигна ръце и погледна тавана, сякаш молеше Бог да му помогне да се справи с идиотите около себе си.

— Ще му платиш, естествено. Два милиона швейцарски франка. И се постарай банкнотите да не са с поредни номера.

— Но аз трябва да тръгна, към посочената ми телефонна кабина, за да се свържа с Калмар. Но него какво да кажа?

— Сам не можеш ли да го измислиш? Все аз трябва да решавам. Съобщи на Калмар имената на Пола Грей и Джийн Буржойн. Първата се намира в Аркашон. Когато попита за плащането, кажи му, че очакваме големи парични постъпления всеки момент. Това е и истината.

— А на Манто да платя според неговите условия?

— Точно така — Дьо Форж се усмихна. — Но съобщи и на него имената на обектите. Да видим кой работи за нас и кой печели с работа. Време е да идеш в кабинета си…

Останал сам, Дьо Форж закрачи из кабинета с ръце на гърба. Беше доволен от последния си ход. Кой от убийците щеше да се справи пръв? Време беше да разчисти всички шпиони от пътя си. От пътя към властта над Франция.

В Министерството на отбраната в Париж Туийд също четеше заглавията във вестниците и текста под тях. Вдигна поглед, когато в кабинета му влезе Рене Лазал.

— Навар реши ли къде да съсредоточи силите си? — попита Туийд. — Тук, на север, около Париж или на юг, близо до щаба на Дьо Форж?

— Все още изчаква. Изчаква някои нови развития, които да му посочат правилното решение. Разбрал е, че Жозет — жената на Дьо Форж — е пристигнала в Париж и организира салонни тържества и следобедни приеми в апартамента в Паси. Много влиятелни личности посещават приемите, включително и журналисти. Явно подготвя почвата за пристигането на Дьо Форж в Париж.

— Разбирам — Туийд погледна през прозореца. — Рене, можеш ли да ми дадеш адреса на апартамента в Паси?

Лазал взе лист от бюрото, написа с ясния си почерк улицата и номера, сгъна листа и го подаде на Туийд.

— Какво си намислил?

— Време е да изляза на бойното поле и сам да огледам обстановката. Тук напрежението става непоносимо. Вече страдам от клаустрофобия.

— Има още нещо интересно за теб. Отнася се за чужденеца, член на „Черният кръг“, когото наричат Птицата. Напоследък все по-често присъства на тайните заседания.

— Откъде, за Бога, получаваш тази информация?

— Тайна. Имам си информатори.

— Няколко?

— Правилно си ме разбрал. И един съвет — ако ще ходиш в Паси, пази се…

Когато остана сам, Туийд написа на един лист: Птицата. Добави и думата на френски. После нарисува лешояд. Всичко съвпадаше. Но кои ли бяха информаторите на Лазал?

Ивет Мурлон, агентката на Леми, бе получила нарежданията от шефа си. Седеше в очуканото пежо, с което беше пристигнала от щаба на Трети корпус, и наблюдаваше вила „Форбан“. Намираше се сред полето и добре виждаше металните врати на оградата на вилата, но сама оставаше скрита от храстите пред колата.

Ивет беше безлична на вид жена с бледа кожа и грозни крака. Като добавка имаше и неприятна, зла уста. Беше предана като куче на генерал Дьо Форж. От своя страна генералът бе достатъчно предвидлив, за да й подарява от време на време по нещо дребно — жест, който друг мъж никога не проявяваше към нея. Дьо Форж я държеше на разстояние от себе си, но имаше пълно доверие във верността й.

Пежото криеше някои технически подобрения, за които бе невъзможно да се съди по външния му вид — мощен двигател и радиостанция, по която Ивет можеше да се свързва с Трети корпус от всякакво разстояние. Но най-голямото предимство на Ивет беше фактът, че в нея никой никога не се заглеждаше. Сега бе облечена в омачкан шлифер и носеше чифт стари протъркани ръкавици.

Жената се наведе напред, когато железните врати се отвориха. Дори от това разстояние успя да познае шофьора, седнал зад волана на ровъра. Нямаше начин да не забележи буйните руси коси на Джийн Буржойн. Колата се отправи на север. Ивет изчака малко, запали двигателя, излезе на пътя и тръгна след ровъра.

Привидната промяна в настроението на Дьо Форж не бе успяла да заблуди Джийн Буржойн, когато генералът си тръгна от вилата. Въпреки наглед приятелското му отношение тя бе разбрала, че вече й няма доверие.

Джийн отдавна беше очаквала този момент. Бързо приготви багажа си. Сложи записките си върху операция „Маренго“ — направени след прочитането на документите в куфарчето на Дьо Форж — в една найлонова торбичка, която прикрепи с лепенка към бедрото си.

Взе със себе си само необходимия минимум от дрехи. Остави без съжаление във вилата съвсем новата си пелерина и коприненото бельо, подарено й от Дьо Форж — не искаше да носи върху тялото си нищо, което да й напомня за връзката им. Но пистолета „Маузер“ предвидливо пъхна в чантичката си.

В късния следобед шосето към Аркашон беше пусто. Джийн мислеше след пристигането си в града да отиде в хотел „Атлантик“, да вземе стая и да се свърже с Пола. А ако не успееше, щеше да се обади в Париж.

Мъжът, известен като Калмар, седеше в хотелската стая и изучаваше снимката на Джийн Буржойн. Беше сигурен, че скоро ще му се удаде възможност да удуши и нея. Нямаше снимка на Пола Грей, но не се и нуждаеше от такава. Вече бе виждал жената. Рядко му възлагаха ликвидирането на два обекта едновременно. Искаше му се да приключи бързо с изпълнението на поръчката.

По телефона Леми му беше дал кратки и точни инструкции. Но не му бе съобщил местонахождението на обектите. Това учуди Калмар. Учудваше го и самият майор Жул Леми. Заплатата му на началник на разузнаването едва ли беше много висока. А явно единствено той — с изключение на Дьо Форж, разбира се, — знаеше кои са хората за ликвидиране. Това може би обясняваше и някои други странни неща.

Калмар прибра снимката в плика и го пъхна в джоба си. Изглежда, лесно щеше да спечели тези пари. А това, че обектите бяха два, съвсем не го тревожеше.

Нюмън спа в продължение на двадесет и четири часа в стаята си в хотел „Атлантик“ в Аркашон. Бяха тръгнали с Моше от Ланд и до пристигането в града не бяха спирали никъде. Нюмън слезе от колата късно следобед напълно изтощен.

Моше също едва гледаше от умора. Всичките му жизнени сили бяха се изчерпали. Нюмън бе взел душ и имаше намерение да се обади веднага след това на Туийд, но заспа в момента, в който докосна леглото.

Сънят му бе неспокоен, разпъван от кошмари. Отряд за екзекуции на фона на дюните и гората в Ланд. Санитари вдигат на носилка жертвата и я отнасят сред дърветата. Там хвърлят тялото в ямата, а лицето на мъртвеца прилича на Нюмън. Една старица наблюдава всичко това, ухилена в гримаса на сатанинско задоволство. Мъж с качулка се навежда над Нюмън. Сваля я от главата си и отдолу се показва усмихнатото лице на майор Леми…

Най-после се събуди, но усещаше главата си като пълна с памук. Насили се да стане от леглото и погледна часовника. Навън вече се смрачаваше. Съблече се до кръста и се напръска с ледена вода. Избърса се и се разкърши. Усети как мозъкът му постепенно се съвзема.

Трепереше от студ. Отоплението в хотела беше слабо. Облече чифт чисти дрехи — първите, които извади наслуки от куфара. Седна на леглото и набера тайния телефонен номер на Министерството на вътрешните работи. Наложи му се да бъде много настоятелен, за да го свържат с някой от големите началници. Попадна на Лазал.

— Трябва спешно да разговарям с Туийд.

— В момента не е в сградата, мистър Нюмън. Мога ли да помогна с нещо?

— Само Туийд може. Благодаря ви. Ще се обадя пак.

Само на Туийд можеше да съобщи новата информация.

Нюмън излезе в коридора, отиде до стаята на Моше и почука на вратата. Наложи се да почука още няколко пъти, преди тя да се отвори и бледото, небръснато лице на евреина да се покаже зад спуснатата верига.

— О, ти ли си. Извинявай, бях заспал.

Нюмън влезе и Моше отново постави веригата. Прокара пръсти през рошавата си коса.

— Имам чувството, че върху мен се е срутила Айфеловата кула. Сега какво ще правим? Аз продължавам да мисля, че ще е най-добре да ме оставиш тук. Тръгни на север. Вземи и колата. Няма смисъл да рискуваш живота си. Вече го направи…

— Няма да се отделя от теб, докато не те видя в безопасност в Париж. Между другото, известно време няма да съм в хотела. Пари имаш ли? Добре. Дай на персонала солиден бакшиш и им кажи да ти изпратят прилична храна в стаята. Не излизай, докато не ме чуеш да почукам на вратата ей така…

Нюмън потропа с пръсти по масата в определен ритъм. После се върна в стаята си, бързо се обръсна, среса се и облече топло палто. Навън беше много студено.

Първо провери дали Пола е в хотела. Намери името й в книгата за посетители, но тя беше излязла. Реши да използва времето, за да посети Изабел. Може би бе забелязала някого в Аркашон. Някой, за когото трябваше да знае.

38.

— Съжалявам, че толкова закъснях, Виктор. Вече не се надявах да ме дочакаш.

Роузуотър с усмивка посрещна Пола, когато тя нахълта в ресторанта, наречен по-рано от нея „кафе“. Бе облечен в черно кожено яке и плътни моряшки панталони с изрядни ръбове. Прегърна Пола и я попита какво ще пие.

— Вермут.

— А гладна ли си?

— Като вълк! Не съм яла цяла вечност.

— Ето менюто, избери си нещо.

— Не ми трябва. Искам един огромен омлет с гъби и много пържени картофи. Тази вечер не ми пука за фигурата ми.

— Е, аз с удоволствие ще я наблюдавам, докато ти не й обръщаш внимание — пошегува се той и повика келнера.

Ресторантът беше полупразен. Бътлър влезе, но се направи, че не вижда Пола. Избра си малка маса до прозореца. Пола му беше казала, че ще се оправи и без охраната си, че след срещата си с Роузуотър ще се върне веднага в „Атлантик“.

— Ти ще влезеш сама — беше й отвърнал Бътлър. — Малко след теб ще се появя и аз, но ще съм по-кротък и незабележим от тапетите, обещавам ти. Изричната заповед на Туийд е да не се отделяме от теб.

През прозореца Бътлър виждаше паркираното рено и седналия зад волана Нийлд. Партньорът му наблюдаваше пространството около ресторанта.

Едно червено порше, спряно на двадесетина метра по-надолу от другата страна на улицата, привлече погледа на Нийлд. Беше паркирано в сянката встрани от най-близката улична лампа и не можеше да се види дали в него има човек. Нийлд извади валтера от кобура и го постави в скута си. Поршето го тревожеше.

Вътре в ресторанта Пола отпиваше от вермута и наблюдаваше Роузуотър. Дори сега, в края на деня, той изглеждаше удивително свеж с красивото си лице, изсечената челюст и чаровна усмивка. Пола обичаше мъжете, които умееха да се усмихват.

— Разкажи ми какво прави през деня — предложи Роузуотър.

— Нищо особено, бях на гости.

— На мъж или жена?

— Много си любопитен…

— Не, просто съм ревнив…

Една елегантна французойка влезе в ресторанта и Роузуотър я погледна. Келнерът пое палтото й. Жената сякаш играеше пред публика. Грациозно освободи ръцете си от ръкавите, вдигна ги и приглади дългите си буйни коси. Движението подчерта прекрасната й фигура. Бе облечена в черно и стегнатите й гърди красиво надигаха плътно прилепналата рокля. Жената гледаше право в Роузуотър. Бавно му се усмихна.

Пола проследи погледа на Виктор. В другия край на помещението Бътлър избра същия момент да се обърне. Бавно взе солницата от съседната маса, а очите му за миг изучиха новопристигналата. Келнерът я настани на една маса близо до неговата. Бътлър остави ненужната солница.

— Тази дама… — Роузуотър отново се обърна към Пола. — Прекалено красива е, за да е сама. Странно, нали? Нищо чудно да е една от жените, агенти на Дьо Форж.

— Хайде да я забравим и да се наслаждаваме на вечерята.

— Добре, мъж или жена посети днес? Казах ти, че ревнувам.

— Ревността ти се отразява добре на апетита ми. А мога ли да попитам ти какво прави през деня?

— Обикалях местността наоколо с колата, спирах за проверки от патрулите, показвах документите си. Не истинските…

— Патрули ли каза? — прекъсна го объркана Пола.

— Войници от Трета армия.

— Искаш да кажеш от Трети корпус.

— Не. Попитах ги — те казаха Трета армия. Изглежда, издирват някого. Опитах се да ги подпитам, но те повтаряха едно и също — провеждали военни маневри. Някои дори не разговаряха с мен. Човек може да си помисли, че сме във военно положение.

— Това е доста тревожно…

— Но няма да ни развали вечерта, нали?

Половин час по-късно Пола усети стомаха си пълен. Беше се натъпкала ужасно, но пък усещането за ситост си заслужаваше. Погледна часовника си и се намръщи.

— За съжаление трябва да тръгвам, Виктор. Благодаря ти за прекрасната вечеря. Чувствам се наистина разкошно.

— Къде се разбърза? Аз исках да се поразходим с колата. Знам един добър нощен клуб, където можехме да пийнем и потанцуваме…

— Съжалявам. Би било чудесно, но съм невероятно изморена. Дай ми телефона, на който мога да те намеря.

Роузуотър извади бележник, записа номера, откъсна листа и го подаде на Пола:

— А аз къде да те търся?

— Никъде — усмихна се тя. — Непрекъснато съм в движение. Такава ми е работата.

— Каква тайнствена жена…

Келнерът донесе палтото й. Роузуотър й помогна да го облече. Ръката му нежно стисна рамото й. Когато тръгнаха към вратата, Бътлър, вече платил, се изправи и ги последва. Настигна ги пред ресторанта. Пола го представи на Роузуотър:

— Това е братовчед ми Хари.

— Видях ви вътре — каза Роузуотър, когато пое ръката му, и добави без ентусиазъм: — Можехте да седнете при нас.

— Не обичам да досаждам — отвърна Бътлър с каменно лице.

— Ние сме пеша — обясни Пола. — Твоята кола къде е?

— В една глуха пряка на крайбрежния булевард — отвърна Виктор. — Е, довиждане. Обаждай се.

Виктор се отдалечи към брега, но Бътлър задържа Пола на мястото й, докато не се скри зад ъгъла. Чак тогава тръгнаха към реното, където търпеливо чакаше Нийлд. Пола го бе съжалила по време на вечерята. Когато седна в колата, тя го попита:

— Откога не си ял, Пийт?

— От половин час — Нийлд се обърна усмихнат, хванал нещо в ръката си. — Сандвичи от хладилната чанта. Не тръгвам никъде без храна. И без термос кафе.

— Хайде да се махаме — каза Бътлър, когато се настани до партньора си. Карай обратно към хотела. Бавно.

— Преди това искам да проверя онова порше. Стои тук от идването ни. Ей сега се връщам. Излезе от колата, преди Бътлър да успее да му отговори. Пола видя, че ниско до бедрото си държи валтер. Пресече улицата и тръгна към поршето, което стоеше като тигър, приклекнал преди скок. Крачеше спокойно, като местен жител на път за вкъщи, вдигнал яката си срещу хапещия студ. На улицата не се виждаха други хора. Нощните сенки, неспокойни и изнервящи, бяха обгърнали колата. Нийлд придърпа по-високо яката си и се приближи до колата. Каучуковите подметки на обувките му не вдигаха никакъв шум. Докато Пола наблюдаваше движенията му, пот изби по дланите й. Напрегна се в очакване на изстрели.

Нийлд обиколи колата, после отново пресече улицата и се върна при реното. Седна зад волана и прибра валтера.

— Фалшива тревога. Няма никой. Сега вече тръгваме.

— Карай бавно — повтори Бътлър.

— Каза ми го вече.

— Да, но Джийн Буржойн се обади скоро — рече Пола. — Колкото по-бързо се измъкне от вилата, толкова по-добре.

— Трябва да действа много предпазливо — съгласи се Бътлър. Нийлд изведнъж спря, изруга и каза, че портфейла му го няма.

Реши, че го е изпуснал от джоба си, слезе от колата, без да угаси мотора, и се затича назад. Върна се много бързо. Докато прибираше портфейла си, каза, че го намерил паднал на улицата. Пола доста се учуди от поведението му — Нийлд никога не губеше нищо.

Колата бавно се движеше. Улиците на Аркашон бяха почти празни — заради късния час, заради студа, заради ноември, който скоро щеше да отстъпи пред декември. Свърнаха покрай един ъгъл и Пола изведнъж се обади:

— Намали, Пийт.

Малко пред тях по тротоара от същата страна на улицата се движеше мъж. Въпреки тежкото палто и астраганената шапка Пола позна стойката му и начина, по който вървеше — като човек, измерващ разстояние в крачки.

— Отново лейтенант Бертие.

— Сигурна ли си? — попита Бътлър.

— Абсолютно. Нали го познавам, прекарах известно време с него в Олдбърг, когато се представяше за Джеймс Сандърс.

— Засили леко, Пийт — посъветва го Бътлър. — Ще се усъмни, ако ни види да се влачим така.

В момента, в който се изравниха с Бертие, Пола бързо погледна през прозореца. Да, това беше офицерът на Дьо Форж. Малко преди да стигнат хотела, Бътлър каза:

— Странно, не мислите ли? Бертие обикаля града. Пак в Аркашон срещнахме и любезния мистър Бранд. Май в този край се готви нещо…

— Стига! — прекъсна го Пола. — Достатъчно се тревожа за Джийн. Може да е звъняла, докато ме е нямало.

— Скоро ще разберем това.

Ивет Мурлон, агентката на Дьо Форж, бе проследила Джийн Буржойн, без жертвата й да забележи опашката. Очуканото пежо на Ивет по нищо не се различаваше от хилядите подобни френски автомобили.

Джийн пристигна в „Атлантик“ по тъмно и веднага се отправи към рецепцията. Внимателно формулира въпроса си:

— Приятелката ми Пола Грей каза, че е отседнала в хотел в Аркашон. Надявам се, че това е мястото…

Тя сложи ръката си на гишето, стиснала две банкноти. Администраторът небрежно пое парите и отвърна:

— Точно това е мястото. Приятелката ви е отседнала тук.

— Прекрасно! Ще ми кажете ли номера на стаята й?

— Да, но няма да ви свърши работа. Тя излезе.

— Знаете ли кога ще се прибере?

— Нямам представа. Не ми казва къде ходи. — Администраторът се поколеба, после се наведе към Джийн: — Мисля, че излезе за вечеря. С нея беше и един мъж.

— Благодаря ви. Мога да я почакам, нали? — тя огледа полутъмното фоайе. — Ще седна на онова кресло.

— Разбира се…

Кожената тапицерия на креслото беше срязана на едно място и от процепа стърчеше дунапрен. „Е, не е като в «Риц»“ — помисли си Джийн, докато сядаше. Дълго време остана в креслото. Пола не се появяваше. Започна да се тревожи — Дьо Форж вероятно се бе върнал във вилата, а в такъв случай хората му вече бяха по петите й. Джийн се почувства невероятно уязвима.

Отвори чантата си, извади протъркана карта на местността и я проучи. Бедата беше там, че щеше да се наложи да я остави на дежурния администратор, а той изглеждаше любопитен — със сигурност щеше да намери начин да отвори запечатания плик. Изведнъж се сети за разрешението на проблема и маркира с кръстчета три обекта на картата. После номерира кръстчетата. Едно. Две. Три. Написа на отделен лист бележка и я пусна заедно с картата в голям плик. Запечата го и го надписа за Пола Грей. Отиде до рецепцията и го подаде на администратора, като добави още две банкноти.

— Ще трябва да тръгвам. Моля ви, предайте това на мис Грей, когато се върне. А дали ще имате стая за мен по това време на годината?

— Името ви?

— Лайза Мейсън. Не, не го пишете сега, много бързам. Ще попълня книгата като се върна…

Ивет Мурлон видя Буржойн да влиза в „Атлантик“. Изчака няколко минути, а после, убедена, че англичанката ще остане за през нощта, подкара отново колата си. Малко по-нататък по улицата паркира в сянката на висока стена. Изтегли антената и настрои радиопредавателя. Съобщи кодовото си име, когато се свърза, и докладва:

— Обектът се намира в хотел „Атлантик“ в Аркашон. Изглежда, че ще пренощува тук. Някакви заповеди?

— Да, Ивет. Наблюдавай хотела. Докладвай незабавно за всяко движение на обекта. Ако се налага, проследи го. Повтарям — докладвай незабавно…

— Разбрано…

Ивет захвърли микрофона, вбесена от тона на жената. Кучка! Защо ли точно тази надута крава приемаше съобщенията, когато Леми отсъстваше? Й къде ходеше Леми, когато знаеше, че ще се обади? Обикновено отсъствието на майора предвещаваше нечия смърт…

Лейтенант Бертие вървеше по една от пресечките на крайбрежния булевард, когато джобният му телефон изпиука. Скри се под арката на някакъв жилищен вход, извади апарата, каза името си и се заслуша. Заповедите, които получи, бяха подобни на дадените на Ивет. Наредиха му да се обажда през петнадесет минути.

Бертие прибра антената и бързо тръгна към булеварда.

Бранд се обади от апарата в ъгъла на бара. Слуша известно време, отговори кратко и затвори. Остави на тезгяха парите за питието си и забърза към паркираната кола.

39.

Пола взе плика, даден й от дежурния администратор на „Атлантик“. Той отново я повика, когато се отправиха с Бътлър и Нийлд към стаите.

— Един мъж звъня да пита дали сте в хотела.

— Каза ли си името?

— Затвори веднага, щом разбра, че ви няма.

Тримата влязоха в стаята на Пола. Тя и Бътлър се заеха с плика, а Нийлд се загледа през завесите на прозореца.

— Отварян е — каза Пола. — После некадърно са го залепили.

— Нашият приятел на рецепцията — предположи Бътлър.

Пола скъса плика и извади картата и бележката. Съобщението беше кратко: „В десет тази вечер куриер ще ви съобщи една цифра. Вижте картата и ще разберете къде ви чакам.“

— Джийн е извънредно предпазлива. Това никак не ми харесва.

Тя разтвори картата на единствената маса в стаята. С „едно“ беше отбелязано кръстчето върху името „Вила Роз“. Номер две обозначаваше „Разклон“. Под „три“ пишеше „Навес за лодки“. Подаде картата на Бътлър и погледна часовника си. Десет без петнадесет.

— Хари, ти ще показваш пътя, когато дойде куриерът. Дано да е скоро. Тя едва ли разполага с много време. А и тези предохранителни мерки… Трябваше да съм тук, когато ме е потърсила.

— Нека просто се отпуснем и изчакаме събитията — предложи Бътлър. — От това, което видях и чух във вила „Форбан“, съдя, че е корава жена.

— Ще сляза долу, за да посрещна куриера — каза Нийлд и излезе от стаята.

Минута по-късно се върна, като връхлетя вътре. Хвана ръката на Пола и я бутна към вратата:

— Тук е. Но настоява да те види лично. Побързай — администраторът иска да го изхвърли от фоайето…

Пола хукна по стълбите, плътно следвана от Нийлд, а Бътлър се надвеси над парапета, скрил валтера зад гърба си. Мъж с еднодневна брада, облечен като скитник, стоеше срещу администратора. Обърна се, тръгна към Пола и й подаде плик.

— Казаха ми как изглеждате — проговори той с провансалски акцент. — Трябваше да ви го предам лично.

— Благодаря. Мога ли да ви помогна с нещо? С пари?

— Платиха ми добре.

Скитникът докосна с пръст омазнената си шапка, изгледа администратора и излезе от хотела. Вече в стаята си, Пола скъса плика. На сгънат лист хартия със същия почерк бе написано само „Номер три“.

— Навесът за лодки — каза Пола. — Между Гайян и Фактюр. Ти ще водиш, Хари.

— Ще карам аз — каза Нийлд, докато се спускаха по стълбите.

— Не, по дяволите! Този път ще карам аз — изстреля Пола и се втурна към колата.

Джийн Буржойн стоеше на площадката пред навеса за лодки, запалила цигара. Рядко пушеше, но сега нервите й бяха опънати до скъсване. Прикриваше огънчето от цигарата с лявата си ръка. Сгушена в коженото палто, тя се опитваше да не се поддава на потискащата атмосфера около навеса. Единственият звук беше плискането на вълните в подпорите. От едната страна на площадката имаше поток. Малка лодка лежеше неподвижно, заседнала в плиткото му тинесто дъно.

Площадката и навесът бяха издигнати близо до брега на пристанищния басейн. Някога дървен хелинг бе водил от навеса през заблатената земя до водата. Сега от това приспособление за спускане на лодките бяха останали само подпорите и няколко прогнили дъски. Духът на разруха витаеше наоколо.

Дървени стъпала се спускаха от двете страни на площадката. Едните водеха към потока, а другите слизаха на твърда земя. По тях се бе качила Джийн. Беше паркирала ровъра си встрани от широкия черен път, водещ от шосето към навеса. Водата, която тихичко плискаше под площадката, би трябвало да действа успокоително на нервите й. Тази нощ, на това забравено от Бога място, звукът сякаш ги раздираше.

Всъщност Джийн бе избрала мястото именно заради отдалечеността му. Сигурна беше, че Дьо Форж е открил отсъствието й, че опасността вече навсякъде я дебне. А трябваше на всяка цена да предаде на Пола записките си по операция „Маренго“. Те разкриваха един хладнокръвен и жесток военен план, целящ военен преврат и сваляне на правителството. Информацията трябваше да стигне до Париж.

Джийн дочу тихо изпукване. Като на прогнила дъска под нечий крак. Прилепи се плътно до стената, скри цигарата в шепи, ослуша се, втренчена в стълбите, идващи откъм пътя. Звукът не се повтори. Дървото просто стенеше от старост.

Беше се надявала да изчака Пола в „Атлантик“, но си тръгна, защото не й хареса начинът, по който я наблюдаваше администраторът. Щом тя успя да го подкупи, и друг можеше да го направи. А всяко издирване щеше да започне с проверка на малкото отворени хотели в Аркашон. Стори й се по-безопасно да я чака далече от града.

Хвърли цигарата си през перилата. Тя просъска във водата и угасна. Не искаше да рискува да я загаси с крак върху древните дъски на пода. Последното нещо, от което се нуждаеше сега, бе пожар. Слаб шум отново достигнало ушите й. Автомобилен двигател. Всъщност два. Колите вероятно се движеха по шосето. Но защо шумът престана? Две коли ли беше чула? Не бе сигурна — нощем звуците изминаваха дълъг път. Потрепери. Беше ужасно студено. Но Джийн знаеше, че трепери от страх, а не от студа.

Натрупаното напрежение през месеците, прекарани във вила „Форбан“, най-после взимаше своето. Напрежението да угажда на Дьо Форж, да го подпитва за всичко, без да издава интереса си, да изпраща докладите си в Париж. Във вилата адреналинът я държеше хладнокръвна и прецизна. Сега усещаше обратния ефект. Господи, как искаше да се върне в Олдбърг, в „Адмиралтейството“, да се върне при спокойствието и тишината в дома на чичо си, при дългите разговори с него — разговори, в които не трябваше да запомня всяка изречена дума.

Отново изскърца дъска. Тя се скова. Този път звукът беше по-различен, по-силен, сякаш излязъл изпод ботуша на тежък човек. Без да се отделя от стената, Джийн се плъзна към стълбите, слизащи до потока. Поклащането на водата й заприлича на движенията на акула. „Глупости! Я се вземи в ръце, момиче!“ Тогава видя сянката — огромна, приближаваща се от другата страна на площадката. Силуетът на едра фигура. Не виждаше лицето й.

Този път беше наистина. Дъските злокобно скърцаха, докато фигурата крачеше към нея. Обезумяла от ужас, Джийн хукна в обратна посока. Стигна стълбите, водещи към потока, и се спусна по тях. Зад себе си чу плясването на обувки в прогизналата почва, когато фигурата скочи от площадката. Тя се извърна, изведнъж сетила се за маузера, пъхнат в джоба на палтото. Хвана дръжката му, извади го навън. Ужасът сковаваше движенията й.

Виждаше добре в тъмното. Сега разбра защо лицето на фигурата беше останало скрито. Мъжът имаше маска на главата. Една голяма длан сграбчи китката й, изви я и Джийн пусна пистолета, за да не я счупи. Две ръце в ръкавици се стегнаха около гърлото й, а палците уверено притиснаха гръкляна. Запрепъва се назад към малката лодка в плитките води на потока, но нападателят я последва, без нито за миг да отслабва безмилостната хватка около гърлото й. Последното, което Джийн Буржойн видя от този свят, беше черната му маска и две студени очи, които я гледаха през процепите. После погледът й се замъгли и угасна завинаги.

Убиецът се изправи задъхан. Клекна, за да претърси тялото, но чу звук от приближаващи се коли. Остави трупа и се затича, приведен през блатото, а гумените му ботуши затъваха в тинята. Когато стигна паркираната кола, бе вече далеч от навеса за лодки, над който се бе спуснала зловеща тишина.

Ивет Мурлон бе проследила Джийн Буржойн на излизане от „Атлантик“. Когато видя жертвата си да се отправя към навеса за лодки, тя изтегли антената и докладва. После зачака в колата, паркирана далеч от навеса. Предполагаше какво ще стане там!

Ивет обожаваше Дьо Форж. Това, което можеше да се случи на добре облечената жена в навеса, съвсем не я засягаше. Ивет обичаше само едно нещо повече от Дьо Форж — парите.

40.

— Ето го навеса. Дано сме пристигнали навреме.

Пола караше като обезумяла, докато говореше. Караше на дълги светлини. По шосето в този час нямаше други коли. Бътлър седеше безмълвен до нея.

— Противно място — обади се отзад Нийлд.

Пола намали, за да завие вляво по черния път. Фаровете не пропуснаха разклона. Колата пое по грубата настилка. Пола примигна с фаровете, за да даде знак на Джийн, че идват, че помощта е близо, че вече няма да е сама.

Рязко настъпи спирачката в основата на навеса. Пресегна се към дръжката на вратата. Бътлър спря с ръката си нейната.

— По-добре да изляза пръв…

— Махни си проклетата ръка! Бързам!

Блъсна вратата, изскочи навън, отвори чантата си и в движение измъкна броунинга. С другата ръка извади фенерче от джоба си и тръгна нагоре по стълбите. Бътлър я последва, стиснал валтера.

Пола намали крачка, когато се изкачи на площадката и я освети с фенерчето. Отвори вратата към закритото помещение и видя малка яхта, чийто корпус се разпадаше от старост. Дали Джийн беше разбрала кой идва?

— Аз съм — Пола. Джийн, дойдохме. Къде си?

Не чу отговор и продължи по площадката, като осветяваше прогнилите дъски пред себе си. Не искаше да падне в смъртоносната прегръдка на тинята. Стигна до стълбите, водещи към потока.

Нийлд беше останал при колата. Чу шума от приближаването на друг автомобил. Излезе навън и приклекна ниско, когато мощни фарове осветиха пътя. Стисна силно валтера.

Фенерчето на Пола освети следите от стъпки по влажната земя. Бяха големи, прекалено големи, за да са от Джийн. Спря на върха на стълбите и бавно обходи подножието им с лъча. Изведнъж замръзна. Зад нея Бътлър прошепна:

— Какво има?

— О, господи! Не! Не същото!…

Изтича надолу по стълбите, прекоси няколко метра блатиста почва и навлезе в плитката вода на потока. Спря по средата, а желязната й воля не позволи на фенерчето да потрепне в ръката. Едно тяло лежеше по гръб в малка стара лодка. Буйна руса коса бе разпиляна по кърмата. А под нея — неподвижна, мръсна вода. Олдбърг… Всичко се повтаряше. Пола стисна зъби. Бътлър мина пред нея, наведе се над трупа и го освети с прожектора си.

— Стой там, Пола.

Тялото й почти изскочи от кожата си, когато една ръка хвана нейната. Чу гласа на Нюмън. Обърна се да го види — той беше последният човек, когото очакваше да срещне през тази кошмарна нощ.

— Боб! Слава богу! Мъртва е, нали?

Още докато го произнасяше, разбра, че въпросът й е излишен. Грозните синини и белези по шията на Джийн се виждаха ясно под светлината на прожекторите. Тръгна към Бътлър, но Нюмън я спря.

— Стой тук.

— Трябваше да ми предаде много важни записки…

— Казах ти да си стоиш на мястото. Пийт, пази от другата страна.

Нюмън се приближи до Бътлър и се наведе до него. Гледката беше грозна. Очите на Буржойн бяха изхвръкнали от орбитите. Шията й беше жестоко смазана. Превърната в каша. Но русата й коса все още бе красива.

Най-долното копче на палтото й се беше скъсало.

Нюмън внимателно разкопча останалите. Полата й също се бе вдигнала нагоре при борбата за живот. Нещо бе прикрепено високо на бедрото й. Нюмън вдигна още малко полата и видя над ръба на чорапа малък найлонов плик, залепен с лепенка към кожата. При убийство само полицията имаше право да докосва жертвата, помисли си Нюмън. Дръпна лепенката, освободи пликчето и оправи полата.

— Мисля, че убиецът ни е чул, че идваме — каза Нюмън, когато се приближи до Пола. Гласът му беше спокоен и делови. — Затова не е успял да я претърси. Може би не е умряла напразно.

Прегърна Пола и я поведе обратно на площадката. Тя се сети, че още държи броунинга, и го пъхна в чантата си. Вървеше като зомби. Нюмън не я пусна, докато не слязоха от другата страна и не стигнаха до колата. По-нататък беше паркирано реното му.

— Нищо ми няма — увери го Пола.

— Има ти много, по дяволите!

— О, Боб, беше също както Карин в Олдбърг. И двете ги намерихме удушени. Захвърлени в стари лодки като някакви ненужни детски кукли. Кошмарът се повтаря, Боб. Ако някога открием кой върши всичко това, аз лично ще го убия. Ще изпразня целия пълнител в главата му…

Най-после се предаде. Избухна в сълзи и скри лицето си в гърдите на Нюмън. Той я прегърна и я притисна до себе си, галейки я по косата и по гърба. Тялото й постепенно се отпусна. Нийлд и Бътлър търпеливо изчакваха встрани, хванали пистолетите си. Внимателно оглеждаха местността. Пола извади кърпичка, избърса очите си и погледна Нюмън.

— Не ме интересува в какви отношения е била с Дьо Форж. Тя беше прекрасна жена. Харесвах я много. Била е и храбра, предполагам. Не е лесно да шпионираш онзи негодник…

— Сигурно си права — Нюмън вдигна плика. — Когато стигнем достатъчно далеч оттук, ще видим какво ти е донесла. Но сега е опасно. Хората на Дьо Форж може да са наблизо. А и не искам местните власти да разберат за нас.

— Предполагам, че по закон…

— По дяволите закона! Сега Дьо Форж е законът тук. Това е работа за Лазал. Ще му се обадя от хотела. Но само след като се изметем от този район.

Пола се беше съвзела и оправяше палтото си. Поклати глава.

— Няма да напусна района на Аркашон, докато Туийд не ми нареди. Джийн е мъртва, но аз съм жива.

— Бих искал по-дълго да останеш такава — каза Нюмън и я поведе към реното.

* * *

— Откъде, за Бога, се появи при навеса? — попита Пола на път за Аркашон. Бътлър и Нийлд се движеха в колата зад тях.

Нюмън й разказа:

— Когато с Моше пристигнахме от Ланд, спахме в „Атлантик“ цяло денонощие. После те потърсих, но те нямаше. Реших да посетя Изабел. Това и направих. Когато се връщах в хотела, видях те да влизаш в колата и да я подкарваш като обезумяла. Реших да тръгна след теб и да разбера какво става.

— Е, видя. Не трябваше да оставяме Джийн така. Изглежда ужасно…

— А как? Да приберем тялото и после какво? Да информираме местната полиция и да си навлечем куп неприятности? Или да ни задържат? Мислиш ли, че на Туийд щеше да му хареса това — сега, когато Франция е на път да се взриви? В Марсилия също е имало бунтове срещу американците и арабите. Задълбочава се…

— Откъде знаеш за Марсилия?

— От Изабел — гледа телевизия, слуша радио. Каза ми, че имало много пострадали. Най-важната роля играли, разбира се, нашите приятели с маските.

— Спомена Ланд. Как мина там?

— После ще ти разказвам — отвърна мрачно Нюмън. — Дано сега успеем да се свържем с Туийд и Лазал. Светът на Дьо Форж започва да ни притиска.

В Париж Туийд изкара напрегната вечер. Куриерът с фалшивите документи, изпратени от Моника, пристигна. Лазал съобщи, че в осем тази вечер има прием в дома на Жозет дьо Форж.

Когато стигнаха Паси, Туийд накара шофьора на таксито да спре няколко къщи пред сградата, която търсеше. Изкачи се на терасата на елегантната постройка, обърната към малък парк, и се загледа в спиращите лимузини, от които се изсипваха гостите. Сред тях разпозна Луи Жанин — министъра на отбраната и марионетка на Дьо Форж. Лакеят на вратата попита Туийд дали има покана.

— Журналист съм — отвърна той. — Предай на мадам Дьо Форж, че работя за „Дейли уърлд“. И побързай. Отвън е доста студено. Ако не се върнеш до три минути, няма да ме завариш. Но аз ще се обадя по телефона, за да уредя сам срещата си, а след това ти едва ли ще си още на работа. Ето визитката ми…

Докато чакаше, покрай него минаваха другите гости, облечени във вечерни рокли и костюми. По ръцете и шиите си някои жени имаха бижута, струващи цели състояния. Туийд се чувстваше съвсем добре в спретнатия делови костюм. Защо пък трябваше да се облича специално за това гнездо на пепелянки?

Лакеят се върна забързан, с променено изражение. Покани Туийд вътре, пое палтото му и го поведе през застлания с червен килим вестибюл към голямата зала, пълна с гости. Залата беше мебелирана с вкус и осветена от блестящи полилеи. На стените имаше картини — Туийд позна една на Гоген.

Лакеят с лакти си пробиваше път през шумната тълпа. Гласовете се смесваха със звъна от чаши с шампанско. Туийд забеляза генерал в пълна униформа. Масон, началник-щаб на армията. После лакеят го представи.

Жозет дьо Форж беше висока и стройна жена, облечена в черна кадифена рокля, която подчертаваше превъзходното й тяло. Лъскавата й коса беше прибрана на кок. Властна, но и красива жена. Роклята оставяше прекрасните рамене съвсем голи и се крепеше върху тялото й като с магия. Тъмните й очи изучаваха Туийд, докато държеше в ръка картичката му. Той веднага разбра, че ще се опита да подчини и него на чара си.

— Мистър Прентис от „Дейли уърлд“. Чувствайте се като у дома си на този малък прием. Шампанско? — тя кимна на един келнер и Туийд неохотно взе чаша вино. — Елате, ще седнем, за да си поговорим спокойно — продължи тя на английски. — Толкова много хора. Направо е ужасно. Но поканиш ли един, трябва да се обадиш и на другия, и така нататък. Лесно се обиждат, ако не ги поканиш. Като деца са…

Без да спира да говори, тя го заведе до елегантно канапе до стената, махна му с ръка да се приближи и седна, кръстосала дългите си крака, които се виждаха през дълбоката цепка на роклята. Туийд нарочно задържа поглед върху тях — сигурен беше, че от него се очаква именно това. Заговори на английски — не искаше тя да знае, че владее отлично френски.

— Тук сте събрали много хора от висшето общество. Виждам и генерал Масон. Успява ли да ви даде поне малко морална помощ в тези кризисни дни?

— Най-любопитното, мистър Прентис, е това, че английската преса започва да се интересува от Франция. Скоро Париж отново ще стане столицата на Европа, както беше при Наполеон.

— А Германия?

— Там знаят да уважават силата! — тя махна с ръка. — А скоро Франция ще бъде призната за супер силата на континента. Та ние разполагаме с нашите „ударни сили“ — атомното ни въоръжение. Ето там е застанал генерал Лапоант, командващ тези части.

„Орлите се събират“ — помисли си Туийд, докато се обръщаше да види посочения от Жозет униформен генерал. Бе средно висок, строен, с къс черен мустак. Слушаше усмихнато някаква руса красавица, която го гледаше с обожание.

— Разведе се с жена си — продължи Жозет — и сега Лизет се надява да го покори. Той може да легне с нея, но втори път няма да се ожени.

— Предполагам, че възгледите на премиера ви Навар са други, че той предпочита тясното сътрудничество с нова Германия.

— Навар? Пфу — тя изпъна длан пред устата си и духна в нея.

— Ще се прости с поста си, когато мъжът ми влезе в Париж.

— Имате предвид с армия?

Жозет присви хипнотичните си очи и изгледа Туийд, преди да отговори. После огледа залата и сви устните си:

— Не можем да говорим спокойно в тази лудница. Елате, ще се оправят за малко и без мен.

Туийд спря един келнер, даде му чашата си и последва жената. Тя отвори някаква врата и влезе в по-малка стая, обзаведена главно с меки шезлонги, достатъчно широки, за да могат да поберат двама души. Заключи вратата и се отправи към шезлонга до противоположната стена. Излетна се на него и потупа с ръка мястото до себе си.

— Елате и седнете при мен. Така всичко ще си дойде на мястото.

Туийд седна на ръба с лице към нея. Главата й почиваше на ниската възглавничка на облегалката. Той извади от джоба си малък касетофон, постави го на масичката за кафе, натисна копчето и се чу тихото бръмчене на моторчето.

— Надявам се, нямате нищо против.

Тя се пресегна и натисна бутона за спиране с лакирания в розово пръст. Шумът спря. Усмихна се разсеяно и вдигна голите си ръце зад тила.

— Едва ли ще искате да запишете всичко, което си кажем. Освен това не понасям тези машинки.

— Както желаете! — Той извади писалка и бележник. — Може да си водя бележки, нали? Добре. Бихте ли повторили това, което ми казахте в другата стая? Не успях да го запомня — излъга той.

— Разбира се… — Жозет се поизправи в шезлонга, сви краката си и се облегна на вдигнатите си колене.

Докато говореше, Туийд записваше.

— Казахте — подсети я той, когато жената свърши, — че очаквате мъжа си да пристигне в Париж начело на армия.

— Вие, журналистите, сте наистина непоносими — тя лекичко го плесна по коляното, но ръката й се задържа там. — Вече ме питахте за това. А аз не ви отговорих.

— Сега ще го направите ли?

— Разбира се, че генералът ще дойде в Париж. И ще дойде навреме. Франция плаче за един силен мъж, който да я спаси. Може би ще пристигне и армията му — войниците му са предани и той едва ли ще успее да ги възпре.

„Добре измислено“ — каза си Туийд и продължи да записва. Сега вече виждаше сценария на преврата. Това посещение на приема се оказваше много полезно. Ръката на Жозет нежно се размърда върху коляното му. Туийд я покри с длан. Беше най-привлекателната и най-опасната жена, която бе виждал. Реши да говори направо:

— Какво ще стане, ако мъжът ви влезе и ни завари така?

— Заключих вратата.

— Знаете какво имам предвид.

— О, не се безпокойте. Шарл се забавлява при друга. От много време си има любовница. Някаква англичанка. Винаги е намирал жени, за да се разтовари. Вие никога ли не го правите?

Тя бе извадила ръката си изпод неговата и пръстите им сега бяха сплетени. Лекичко го придърпа към себе си. Туийд трябваше да употреби цялото си самообладание, за да устои. Каза си отново, че Дьо Форж е отговорен за смъртта на неговия агент в Бордо Френсис Кари. На жената, изглежда, просто й се забавляваше. Но може би се опитваше да прехвърли пропагандата на Дьо Форж отвъд Ламанша. Туийд си пое дълбоко въздух.

— Ако не довършим този разговор, ще загубя работата си.

— Добре, питайте, мистър Прентис. Ще си починем после.

— Чух слухове за някакъв клуб на високопоставени личности, чиято цел е да завземат властта в Париж. Чух и друго — че един от членовете му е чуждестранен производител на оръжия, който тайно снабдява генерал Дьо Форж.

Тя се сепна, но се овладя за миг. Беше хитра и реакцията й го свари напълно неподготвен — Жозет протегна напред крака си, сложи го в скута му и се усмихна. На Туийд не му оставаше нищо друго, освен да се усмихне в отговор и да подпре бележника на крака й.

— Не мога да си представя на кой му е хрумнала тази мелодраматична идея — отвърна на въпроса му тя. — А на моите приеми наистина идват високопоставени личности, както сам се уверихте. Искат да следят отблизо последните събития. А те приближават към своя връх — жената бавно раздвижи крака си напред-назад в скута на Туийд. — Връх ли казах? — измърка тя.

— Слабото ви място е — бързо изрече Туийд — това, че нямате никаква политическа подкрепа.

— Така ли мислите?!

Тя дръпна крака си и скочи от шезлонга. Оправи роклята си и се огледа в голямото стенно огледало. После отиде до вратата, отключи я и му кимна да се приближи. Туийд влезе с нея в залата. Жозет го хвана с едната си ръка, а с другата му посочи един мъж, който непрекъснато говореше на брюнетката пред себе си, като подсилваше думите си с отсечени жестове на ръцете.

— Ето я вашата — нашата — политическа подкрепа. Това е Емил Дюбоа — лидерът на партията „За Франция“. Всеки ден хиляди хора се стичат под знамената му.

Туийд разгледа Дюбоа. Среден на ръст, вече позакръглен, на около петдесет години. Имаше рошава коса и дълъг увиснал мустак над плътните си устни. Под официалното си сако носеше обикновена бяла връзка, малко зацапана. Противен тип, който напомни на Туийд за снимките на Пиер Лавал — френския колаборационист от войната.

— Май тежката артилерия наистина е на ваша страна — Туийд се опитваше да възстанови предишното благоразположение на Жозет.

— А тежката артилерия винаги печели. Защо не ми дойдете на гости утре вечер? Ще бъда сама. Ще ви дам картичката си. Обадете ми се предварително, за да се подготвя…

Жозет отвори чекмеджето на писалището до стената. Извади картичка с релефни букви и алена роза над името. Подаде му я с подкупваща усмивка.

— Частната ми визитка с частния ми телефон. Давам я на малко хора.

Туийд благодари, пожела й лека нощ и взе палтото си от лакея. Когато излезе от къщата, потупа джоба си, за да се увери, че касетофонът е там.

— От другата страна на улицата ви чака такси, мистър Прентис — каза му лакеят и посочи колата.

Прентис. Името бе избрала Моника. Бе предупредила за това и главния редактор на „Дейли уърлд“ — близък приятел на Туийд. Вече в таксито, той извади касетофона, погледна го и се усмихна.

— Така ли мислите?! — долетя от касетофона ясният глас на Жозет дьо Форж.

Туийд се изправи, изключи машината и погледна Лазал. Бяха в кабинета на Навар в Министерството на вътрешните работи. Самият Навар в момента отсъстваше.

— Как успя да направиш записа? — попита Лазал. — Нали каза, че изключила касетофона?

— Така си мислеше. В техническата лаборатория на Парк Кресънт изработиха този шедьовър. Включва се след натискането на стопа, а копчето за старт задейства устройство, възпроизвеждащо звука от работещо електромоторче. Когато касетката започне наистина да се върти, звукът спира.

— Добре, а ако тя се бе съгласила да записваш на лента?

— Щях да кажа, че много бръмчи, щях да го взема в ръце и да натисна скритото отзад копче.

— Такива машинки биха ни свършили доста работа. Както и да е, сега най-важното е намекът на Жозет, че мъжът й ще пристигне с войската си в Париж. Разбра ли, че Дьо Форж е назначен за временно командващ Трета армия!

— Не. Нима Навар го одобри?

— Не успя да направи нищо. Генерал Масон обяви назначението публично, без да се допита до Навар. Единствената възможност сега е да уволни генерал Дьо Форж и началник-щаба на армията. Но това ще доведе до въстание. Не може да го направи.

В този момент самият Навар влезе в кабинета. Лицето му беше сериозно и решително. Лазал му разказа за посещението на Туийд и Навар поиска да чуе записа. Отпусна се зад бюрото си, втренчи се във въртящите се ролки на касетата и внимателно изслуша целия разговор.

— Радвам се, че като премиер ще можете да ръководите и вътрешното министерство — каза му Туийд след края на записа.

Навар се усмихна:

— Да, успях да задържа контрола върху министерството. Това е и моят коз в играта. Тайните служби, полицията и най-важното силите за борба с безредици сега са под моя власт. Въпросът е кога да изиграя коза си. Имам нужда от сигурни доказателства за измяната на Дьо Форж.

Телефонът иззвъня, Навар отговори, после подаде слушалката на Туийд:

— Обажда се Робърт Нюмън…

41.

Генерал Дьо Форж се разхождаше из кабинета си и слушаше доклада на Леми за успешната акция на Калмар. Движението му изнервяше майора — Дьо Форж често оставаше зад гърба му, докато той говореше. Генералът обичаше да използва този психологически трик — да кара посетителите да се чувстват неудобно. На едно място прекъсна разказа на Леми:

— Долната част на палтото и обувките ти са целите в тиня.

— Почвата е прогизнала от вода…

— Дори и да е така, трябваше да се изчистиш, преди да влезеш. От теб се очаква да бъдеш по всяко време пример за войниците.

— Моля за извинение. Нямах търпение да ви уведомя за успеха на Калмар. Джийн Буржойн е мъртва.

— Елиминирахме един шпионин. Мисля да превърна сегашните маневри на войската в начало на операция „Маренго“. Преди това ти трябва да започнеш с операция „Аустерлиц“ — създаването на хаос в Париж. Отсега нататък огненият кръст трябва да се появява навсякъде.

Докато Дьо Форж говореше, част от съзнанието му беше заета с мисълта, че в щаба му има шпионин. Някой доставяше информация на властите в Париж — информаторът в службата на Лазал го бе потвърдил. Значи предателят беше сред най-доверените му хора. Лейтенант Бертие? Самият Леми? Трябваше да го разкрие бързо и да го ликвидира. Задължително преди старта на „Аустерлиц“ и „Маренго“.

— Огненият кръст бе знамето на бунтовете в Марсилия и Тулон — увери го Леми. — Утрешните вестници ще са пълни със снимки. Да пристъпя ли към операция „Аустерлиц“?

— Още е рано. Изборът на подходящ момент е най-важната част от всяка кампания. Каза, че ти се е обадил Бертие, за да съобщи, че е видял Пола Грей в Аркашон. В кола с още двама мъже. Тя ще бъде следващата цел на Калмар. Трябва да приключи с ликвидирането й до двадесет и четири часа.

— Не е много. Калмар обича да планира прецизно действията си.

— Е, тогава ще се наложи да побърза с прецизността си. Тревожи ме и загадъчният Манто.

— Той ми се обади и ми каза да поставя два милиона швейцарски франка в платнена торба, а нея да оставя зад телефонната кабина при едно селце до Бордо. Това и направих. После си тръгнах.

— Какво друго ти каза? — попита Дьо Форж през лявото рамо на Леми.

„Истински дявол — помисли си майорът. — Откъде разбра, че това не е всичко?“

— Манто ми каза да отида в щаба за половин час. После съм можел и да се върна при телефонната кабина. Нямал нищо против да се върна и по-рано, но щял да стреля в главата ми.

Това несъмнено бе езикът на Манто, помисли си Дьо Форж. Калмар никога не говореше така.

— Друго?

— Да. Каза, че ще се заеме с Пола Грей. И с всеки друг, който сметнем за излишен. Точно така се изрази.

Дьо Форж се надяваше, че след плащането на исканата сума Манто щеше да го остави на мира. Сега се чувстваше по-спокоен. Куршумът, прелетял пред лицето му, бе успял да го стресне.

— Изпрати жълт сигнал за групите в Париж, включени в операция „Аустерлиц“ — изведнъж нареди генералът. — Незабавно…

Когато Леми излезе, той погледна часовника си. Следващият, последен сигнал щеше да бъде червен — сигналът за взривяването на Париж. Трябваше скоро да нанесе удара, преди Навар да е успял да стабилизира правителството.

Навар и Лазал наблюдаваха Туийд, докато говореше по телефона, но неговото лице остана безизразно. Туийд си водеше кратки записки, рядко задаваше по някой въпрос на Нюмън. В един момент му каза да изчака и се обърна към двамата французи:

— Обажда се от хотел в Аркашон. Никой не подслушва. Бътлър наблюдава администратора. Трябва веднага да решим един проблем.

— Какъв?

— Нюмън разполага с доказателства за зверствата на Дьо Форж. Направил е снимки… — Туийд сбито им разказала гробището в Ланд и за случилото се при вилата на Моше Щайн.

— Нека аз поговоря с него — каза Лазал. Взе слушалката и започна: — Лазал. Ще бъда кратък. Филмът у вас ли е? Добре. Знаете ли летището при езерцето Казо, западно от шосе Н652?

— Да. Видях го, когато се връщахме с Моше от Ланд.

— Призори там ще кацне хеликоптер „Алует“. Дайте филма на пилота. Кодовото му име е Валми.

— Ще бъда там.

— Туийд ми прави знак, изчакайте…

Туийд се бе замислил върху сбития разказ на Пола за откриването на трупа на Джийн Буржойн. Реши, че е крайно време да изведе сътрудничката си от опасния район. Разказа с две думи на Лазал за убийството. Французинът зарови пръсти в косата си.

— Господи! Джийн беше един от агентите ми в района. Това е ужасно. Оставам само с един човек там…

— Дай ми проклетия телефон, Рене! — Туийд грабна слушалката. — Боб, Пола къде е? Дай ми я… Пола, съжалявам за Буржойн, сигурно не си на себе си от шока… Да, разбира се, че си го свързала с Олдбърг. Сега ме слушай: изтеглям те от района. Лазал ще изпрати хеликоптер. Боб знае за това. Ще се качиш на него и ще дойдеш в Париж.

— Не. Оставам тук, докато открием мръсника. Успя да убие две мои приятелки — Карин и Джийн…

— Пола — произнесе сериозно Туийд, — това не е молба, това е заповед. Отлиташ оттам с хеликоптера!

— Не — повтори твърдо тя. — Оставам. С мен е Боб. Хари и Пийт също.

— Май не ме чу — каза рязко Туийд. — Заповядвам ти…

— А аз не се подчинявам! Ако не ви харесва, после можете да ме изхвърлите от екипа.

— Непреклонна жена…

— Когато поискам, съм такава. Сега искам. Как е при вас?

— Дай ми Нюмън.

— Слушам, Туийд — обади се Боб.

— Сам разбра, че не мога да се оправя с Пола. Но я искам на борда на вертолета. Ако се наложи, ще я занесеш до машината на ръце!

— Не мога да го направя. Грешите за Пола. Тя ще приеме това като бягство от битката. Не че не съм съгласен с вас, що се отнася до безопасността й. Но тя е пълноправен член на екипа. Не го забравяйте.

— Може пък и да си прав. Дано доказателствата, които си събрал, ни помогнат да неутрализираме мощта на врага. Лошото е, че нямаме свидетел.

— Имаме — каза Нюмън, като се сети за Мартина, жената, която събираше съчки по плажа. — Малко е стара, но умът й е на мястото си. Може да направи силно впечатление, ако се появи по телевизията.

— Боб, тази жена ни трябва.

— Тоест да се върна в Ланд. Добре, виждам, че е важно. Може да наклони везните в наша полза.

— Да се върнеш в Ланд? — Туийд не бе очаквал това. — Не мога да го искам от теб.

— Вие не го и искате. Сам взех решението. Тръгвам веднага, щом свърша с други е неща.

— Боб, обещай ми да се обадиш, преди да тръгнеш. Или поне някой от останалите да го направи.

— Окей. Обещавам. Пазете се.

— Ти се пази — гласът на Туийд издаваше тревогата му. — Имаме причина да мислим, че скоро адът ще се отприщи. Отсега нататък можеш да очакваш всичко.

Туийд умислен затвори телефона. Бяха стигнали до критичния момент в безмилостната битка за спасяването на Франция. По време на разговора му Навар бе стоял прав, загледан сякаш в мъглите на несигурното бъдеще. Туийд го погледна, видя изражението му, отгатна мислите му. После обърна очи към Лазал.

Шефът на френските тайни служби също изглеждаше нервен и несигурен. Дали беше време да удари с батальоните си DST, полувоенните Сили за борба с безредиците, останалите подразделения под негово командване? И накъде трябваше да ги насочи? На юг, където хаосът беше организиран и ръководен от Дьо Форж? Или да ги остави да отбраняват Париж?

Единствен Туийд знаеше правилния ход. Чужденец в чужда столица, той изглеждаше толкова спокоен, колкото би бил зад бюрото си в Парк Кресънт.

— Зная какво трябва да направим — гласът му бе решителен — Но първо искам да ми опишете ситуацията в момента така, както я виждате вие.

Отговори му Навар, все още бодър, въпреки късния час:

— Както знаете, без да се допита до мен, Масон публично обяви назначаването на генерал Дьо Форж за временно командващ Трета армия. Войската в момента провежда учение на територията на цяла Южна Франция. Каква е целта на маневрите? Разиграват отбраната на Марсилия, Тулон и Бордо при нападение по вода и въздух. Фиктивният нападател е генерал Али — диктатор, чиито войски са базирани в Северна Африка. Повод за интервенцията е преследването на арабите във Франция. Сценарият на учението напълно съответства на антиарабската пропаганда, организирана от Дюбоа.

— А каква е истинската цел на маневрите?

— Да се осигури правото на Дьо Форж свободно да разполага и придвижва във всички посоки войските си, обхващайки огромна територия.

— Трябва да го ударим сега. Незабавно, без пощада. Изправени сме срещу зли сили. Расисти, хора, мразещи до смърт арабите, германците, американците…

Туийд се бе изправил, когато главен инспектор Ото Кулман влетя в стаята, здраво стиснал в устата си незапалена пура. В ръката си държеше сгънат лист хартия.

— Идвам от Германия — каза той на Навар. — Да започвам ли?

— Разбира се.

— Туийд, преди време ти ме посъветва да изпратя тайни агенти в Базел и Женева. Каза, че там се намира базата на Калмар. В неутрална Швейцария. Че там получава заповедите.

— Какво откриха твоите хора?

— Четирима души, които са свързани по някакъв начин със събитията от последния месец, са посещавали в този период Базел, Женева или и двата града. Ето имената им и местонахожденията им.

Туийд разгърна листа, прочете го и го върна на Кулман.

— Името на човека, когото познаваме като Калмар, е в този списък. Но не мога да докажа твърдението си. Все още.

Туийд влезе в кабинета, затвори вратата и седна зад бюрото си. Трябваше насаме да проведе няколко важни телефонни разговора, да даде извънредни инструкции за бързи действия.

Първо позвъня на Марлър.

После се свърза с Нюмън и поговори по-дълго с него. Повика на телефона и Бътлър. Нарежданията му бяха кратки. Свърза се и с Пийт Нийлд. Заповедите за него отново бяха кратки.

Помоли Нийлд да му даде Пола. Приказва дълго с нея — спокойно и далеч по-топло, отколкото при последния им разговор. Тъкмо затвори, когато влезе Кулман.

— Сядай, Ото. Не се опитвам да идентифицирам Калмар. Искам убиецът да се чувства в безопасност, извън всякакво подозрение.

— Мисля, че стратегията ти е добра. Дойдох, за да поговорим насаме. В Германия приех кратък радиосигнал от Щал. Помниш ли го?

— Разбира се. Хотел „Де Берг“ в Женева. Тогава говорихме за него. Сега ми се струва, че от срещата ни насам са изминали години. Щал е твой агент, представящ се за французин в Бордо. Каза ми фиктивното му име, адреса и телефонния номер.

— Свърза се с мен съвсем за кратко. Едновременно ме зарадва и разтревожи — разполагал с ценна информация, но не можел да се измъкне от Бордо. Има ли начин да помогнеш?

— Мисля, че да. Мои хора се намират в този район. Паролата е „Гемлин“ нали?

— Точно така. Благодаря ти.

— Не ти обещавам нищо, Ото — предупреди го Туийд и немецът излезе от стаята.

Туийд се пресегна за телефона и набра номера на „Атлантик“, даден му от Нюмън. Щеше да остави на Боб сам да реши дали да отиде отново в Бордо, за да спаси Щал. Нюмън вече бе рискувал достатъчно, за да го излага на нова опасност.

Марлър седеше на леглото в апартамента на „Рю дю Бак“ в Париж, когато му се обади Туийд. Пушеше цигара пред разтворената карта на Франция. Вдигна слушалката при първото позвъняване и отговори, без да казва името си:

— Да? Кой е?

— Туийд. Искам да засилим натиска, Марлър, искам да ги притиснем още по-здраво. Войната, която водим с теб, е психологическа. Можеш ли да измислиш нещо?

— Дайте ми една секунда…

Марлър издуха кръгче дим и проследи с поглед пътя му към опушения таван на мизерната стая. Кръгчето постепенно се разду и димът се разсея във въздуха.

— Хрумна ми нещо. Чисто психологически ход. Ще замина за известно време.

— Успех!

Марлър прибра радиотелефона в отвореното куфарче, оставено на един стол. Извади самолетните билети на „Ер Интер“, на които трябваше само да попълни посоката и номера на полета. Вече бе използвал няколко, но оставаха достатъчно. Взе пластмасово шише пудра с жълтеникав оттенък, застана пред огледалото и сложи малко от нея на лицето си.

Пудрата беше част от „мострите му“ — нали се представяше за търговец на козметика. Резултатът от процедурата пред огледалото беше блед, нездрав цвят на лицето. Доста французи изглеждаха точно така. Марлър критично огледа отражението си и оправи ъгъла на баретата.

Бе облечен в сини джинси и яке. Преди няколко дни беше проверил на практика дали външният му вид и поведението му постигат желания ефект. Тогава влезе в първия бар и си поръча нещо за пиене. Заразхожда се из помещението с чаша в ръка — отдавна бе забелязал, че французите имат този навик. Поприказва с бармана, с някои от посетителите. Оплака им се от трудностите в бизнеса. Всички се отнесоха с разбиране към проблемите му. Нещо повече — те го приеха като един от тях.

— Време е да се захванеш с работата си — каза Марлър на собственото отражение.

Знаеше, че си говори сам, разбира се. Често когато работеше дълго време без партньор, се връщаше към този навик. Вече с нетърпение очакваше деня, в който щеше да се махне от този противен апартамент.

В хотел „Атлантик“ Нюмън също бе разтворил карта пред себе си. Беше на Бордо.

— Налага се да се върна в града, за да измъкна Щал — един немски агент, внедрен там — обясни той. В стаята бяха Пола, Нийлд и Бътлър. — Тръгвам довечера. През нощта ще имам по-големи шансове.

— Ти си полудял — избухна Пола. — При последното си ходене там просто извади невероятен късмет. А сега непрекъснато съобщават за засилени предохранителни мерки в Бордо. Погледни вестниците…

Вестниците бяха пръснати на леглото му. Всички публикуваха снимки от бунтовете в Марсилия и Тулон. Натрапваха се образите на мъжете с маски и лотарингските кръстове, пламнали в нощта. Метежите ставаха все по-свирепи.

— Ако довечера тръгнеш за Бордо — продължи Пола, — няма да можеш дори да подремнеш. А сутринта трябва да посрещнеш хеликоптера. Къде ще бъдат рефлексите ти тогава, ако налетиш на нещо непредвидено?

— Благодаря ти за доверието — озъби й се Нюмън.

— Тревожа се за теб, глупак такъв.

— Всичко е наред — усмихна се той. — Разбрах те и наистина ти благодаря. Трогнат съм.

— Упорито магаре! — Доброто й настроение се бе върнало след усмивката на Нюмън. Прегърнаха се топло. Зад тях Нийлд смигна на Бътлър. Винаги при операция настъпваха подобни моменти. Резултат от непрестанната опасност, от безсънието и умората. Нервите не издържаха.

— Не мога да открия улицата на Щал на тази карта. „Пасаж Емил Зола“. Ще се отбия при Изабел, преди да тръгна. Тя сигурно знае мястото.

Пола се усмихна дяволито:

— Гледай да не останеш при нея до сутринта.

Нюмън я плесна по дупето и се обърна към Бътлър и Нийлд.

— Грижете се добре за нея, докато ме няма.

— Нали ще се върнеш тук, преди да тръгнеш за… езерото и хеликоптера на Лазал? — попита Бътлър. За малко щеше да се изпусне и да каже „за Ланд“, но навреме се усети, че вероятно Нюмън не е казал на Пола за това пътуване. По телефона Туийд поотделно бе предупредил него и Нийлд, че отговарят лично за безопасността на жената, че тя е изправена пред смъртна опасност.

42.

Виктор Роузуотър се намираше далеч от Аркашон. Седеше в хола на своя ултрамодерен апартамент на „Конвикщрасе“ във Фрайбург. Погледна часовника си. Четири сутринта. Скоро трябваше да пристигне Хелмут.

През нощта един частен самолет го докара от Бордо до Базел. Там Роузуотър плати уговорената сума на пилота, качи се в колата си, оставена близо до летището, и пое през границата по аутобана към Фрайбург.

Времето беше противно. Тежък сняг затрупваше древните покриви на университетското градче. Роузуотър се изправи и отиде в кухнята, обзаведена с вкус и много пари. Наля си чаша кафе от машината и се върна в хола. Отпи от кафето и се загледа в снимката на Пола Грей, която тайно бе направил. Подпря я на старата сребърна кана, купена от антикварен магазин. Колекцията му от сребърни съдове беше огромна.

„Красива е — помисли си Роузуотър. — И за разлика от повечето хубави жени излъчва някакъв вътрешен чар и нежност. Такива момичета постигат целите си по-лесно от останалите.“

Хелмут Шнайдер. Той се замисли за германеца, заради който бе долетял във Фрайбург. Хелмут беше необикновен човек. Мрежата му от информатори се простираше до всички краища на Германия. Много от хората му бяха доста съмнителни типове. Сред заслужаващите повече уважение имаше бармани, хотелиери, шофьори на таксита и автобуси — все хора, които виждаха и чуваха много неща.

Негови информатори бяха и сводници, нелегални търговци на оръжие, съдържатели на нощни клубове. Те населяваха един свят, който за обикновените хора беше напълно непознат.

По искане на Роузуотър Хелмут им беше казал да му докладват за всички забелязани чужденци с ирландски акцент в говора, за начина, по който се движат из страната. Благодарение на тези източници Роузуотър бе успял да неутрализира няколко бойни групи на ИРА, преди да започнат терористичните си действия.

Сега Хелмут имаше друга задача — разкриването на тайните квартири на „Сигфрид“. Роузуотър го очакваше с последните сведения.

Най-странното беше това, че Хелмут рядко напускаше евтиния си апартамент във Франкфурт. Всичките си връзки осъществяваше по телефона. Но Хелмут беше достатъчно хитър, за да не се задържа дълго на едно място. През два месеца сменяше квартирата си и съответно телефонния номер. Наемаше жилища в различни части на Франкфурт. Това налагаше непрекъснато да се обажда на най-доверените си хора, за да им съобщава новия си телефон. Но инстинктът му за самосъхранение бе невероятно силен. Хелмут никога не рискуваше с постоянен адрес.

Чукане на входната врата прекъсна мислите на Роузуотър. Той скочи на крака, извади пистолета си, приближи се до здравата дървена врата и надникна пред шпионката, преди да отключи и издърпа резетата.

Една странна личност чакаше отвън. Мъжът беше облечен в черно от глава до пети, носеше черни очила и бял бастун за слепи. На Роузуотър му трябваше време, за да разпознае Хелмут Шнайдер.

— Изтупай снега от палтото си — нареди му той. — И бъди така добър да си събуеш обувките.

Целият под на апартамента беше покрит с дебел килим. Сам педант по отношение на чистотата, Роузуотър поддържаше луксозното жилище в безупречен вид. Затвори вратата чак след като Шнайдер изтупа снега от себе си, свали обувките и влезе в топлото антре. Роузуотър му посочи хола и занесе палтото и обувките в кухнята. Прибра дрехата в килера, а обувките сложи в мивката. Наля втора чаша кафе и я занесе на Хелмут, който се беше настанил в едно кресло с крака, изпънати към най-близкия радиатор.

— Някакви данни за „Сигфрид“?

— Едно умно момиче е проникнало в главното им командване. Няма да ти кажа коя е — Шнайдер се усмихна и показа две дупки в зъбите си. — Момичето ги мрази в червата, казвам ти. Освен това е смела и й сече пипето.

Шнайдер бе свалил черните очила и сега хитрите му очички блестяха от задоволство. При пристигането си бе изглеждал като отрепка. В момента приличаше на ловно куче, надушило дирята.

— Нещо по-конкретно?

— Успокой се, де — смъмри го Шнайдер. Говореше на немски. — Тук е топличко. А отвън все едно си в Сибир.

— Защо си се маскирал? — попита Роузуотър и изведнъж настръхна. — Не са те проследили, нали?

— Напротив.

— Дотук ли? Боже Господи…

— Хайде успокой се най-после — повтори Шнайдер, доволен, че е успял да стресне иначе спокойния англичанин. — Наистина ли си мислиш, че не мога да забележа навреме опашката? Бяха двама, но се движеха разделени. Измъкнах им се в Хайделберг. Отидох до апартамента на един приятел и взех неговата кола — моята оставих там. Преди да се облека така, оставих и втората кола — някъде около твоя район беше.

— Професионално — Роузуотър се опитваше да прикрие нарастващото си раздразнение. — Докъде стигна?

— „Сигфрид“ имат въоръжени групи в Хамбург, Дортмунд, Берлин, Хановер, Дюселдорф, Франкфурт, Карлсруе, Мюнхен и Щутгарт. Подготвя се голяма акция.

Докато говореше, Шнайдер извади портфейл изпод трите ката дрехи — два пуловера и сако. Дръпна ципа на вътрешното отделение и измъкна от него сгънат на четири лист хартия с формат на машинописна страница. Подаде го на Роузуотър и доближи още малко краката си до горещия радиатор.

Роузуотър прочете списък с точни адреси. Някои вече знаеше. Погледна към Шнайдер, който стискаше с две ръце топлата чаша.

— Това ли е всичко?

— Съвсем не — Шнайдер допи кафето си и остави чашата. — Скоро ще получа друг списък. Ще съобщя на хората телефонния номер, който ми даде, за да могат да се свържат с теб.

— Добре.

Роузуотър си мислеше, че Шнайдер е идеален за работата си. Обществото го беше отхвърлило от себе си и той можеше да се смеси с обитателите на другия, на подземния свят, и да спечели доверието им. А и нямаше опасност да изпревари Роузуотър, като предаде списъците в полицията. Полицията беше негов враг — Шнайдер, крадец на дребно, бе излежал пет доста дълги присъди в немските затвори. Следващото провинение щеше да му коства години зад решетките.

— Време е да си тръгваш — подсети го Роузуотър. Шнайдер направи универсалния жест, с който се искаха пари — протегна ръка и потърка палеца и показалеца. Роузуотър никога не му даваше парите, преди да си ги е поискал — беше тактически ход, така нямаше опасност германецът да си помисли, че може да гребе от бездънна яма. Бръкна в джоба си, извади четири банкноти от по петстотин марки и ги подаде на Шнайдер. Много пари, но разноските на Хелмут се бяха увеличили. Немецът сякаш се колебаеше.

— Не е достатъчно, за да покрие разходите ми. Трябват ми двойно повече.

— Нямам толкова — Шнайдер очакваше този отговор. — Ще трябва да се оправиш с по-малко. Ето ти още хиляда и нито марка повече.

Роузуотър остави парите на масата. Шнайдер ги вдигна, когато той тръгна към кухнята за обувките и палтото. Доизтръска неразтопения сняг по обувките. Нямаше търпение да се отърве от немеца.

Шнайдер отново се престори на слепец. Намести черните очила, приведе рамене и започна да почуква с бастунчето по стените, за да привикне към ролята си. Роузуотър с облекчение погледна гърба му. Искаше веднага да тръгне към летището на Базел. Оттам щеше да хване първия самолет за Бордо през Женева и да продължи с кола към Аркашон. В бар „Мартиника“ бе дочул приказките на някакъв мъж със силно изразен ирландски акцент. Дискретните му проучвания бяха показали, че човекът често посещава заведението. Освен това искаше да се срещне и с Пола Грей.

Дванадесет часа по-рано Нюмън тръгна от „Атлантик“ към апартамента на Изабел. Докато караше по крайбрежния булевард, морето му напомни за Олдбърг с огромните си тежки вълни.

Бе се замислил и върху записките, взети от безжизненото тяло на Джийн Буржойн. Докато ги четеше сам в стаята си, бе разбрал, че държи в ръцете си плановете за придвижване на войска към Париж. Подробностите сочеха маршрут на север и изненадващ мълниеносен удар от страна на Дьо Форж.

Дали информацията беше достоверна? Вероятно да, защото Джийн беше чертала карти и използва специфичния език на военните. Явно бе запомнила наизуст цели пасажи, за да ги запише по-късно. Въпросът сега беше дали трябва да остави тази ценна информация в хеликоптер, с който може да се случи всичко. Но как другояче би успял да я предостави на Туийд?

Нюмън паркира в една пряка близо до апартамента и излезе от колата. Пред входа се засуети уж в търсене на ключовете, за да провери дали не го следяха.

Бе позвънил на Изабел, преди да тръгне от хотела. Когато натисна звънеца на вратата, тя веднага я разтвори широко. Заговори бързо, докато отново я заключваше и слагаше резето:

— Толкова дълго те нямаше, Боб. Ще останеш ли за през нощта? Ако не искаш да се любим, можем просто да си поговорим… Май не трябваше да го казвам… Боб, непрекъснато мисля за теб. А ти?

Всичко това тя изрече на един дъх. Пристъпи напред и притисна тялото си в неговото. Прегърна го силно и простена от удоволствие. Нюмън нежно я хвана за раменете, внимателно се освободи от нея и я задържа на разстояние. Момичето го гледаше с широко отворени очи, разтреперана цялата.

— Изабел, имам нужда от помощта ти. Трябва да тръгна веднага. Отивам в Бордо…

— Не! Не в Бордо! Не знаеш какво е там сега. Приятели ми разказаха. По всички главни улици патрулират военни…

— Главните улици не ме интересуват. Интересува ме „Пасаж Емил Зола“. Знаеш ли къде се намира?

Пусна я, извади своята карта на Бордо и я разтвори на масата в хола. Тя застана до него с писалка в ръка, а косата й погали лицето му. Понечи да отбележи нещо на картата, но той спря ръката й:

— Недей. Опасно е да се пише по картите. Можеш ли да ми обясниш къде е улицата?

— Да, но трудно ще я намериш. Минавала съм оттам стотици пъти, без да я забележа. Но мога да те заведа.

— В никакъв случай. Тръгвам сам.

— Сериозно? — тя леко подръпна кичур от косата си. — Добре тогава. По кой път ще стигнеш до Бордо? По същия, по който пътувахме двамата, предполагам.

— Струва ми се разумно, поне го познавам.

— Много разумно. „Пасаж Емил Зола“ се намира в тази част на града.

Тя посочи източните покрайнини на Бордо, най-далечния край на града откъм Аркашон, по пътя за аерогарата. Нюмън се вгледа в картата, но отново не откри улицата. Нямаше я и в индекса. Смени тона си и се обърна рязко към Изабел:

— Стига си го увъртала. Бавиш ме, а животът на един човек виси на косъм. Просто ми покажи къде точно се намира проклетата улица!

— Ето я — тя леко докосна едно място на картата. — А за да избегнем военните патрули, ще заобиколим и ще подходим от изток. Ще ти покажа пътя.

— Не, благодаря. Не искам отново да рискувам с теб.

— Извини ме за малко, трябва да изключа кафеварката — тя изчезна през вратата на кухнята и се появи отново след няколко секунди. Бе наметнала палтото си, в ръка държеше кожена чанта. Нюмън бързо сгъна картата и й пожела лека нощ. Отиде в антрето, издърпа резето на вратата, отключи я и излезе.

Настани се зад волана на реното и се канеше да запали, когато другата врата се отвори и Изабел, вече облякла палтото, седна до него. Направи го бързо и с лекота, като котка. Преди да се усети, стреснат от появяването й, Нюмън вече бе хванал дръжката на пистолета си.

— Дай ми картата — меко каза Изабел. — Нали един човек е в опасност? Значи ще му помагаме заедно. Без мен няма да се оправиш в града. Няма ли да тръгваме най-после?

— Говори Манто.

Генерал Дьо Форж, сам в кабината, се скова в стола си. Бяха само две думи, но прозвучаха зловещо в слушалката на телефона.

— Добре, казвай за какво се обаждаш. Нали получи парите си.

— Хитрец! Ей богу, хич не се страхувате. Не ви ли пука за собствения ви живот?

— Я спри за малко — Дьо Форж се бе окопитил от изненадата. — Бих искал да ми обясниш последната си забележка.

— Парите, генерале.

— Какво парите? Нали се разбрахме за сумата?

Дьо Форж бе объркан. Леми беше изпълнил нарежданията на Манто. Или пък именно майорът беше гнилата ябълка в щаба му?

— За сумата се разбрахме. Но три четвърти от банкнотите са фалшиви. Сред останалите пък има поредни номера. Това беше голяма грешка, генерале. Направо самоубийствена.

Гласът звучеше ужасяващо спокоен. Човекът все едно говореше за някаква незначителна делова сделка. А Дьо Форж не бе очаквал това, което му съобщи Манто. Не знаеше как да реагира.

— Ще проведа разследване — каза бързо той. — Предадох на куриера лично парите. Досега мислех, че всичко е наред.

— Това го казвате вие. Друго не можете и да кажете. Ще проведа една последна демонстрация. Между другото, оставих торбата зад същата телефонна кабина. Можете да си я приберете, в случай че казвате истината. В което много се съмнявам.

— Каква демонстрация…

Дьо Форж разбра, че никой не го слуша. Остави слушалката разтреперан, размисли, после отново я вдигна и повика спешно Леми. След това се обади на лейтенант Бертие, току-що прибрал се в кабинета си. Каза му, че иска да го види, и му нареди да дойде и да чака пред вратата. Стоеше изправен с гръб към силуета на Дьо Гол, когато влезе Леми. Значи майорът също трябваше да остане прав.

Дьо Форж му разказа за обаждането на Манто. Наблюдаваше внимателно Леми, докато говореше. Лицето му беше свъсено. Това на Леми остана безизразно. Майорът разумно изчака командира си да свърши.

— Та какво ще ми кажеш сега?

— Това е лудост. Занесох парите както той поиска. Фалшиви банкноти? Невъзможно!

— Освен ако някой не ги е подменил, за да спечели от тях.

— Това обвинение ли е, генерале?

— Можеш да го наречеш предположение. Опитвам се да разбера истината. Както ти казах, той е оставил торбата на същото място. Веднага иди там и ми я донеси.

— Сега? Посред нощ?

— Не си оглушал, нали? Казах веднага. Вземи и охрана. Бертие трябва да чака отвън. Вземи него и още някого.

— А какво ще правим с Калмар, генерале? Обади ми се, за да си поиска парите. За ликвидирането на Джийн Буржойн…

Телефонен звън прекъсна думите му. Дьо Форж вдигна слушалката:

— Дьо Форж. Говорете бързо, зает съм.

— Докладва Манто, генерале. При предишното си обаждане пропуснах да ви кажа, че очистих и Джийн Буржойн. Това ще ви струва един милион швейцарски франка. Предайте на Леми, че ще го инструктирам как да извърши плащането. И, ако обичате, този път с истински банкноти.

— Слушай…

Манто бе прекъснал връзката. Генералът внимателно постави слушалката на вилката, сякаш се страхуваше телефонът да не избухне в лицето му. Изгледа Леми в продължение на почти минута, преди да проговори. Предаде му думите на Манто. Майорът слушаше, без да знае какво да отговори.

— Не мога да проумея как е разбрал къде се е намирала Джийн. Мястото, което тя избра за срещата си, бе доста изолирано. Ако Ивет не я беше проследила, никой нямаше да знае къде да я търси.

— Но някой е знаел, нали? — каза меко Дьо Форж. — Ти си знаел. Или момичето, което е приело обаждането на Ивет. То ти е съобщило информацията по радиостанцията, а ти каза, че си се свързал с Калмар на уговорения телефонен номер.

— Какво предлагате?

— Да изпълниш заповедта ми. Отиди и донеси онази торба с парите.

Леми се обърна, готов да излезе, но реши за последен път да изрази опасенията си. Явно Дьо Форж не съзнаваше какво иска от него.

— Ако Манто наблюдава района, ще си помисли, че му готвим капан, щом види охраната ми в колата.

— Ще трябва да поемеш този риск. Кажи на Бертие да влезе и го изчакай отвън…

Лейтенант Бертие се изправи неподвижен пред изучаващия поглед на Дьо Форж. Генералът търсеше по лицето му следи от неспокойствие или страх, капки пот по челото — точно както бе гледал Леми.

— Пола Грей. Някакви новини за нея?

— Да, генерале. Отседнала е в хотел „Атлантик“ в Аркашон. Видях подписа й в книгата на рецепцията. Лошото е, че с нея има двама телохранители. Професионалисти са, ако се съди по досегашното им поведение. Не я изпускат от погледа си.

— Благодаря, Бертие. Добре се справи. — Гласът на Дьо Форж бе приятелски. Според принципите си той никога не допускаше грубо поведение с повече от един офицер едновременно. — Вероятно ще те върна в Аркашон. А сега майор Леми има работа за теб. Чака те отвън…

Останал сам, Дьо Форж замислено започна да рисува в бележника на бюрото горящи лотарингски кръстове. Калмар. Манто. Дали бяха един и същ човек? Или и двамата бяха измислица на Леми, а самият той извършваше екзекуциите?

Леми бе превъзходно трениран офицер, отличен стрелец. Винаги той осъществяваше връзката с неизвестния убиец и така напълно го отделяше от Дьо Форж. Това положение бе изгодно за генерала — никой не можеше да го свърже с убийствата. Идеята беше на Леми. Винаги той вземаше огромните суми, за да ги занесе на убиеца. Преди да премине към разузнаването, Леми бе работил в сапьорни части и разбираше от експлозиви. Дьо Форж се замисли върху убийството на президента и премиера. Дали Леми трупаше състояние за сметка на армията?

Дьо Форж беше раздразнен и объркан, а трябваше да се съсредоточи изцяло върху операциите „Аустерлиц“ и „Маренго“. Размишленията за двамата убийци, ако изобщо бяха двама, губеха ценно време. „Ще го обмисля пак, когато се върнат с парите“ — каза си той. А и проблемът с Пола Грей скоро щеше да бъде разрешен.

43.

Майор Жул Леми беше саможивец. Охраната му го изнервяше и той остави двамата офицери да седнат на задната седалка. В черната нощ фаровете осветяваха надалеч голата студена пустош, в която не се забелязваше и следа от живот.

Намираха се на около три километра от малкото селце с телефонната кабина в края на къщите. Никой от жителите нямаше да може да забележи Леми, докато той претърсваше земята около кабината, за да намери оставената торба. При положение че парите наистина бяха там, разбира се.

Бертие седеше зад празната седалка до шофьора. Държеше револвера в скута си, здраво хванал дръжката. Беше го извадил от кобура тайно, защото знаеше, че Леми щеше да възрази.

Досега нито един от двамата лейтенанти не бе проговорил. Знаеха прекрасно, че Леми ги ненавижда, и се стараеха да не нарушават тишината. Бертие беше нащрек. Неприятно му беше това пътуване в мрака без ескорт. Смяташе, че така представляват чудесна мишена. В момента, в който отново се сети за това, Леми намали, за да премине един опасен остър завой. Изведнъж силен пукот вцепени и тримата. Бертие пръв разбра, че бяха чули изстрел. Миг след пукота стъклото до другия офицер се пръсна и малки остри парчета обсипаха лейтенанта. Бертие видя дупка и в своя прозорец. Свали кепето си. Част от козирката му беше отнесена.

— Карайте! — извика той на Леми. — По нас стрелят! Това беше куршум…

Леми рязко настъпи газта. Колата се намираше в началото на дълъг прав участък и майорът подкара на зигзаг по него. Стараеше се да няма ритъм в честите му извъртания на волана. Колата стремглаво политаше ту вляво, ту вдясно, но беше невъзможно да се предскаже следващото движение. Леми наистина бе превъзходен шофьор.

— Някой ранен ли е? — попита той, докато караше.

— Лицето на партньора ми е нарязано, но мисля, че ще оживее.

Бертие се бе отървал невредим. Куршумът бе изхвърлил парченца от стъклото в лицето на офицера до него, но на излизане чрез срещуположния прозорец острите късове бяха отлетели навън. Вледеняващият студ се промъкваше в колата през двете дупки. Дълбока падина следваше правия участък и Леми спря, когато стигнаха на дъното й. Заповяда на подчинените си:

— Докато претърсвам телефонната кабина, вие заемете позиция — разделете се и се отдалечете от колата. Ще се справите ли, лейтенант Шабер?

— Мисля, че да, сър…

— „Мисля“ не е достатъчно.

— Ще се справя, сър — бързо отвърна лейтенантът.

С голяма носна кърпа той попиваше кръвта от лицето си. Когато Леми отново потегли, Шабер опипа с пръсти кожата си, но в нея не бяха останали стъкла. Майорът спря на няколко метра от телефонния апарат. Офицерите излязоха от колата. Леми изтича приведен до кабината, освети я с джобното си фенерче. Вътре нямаше нищо. Намери торбата там, където Манто бе казал, че ще бъде — отзад. Торбата беше същата — Леми я позна по едно мръсно петно. Връвта, която стягаше отвора й, беше развързвана и после отново завързвана, но с различен възел. Занесе я до колата и я остави на предната седалка. Лейтенантите скочиха отзад и Леми потегли обратно към щаба. Тревожеше го въпросът какво щяха да открият в чантата. Страхуваше се и от следващи куршуми.

След като изслуша доклада на Леми, Дьо Форж излезе от кабинета си в ледената нощ, без да вземе шинела си. Спря с ръце на кръста, загледан в дупките от куршума на прозорците на колата. Кимна към Бертие и Шабер:

— Качете се в колата и седнете така, както е било при изстрела. Когато влязоха, Бертие се приведе леко напред — спомни си, че в момента на изстрела се бе канил да каже нещо на Леми. Дьо Форж се втренчи в положенията на телата на двамата лейтенанти, като си припомняше собственото си премеждие в лимузината. После даде знак на офицерите да излязат.

— Вземи ново кепе от склада — каза Дьо Форж на Бертие, видял откъснатата козирка.

— За малко не ме улучи, генерале.

— Не е искал да те улучва. Отново се е целил на сантиметри пред лицето ти. — Генералът погледна Леми. — Ето я и обещаната демонстрация. — Дьо Форж отново се обърна към лейтенантите си. — Вие се връщайте в частите си. Ти, Бертие, облечи цивилни дрехи и тръгни незабавно към Аркашон. Провери къде е онова момиче и докладвай веднага на майор Леми…

Отправи се към кабинета си, следван от майора. Торбата лежеше на бюрото му. Дьо Форж я посочи:

— Отвори я и провери парите.

В това време влезе и друг майор — от финансовата служба на Генералния щаб. Преди да постъпи в армията, беше работил в една френска банка. Леми изсипа торбата на бюрото. Дьо Форж взе една банкнота от хиляда швейцарски франка и я подаде на новодошлия:

— Истинска ли е?

Офицерът извади лупата си, а Дьо Форж нервно закрачи из кабинета. Финансистът запали лампата на бюрото и внимателно разгледа банкнотата. После остави лупата и каза:

— Фалшификация. При това умела. Но все пак фалшификация.

Дьо Форж безмълвно подаде на офицера още две банкноти. Той повтори процедурата с лупата.

— И тези са фалшиви. Сигурен съм.

— Могат ли да бъдат изплатени от банка? Да не са ги забелязали там?

— Невъзможно. Банкнотите са с висока стойност. Банките не биха могли да се излъжат. Понякога стават и грешки. Но три фалшиви банкноти на едно място? Абсурд!

— Благодаря ви, майоре. Свободен сте. Не казвайте на никого за тези пари. Налага се да проведа разследване.

— Е, майор Леми? — тихо произнесе той, когато останаха сами. Леми изглеждаше объркан и притеснен. Вдигна в ръка една пачка пари:

— Номерата са поредни. А не бяха, когато ги проверявах преди.

— Мислиш ли, че нашият английски приятел Птицата ни пързаля?

Въпросът беше коварен. Леми внимателно обмисли отговора си. Стисна устни и после каза:

— Не. Никога не ми е минавало през ума. С парите си той купува приятелството ви, а оттам и възможностите за оръжеен бизнес със страните, близки на Франция.

— Прибери всичко това и го сложи в сейфа.

Когато Леми излезе, доверието на Дьо Форж в Манто бе станало много по-голямо, отколкото доверието му в майора. Но сега трябваше да се съсредоточи върху операция „Маренго“.

Същата тази сутрин, когато Дьо Форж проверяваше парите от Манто, Хелмут Шнайдер закусваше в едно кафене в покрайнините на Карлсруе.

След срещата си с Виктор Роузуотър във Фрайбург той се отправи на север по автомагистралата. Изглеждаше съвсем различно. Преди да влезе в колата, бе прибрал в един куфар черните очила, бастуна, палтото и обувките и бе оставил куфара в дъното на багажника.

Сега носеше чист пуловер, джинси и фуражка от тези, които обикновено си слагаха германските студенти. Бавно отпиваше от горещото кафе, спокойно дъвчеше сандвича. От време на време поглеждаше часовника си.

Веднага щом отвориха Централната поща на Карлсруе, той паркира близо до сградата. Излезе от колата, влезе в пощата, огледа малкото посетители и се шмугна в първата телефонна кабина.

Набра един телефонен номер в Германия и говори в продължение на няколко минути. Съобщенията му бяха закодирани, така че евентуален подслушвач би останал с впечатлението за обикновен делови разговор. Свърши, остави слушалката, върна се при колата и отново пое към апартамента си във Франкфурт.

За да стигнат до „Пасаж Емил Зола“, Изабел преведе Нюмън по заобиколен маршрут през южните покрайнини на Бордо. Искаше да влязат в града от изток, за да не се усъмни никой, че пристигат от Аркашон.

Преди да тръгнат, Нюмън се бе сетил за друго. Върнаха се в апартамента на момичето и прегледаха запасите от вино в килера. Нюмън избра дванадесетина бутилки „Божоле“ и ги занесе в колата. По негово настояване Изабел взе един бял шал от гардероба на сестра си. Уви го около главата си и се усмихна — бялото беше цветът на младоженците.

Обиколката на града им отне много време и те навлязоха в Бордо малко преди разсъмване. Докато се движеха по шосе И136, бяха забелязали много военни машини в полето край пътя, но до този момент нямаха никакви неприятности.

— Наближаваме „Понт дьо Пиер“ — предупреди го Изабел. Там можем да очакваме проверка.

Оказа се права. Когато се качиха на моста над Гарона, фаровете осветиха войници с автомати, препречили пътя. Зад тях дървена бариера спираше колите. От реката се издигаше лека мъгла.

— Приготви се за представлението — каза й Нюмън.

С белия шал на главата, скриващ косата й и придърпан над раменете, Изабел се доближи до него, хванала в ръката си бутилка вино. Той свали стъклото на прозореца. Тя направи същото. Нюмън спря колата, остави двигателя да работи, взе друга бутилка вино и започна да се клатушка на седалката си, когато войниците ги наобиколиха. С пиянски глас запя „Марсилезата“.

— Новото „Божоле“ е чудно! — изкрещя той и хвърли бутилката през прозореца.

Шишето хвръкна над главите на войниците и те радостно се развикаха, когато един от тях успя да го хване във въздуха. Нюмън отново запя и някои от момчетата започнаха да му пригласят. Бяха вкочанени от студ и отегчени до смърт от висенето на контролния пункт на моста.

Изабел също хвърли бутилката си. Те я грабнаха и жадно загледаха французойката, която широко им се усмихваше. Тя взе друго шише в момента, в който Нюмън изхвърляше през прозореца поредната бутилка вино.

— Новото „Божоле“… — изрева отново той с глас на много пиян.

— Късничко го опитахме тази година — прошепна Изабел и се изкиска.

Хвърлиха по още една бутилка. Войниците се бяха дръпнали назад, за да могат да хващат летящото вино. Нюмън, ухилен до уши, започна да натиска клаксона, за да вдигнат бариерата.

— Хайде, момчета, че бързаме за една работа…

— Скоро няма да си вече девствена, сладурано — викна на Изабел един от войниците.

— Не те е срам! — смотолеви усмихнато тя и му хвърли една бутилка.

Войниците вече бяха почнали да пият виното. Нюмън се наведе през прозореца, подаде едно шише на мъжа до бариерата и той я вдигна, като им махна да продължат пътя си. Нюмън засмяно му козирува. След това подкара към края на моста и продължи из тесните улички на града, насочван от Изабел.

Постепенно започна да се ориентира. Намираха се близо до търговския комплекс „Мериадек“. Погледна в огледалото и видя военен джип с четирима войници, който се движеше след тях. Каза на Пола за преследвачите, но миг по-късно гъст облак мъгла обви джипа.

— Завий вдясно! — извика тя.

Минаха в една тясна пресечка. В мърлявата светлина на зазоряването Бордо изглеждаше още по-ужасяващ. Развалини от стари сгради, с почернели рекламни плакати на „Чинцано“ по оцелелите стени. Нюмън отново изпита чувството, че се движи в съвсем скоро бомбардиран град.

— Сега надясно!

Колата навлезе в още по-тясна улица с разнебитени автомобили, паркирани по двата тротоара. Изабел се беше навела напред, вперила поглед в мъглата и сумрака, завладели пресечката. Нюмън погледна в огледалото. Нямаше и следа от джипа.

— Паркирай тук, има място. Вече сме близо.

Нюмън намали, завъртя волана, реното пропълзя на тротоара и спря на сантиметър от предната кола. Върна се половин метър назад и изключи двигателя. Дори в Лондон никой не би помислил да паркира на толкова малко пространство.

В момента, в който се качваше на тротоара, Нюмън забеляза ситроена, отправил се на заден ход към същата пролука в безкрайната редица от коли. Излезе и за малко не падна, подхлъзнал се на заледените плочки. Беше студено като на полюсите. Ситроенът спря до него, отвътре изскочи добре облечена жена и се приближи, а лицето й бе почервеняло от яд:

— Ей, тук паркирам аз! Не ме ли видяхте? Разкарайте колата!

Нюмън отново отвори вратата, пресегна се и взе последната бутилка „Божоле“. Поклони се на жената и й я подаде с усмивка.

— Току-що се оженихме. Това е подарък, за да празнувате заедно с нас.

Жената взе бутилката, погледна Изабел и кимна с глава:

— Е, поне имам някаква компенсация. Но само Бог знае къде ще оставя сега колата. Проклетите военни обсадиха една от сградите по-нататък. Джиповете им са заели всички празни места…

Без да благодари, тя влезе в ситроена си и продължи на заден ход. Скоро колата й се изгуби в сивата мъгла. Нюмън вдигна ръце и погледна Изабел:

— Трябваше някак да й запуша устата.

— Успя. Видя ли как й заблестяха очичките? За бутилка вино май доста неща може да се направят…

— Сигурно. Но мисля, че ни направи услуга. Тези войници, за които спомена тя, никак не ми харесват. На какво разстояние сме от улицата на нашия човек?

— Стотина метра по-нататък.

Нюмън я прегърна и тръгнаха бавно напред. Отстрани изглеждаше, че се интересуват повече един от друг, отколкото от посоката, в която се движеха. След малко мъглата изтъня и пред себе си видяха джиповете на военните, паркирани от двете страни на улицата. Две цивилни коли лежаха обърнати на една страна насред платното. Явно ги бяха избутали от местата им за паркиране. Армията — с предимство пред всички…

Нюмън и Изабел се прикриха в свода на един жилищен вход. Загледаха се в сградата, накъдето се бяха обърнали и войниците — застанали на двата тротоара, стиснали автоматите си. Една позната фигура беше приклекнала до вратата на къщата и като че ли се опитваше да пъхне нещо под нея. Сержант Рей.

— Нали не търсим тази сграда? — попита Нюмън.

— Точно тази. Кръстовището с „Пасаж Емил Зола“ е на няколко метра оттук. Сградата е на ъгъла и адресът се води на другата улица.

— Военните всеки момент ще нахълтат вътре. Експертът на Дьо Форж се готви да взриви вратата.

— Пристигаме в последния момент.

— Май изпуснахме и него. Много закъсняхме — каза Нюмън, замислен за нещастника Щал, заклещен вътре.

44.

Туийд прие обаждането на Пола в Министерството на вътрешните работи. Най-напред попита дали някой може да подслуша разговора.

— Никой — увери го тя. — Взех всички предпазни мерки. Знаете ли, обмислях предложението ви да дойда при вас в Париж…

— Е? — подкани я Туийд, когато тя замълча.

— Прочетох документите, които Джийн Буржойн ми носеше тогава. Струва ми се, че трябва лично да ви ги предам. Ще се кача с тях на хеликоптера, изпратен от Лазал. Джийн рискува живота си — Пола с мъка преглътна — и го загуби. Беше заради тези записки. А те са наистина важни. Това първо.

— А второ? — попита Туийд и се опита да скрие облекчението си.

— Мисля, че е ужасно тялото на Джийн да лежи там при… вие знаете къде. В студа и калта. Знам, че за нея вече няма значение, но…

— Не се тревожи — прекъсна я Туийд. — Група от агенти на Лазал вече тръгнаха от Бордо, за да вземат тялото и да го донесат в Париж. Предполагам, че в момента летят за насам.

— Слава богу! И още нещо.

— Какво?

— Ще дойда в Париж само при условие, че се върна веднага тук. Знаете с кого съм се захванала.

Калмар, помисли си Туийд. Не й каза за реакцията на Лазал при съобщението за смъртта на Буржойн. Бързо обмисли молбата й.

— Съгласен съм.

— На условието, което поставих?

— На молбата ти, Пола — поправи я той.

— Съжалявам. Разбира се, че беше молба.

— Е, съгласих се.

— А агентите на Лазал? Знаят ли къде да я намерят?

— Нюмън много подробно ми обясни как се стига до мястото. Обади се преди доста време. Повтарям ти, тя вече лети насам. Ще те чакам с нетърпение. Сега ми дай Бътлър.

Когато свърши разговора си с Бътлър, в кабинета влезе Кулман. В ръка държеше лист от факса. Подаде го на Туийд:

— Току-що дойде от Висбаден. Оказа се прав. По дяволите, винаги се оказваш прав.

В „Атлантик“ екипът на Туийд бе измислил най-простото разрешение на проблема с подслушването на телефона. Това можеше да стори само някой от администраторите, които обслужваха и малката централа на хотела, а Нийлд се бе сприятелил и с двамата. И двамата пушеха — дневният администратор обичаше „Житан“, нощният — „Голоаз“. Нийлд винаги разполагаше с няколко пакета от двата вида и с достатъчно пари за бакшиш, когато ги молеше за неща като сандвичи или топло кафе в стаята. Стана му навик да слиза във фоайето винаги, когато горе провеждаха важен телефонен разговор. А за да не станат много съвпаденията, той често ги навестяваше на рецепцията, за да си побъбрят.

Когато Бътлър свърши разговора си с Туийд, Пола го попита какво му беше казал. Бътлър приятелски я хвана за ръката:

— Любопитна сврака. Пийт и аз ще те придружим до хеликоптера, за да се уверим, че отлиташ жива и здрава. Когато се върнеш, трябва отново да поемем охраната ти тук и да не те изпускаме от поглед. Туийд наистина много държи на това.

— Имам чувството, че той съвсем не ни казва всичко, което знае. Като че ли ме използва за примамка и всеки момент очаква да ме нападнат.

— Туийд знае какво прави. — Бътлър погледна часовника си.

— Не си спала изобщо, а трябва призори да се качиш на вертолета. Защо не подремнеш?

— Прав си. — Тя седна на леглото, а лицето й беше разтревожено. — Ей сега ще се просна.

— Май си притеснена…

— Скоро се сетих за нещо, което се случи в Олдбърг. Не ме питай какво — трябва първо да го обмисля. Тревожа се и за Боб. Какво ли става в Бордо?

— Сигурно сградата има заден вход откъм „Пасаж Емил Зола“ — каза Изабел. — Както при апартамента на майка ми.

— Тогава ще опитам веднага. Преди войниците да щурмуват къщата.

— Ние ще опитаме — рече твърдо Изабел. — Ще използваме друга разновидност на трика при моста. И недей да спориш с мен. Познавам по-добре улиците в града.

Тя го хвана под ръка, нагласи шала около раменете си, притисна се в Нюмън и го загледа с очи, пълни с любов. Тръгнаха по улицата и когато един войник се обърна към тях, Изабел хвана косата на Нюмън, наведе главата му и жадно го целуна. Войникът се ухили и ги остави да минат покрай него.

Свърнаха по „Емил Зола“ и се шмугнаха незабелязани в тясната алея към другия вход на сградата. Миришеше на гниещи боклуци и Изабел сбърчи нос. В края на алеята имаше врата. Момичето извади фенерчето, дадено й от Нюмън, и го включи. Видяха металната решетка пред говорителя на домофона — мръсна и ръждясала. Имаше и звънец. На него пишеше „Жан Пико. 3-и етаж“.

— Под това име ли се крие Щал?

— Да — отговори Нюмън и огледа алеята. Наоколо нямаше жив човек. — Странно, че не виждаме войници тук.

— Ти самият щеше да пропуснеш входа на алеята. Те също не са го забелязали.

— Вярно — Нюмън гледаше нагоре към покрива. — Нашият човек живее на последния етаж. Е, да започваме.

Натисна копчето на звънеца и долепи ухо до разпадащата се решетка. Дали проклетото устройство още работеше? Обади се глас на френски:

— Кой звъни? Човек не може да си легне от вас!

— Гемлин — каза Нюмън и повтори: — Гемлин.

— Качете се бързо.

Когато чуха избръмчаването на механизма, освобождаващ бравата, Изабел натисна вратата. Нюмън веднага дръпна назад момичето и пъхна крак в процепа. Взе фенерчето от ръката й и бързо прекара лъча му по дървената каса. Не видя кабели. Нямаше следи от поставено взривно устройство. Дали наистина войниците не знаеха за този вход?

— Алеята отбелязана ли е на картите? — попита той.

— На тези, които съм виждала — не. Да побързаме, ако искаш, а?

Тя се втурна напред и за малко не се подхлъзна на заледената мозайка. Нюмън насочи фенерчето над главата й и освети старо стълбище с железен парапет. Въпреки голямата чанта, преметната на рамото й, Изабел с лекота се заизкачва нагоре. Той я последва, раздразнен от последната й иронична забележка, като осветяваше стълбите пред краката й. Беше затворил с крак вратата към алеята.

Изабел бързо тичаше нагоре, а чантата се люшкаше покрай бедрото й. Нюмън очакваше всеки момент да чуе приглушения тътен от взривяването на главния вход. Дали бяха влезли в капан? Единствено мисълта за Щал го караше да продължава нагоре. Агентът на Кулман се бе прикривал толкова дълго. Сигурно беше наистина смел човек.

Стъпалата бяха каменни, студени, издълбани в средата от господ знае колко хиляди крака, изкачвали ги през дългите години. Миришеше на плесен и гнило. Миришеше на запуснато. Половината от хората в този град живееха в подобни къщи. Там вероятно миришеше по същия начин. На разруха. Стигнаха последния етаж.

Нюмън вдигна фенерчето и видя името на табелката до вратата. Изабел натисна бутона на звънеца и задържа палеца си върху него. Оставаше им малко време.

Вратата се открехна, спряна от поставената отвътре верига. Лицето, което надникна през процепа, не бе такова, каквото Нюмън очакваше. Кръгло, с буйна коса и рунтав мустак. Очите гледаха иззад очила с рогови рамки.

— Гемлин — бързо каза Нюмън. — Войниците са обкръжили сградата. Трябва веднага да изчезнем оттук.

— Англичанин ли сте? — попита на английски.

Нюмън се учуди — досега всички го бяха приемали за французин. Заговори на английски:

— Да. Искате ли да се измъкнете, или не? Рискувахме живота си…

— Влизайте.

Вратата се затвори за миг, веригата бе свалена, после Щал отново я отвори и я заключи след тях. С едната си ръка пусна резето. В другата държеше граната. Нюмън я погледна, после се обърна към немеца. Беше нисък, тантурест, но излъчваше енергия и живост. Очите му изучиха Нюмън, после Изабел. Щал обясни:

— Познах ви от снимките във вестниците. А и Кулман ме беше предупредил. Кое е момичето?

— Изабел Томас. Изпитана е.

— Убих двама от хората на Дьо Форж. Още колко искате да очистя, за да се успокоите?

— Длъжен бях да попитам — отвърна рязко Щал. — Оцелял съм дотук само благодарение на предпазливостта.

Говореха бързо, но Нюмън нямаше търпение да излязат от къщата. Ако това изобщо беше възможно, разбира се.

— Трябва да изчезваме — каза той на Щал. — Откъде ще минем, пак през задния вход?

— Прекалено опасно е — Щал поклати глава. После каза на Изабел: — Покажете ми подметките си.

Изабел подви крак като щъркел и му показа гумената подметка на маратонката си. Немецът кимна и се обърна към Нюмън, който повтори действията на момичето. Защо Щал губеше ценно време? Той носеше обувки с каучукови подметки, вече доста протрити. Щал отново кимна:

— По покривите ще е опасно — покрити са с лед. Но още по-рисковано ще е да тръгнем по стълбите.

Сякаш в потвърждение на думите му някъде отдолу се разнесе глухият тътен на експлозия.

— Рей взриви вратата — предупреди Нюмън. — Взели ли сте записките си?

Докато задаваше въпроса, Щал, облечен в кожено яке и джинси, бързо изтича до една врата, отвори я, а зад нея се показаха тесни стръмни стълби, водещи нагоре. В края им се виждаше капандура. Немецът нахлузи чифт дебели ръкавици и се закатери. На върха вдигна ръка към капандурата. През рамото си беше преметнал брезентова чанта, подобна на тази, която Изабел носеше. Французойката изчака Нюмън да тръгне след Щал, затвори вратата и го последва. Чак сега немецът отговори на въпроса:

— Бележникът ми е в джоба. Записал съм много неща. Гранатата беше в случай, че вместо вас войници се бяха появили на вратата. Щях да ги заплаша и да взривя всички ни. Не забравяйте, че покривите сега са като пързалка. Първо ще изляза аз, после вие. Заедно ще изтеглим Изабел.

По-рано бе пуснал гранатата в чантата си. Вдигна капандурата и леден въздух повя над главите им. Щал пъргаво се изкачи на покрива, просна се по корем и подаде ръка на Нюмън. Той внимателно излезе навън в хапещия студ на сибирската нощ. Покривът стръмно се спускаше към улицата, където бяха войниците. Всъщност те вероятно вече тичаха нагоре по стълбите. На една от площадките Нюмън бе видял коридора, идващ от главния вход. Оттам нататък стълбите водеха право към апартамента на Щал.

От другата страна на улицата неонов надпис пращеше и осветяваше коварно заледените керемиди на покрива. Нюмън легна до Щал и пъхна крак в дупката на една липсваща керемида. От апартамента под тях се разнесоха силни удари. После нещо изтрещя. Бяха разбили входната врата. Пресегна се надолу и хвана лявата ръка на Изабел. В този момент рухна и вратата към стълбите, на които се намираше жената. Тежки войнишки обувки се втурнаха нагоре. Нюмън се опита да издърпа Изабел, но не успя. Тя го погледна в очите и тихо каза:

— Дръж ме, Боб. Хванал ме е за крака. Не докосвай дясната ми ръка…

Нюмън се удиви от непредвидимите реакции на тази жена. Когато се бяха видели в апартамента й в Аркашон, тя бе разтреперана от вълнение. А сега, когато животът й висеше на косъм, умът й хладно пресмяташе шансовете. Дясната й ръка се плъзна в чантата и извади кухненски нож с широко острие. Хвана го здраво за дръжката и погледна надолу към войника, проснал се на стръмните стълби, за да стисне глезена й в желязната си хватка. Изабел вдигна ножа, прицели се във врата му и го заби. Войникът изрева, кръв бликна от раната и той отпусна ръката си. Свлече се безжизнен надолу.

Нюмън бързо я издърпа на покрива. Тя легна до него, хванала се за рамката на капандурата. Със свободната си ръка избърса ножа и го пусна обратно в торбата. Нюмън се опита да разчисти с крак част от леда по покрива. Керемидите не издържаха, рухнаха надолу и откриха прогнилите дървени греди под тях. Изабел стъпи в дупката, а той, без да изпуска рамката на капандурата, се огледа за Щал. Немецът се намираше на билото на покрива, яхнал го с широко разтворени крака, и им махаше с ръка да се приближат.

— Ще минем оттук — каза той на английски.

Пропълзяха към него, но в последния момент Изабел се подхлъзна. Нюмън с ужас видя как тялото й се запързаля надолу по заледената повърхност. В самия край на покрива Изабел успя да намери с крак металния улей на водосточната тръба и здраво стъпи в него. Ръкавиците й безпомощно задраскаха по леда върху керемидите. Единствено улеят на водостока я спасяваше от падане. Нюмън пусна рамката и се плъзна към жената. Хвана се с ръка за една от гредите в дупката, която бе пробил с крак преди малко. Сега предстоеше най-трудното. Набра се обратно нагоре и внимателно започна да извърта тялото си успоредно на ръба на покрива. Успя, рязко сви крак и го пъхна в дупката. Превит на две, Нюмън пусна ръцете си и в момента, в който тялото му се плъзна надолу, изпъна другия си крак и той безпогрешно намери дървената греда в дупката. Протегна ръка и сграбчи китката на Изабел. Понечи да я дръпне към себе си, когато тялото й се извъртя настрани и тя увисна с цялата си тежест на ръката му. Успя да я задържи. Улеят на водостока не бе издържал и се бе откъртил от покрива. Трябваше да го предположи. Намираха се в Бордо.

Нюмън бавно изтегли нагоре Изабел. Сега ледът му помагаше — тялото й гладко се плъзгаше към него. Двамата стъпиха устойчиво на гредите и пропълзяха към билото на покрива. Щал беше още там — яхнал го като кон във физкултурен салон. Отново им направи знак с ръка:

— Хайде! Насам!

С едната си ръка Нюмън придържаше Изабел през кръста. Другата, стисната в юмрук, стоварваше върху керемидите, пробиваше нова дупка, хващаше се за гредите отдолу и се изтегляше по-нататък. Напредваха бавно. Стигнаха до капандурата, близо до билото, и продължиха нагоре. Изабел беше по-близо до рамката, когато Щал нададе предупредителен вик. Нюмън погледна назад през рамото си, без да изпуска кръста на жената, и видя автомата на войника, който тъкмо излизаше от стълбището. Вече бе стигнал билото. Изабел извика:

— Хвани ме за дясната ръка!

Нюмън се подчини. Хвана китката й, тялото й се плъзна метър надолу. Точно това беше целта й. Изабел сви крака си и ритна с все сила войника, вече легнал на покрива. Ритникът смаза лицето му и той изпусна рамката, за която се бе хванал. Запързаля се надолу. Пусна оръжието си и ръцете му отчаяно задраскаха по керемидите. Автоматът изхвърча от покрива и полетя към улицата. Краката му откъртиха голямо парче лед, но керемидите под него останаха здрави. Ледът се удари в улея на водосточната тръба и също полетя надолу. Погледът на Нюмън, възседнал билото, стигаше почти до улицата. Войникът се пързаляше все по-бързо. Прелетя над улея и ръцете му безпомощно се размахаха, а пронизителният му писък разцепи тишината. Престана изведнъж, когато тялото се размаза върху паважа четири етажа по-ниско.

Нюмън изтегли Изабел на билото и двамата започнаха да се придвижват напред по заледените полукръгли керемиди. Главата на втори войник се показа при отвора на капандурата. Щал извади граната от чантата си, дръпна халката и я хвърли в квадратния отвор на покрива. Чу се мощен взрив и главата на войника изчезна. Последва глухото трополене на тела, падащи надолу по стълбите. След това изведнъж стана тихо. Нюмън и Изабел продължиха пътя си. Щал беше пропаднал някъде. Буквално. Разтревожен, Нюмън забърза напред. Когато стигна края на билото, погледна надолу и разбра къде бе изчезнал немецът.

Два метра под себе си Нюмън видя желязна платформа с парапет. Щал стоеше там и се усмихваше. Нервите на този човек бяха от стомана. Нюмън погледна назад, видя Изабел до себе си. Около капандурата нямаше никой. Скочи на платформата и подгъна колене при падането, за да омекоти удара. Обърна се точно навреме, за да поеме Изабел. Тя дишаше тежко. Махна шала от раменете си и го сложи в чантата. После приглади косата си.

— Сега накъде? — попита Нюмън.

Щал сложи пръст на устата си и го заведе в края на платформата. Нюмън се наведе над перилата и видя в ниското „Пасаж Емил Зола“. Улицата бе пълна с войници, стиснали автоматите си. Явно бяха излезли от сградата. Щал го дръпна за ръкава и той се прибра.

— Има ли някакъв изход? — попита Нюмън. — Не ми се катери повече по покривите. Едва ли ще имаме същия късмет.

— Как дойдохте до къщата?

— С кола. Рено под наем. Паркирано е на двадесетина метра от главния вход. Няма начин да стигнем до него, без да ни забележат.

— Има. Никой няма да ни очаква точно там. Ще изпратят войниците по всички покриви наоколо. Това тук е пожарен изход. Слизаме долу. Ще водя аз, а Изабел нека върви до мен.

Нюмън за пръв път забеляза стълбите. Спускаха се от другата страна на платформата покрай страничната фасада на сградата. Щал заслиза пръв, хванал с една ръка парапета, а с другата — кръста на Изабел. Нюмън знаеше, че тя ненавижда това.

Вътрешно нервите й стенеха, но външно оставаше спокойна. Спуснаха се до първата площадка и продължиха надолу. Щал не отделяше поглед от шахтата между двете постройки, в която водеха металните стълби. Изведнъж и двата крака на Изабел полетяха напред изпод тялото й. Щеше да се пребие при падането, ако Щал не я бе придърпал силно към себе си. Задържа я, здраво стиснал кръста й, докато не се закрепи отново на крака.

— Тези железни стъпала са покрити плътно с лед — каза той. — Но не мисля, че сега е времето да се упражняваме в пързаляне.

Тя го погледна и му се усмихна топло. От този момент Щал започна да й харесва. Сега вярваше, че с двамата мъже до себе си все още имаха някакъв шанс да се измъкнат от ада, в който се бе превърнал Бордо.

Близо до първия етаж желязото не се виждаше изпод гладкия дебел лед. Слязоха на земята и Щал ги поведе през лабиринта от тесни алеи и вътрешни дворчета, докато не излязоха на „Емил Зола“. Колата се намираше на около петдесет метра от тях.

Улицата беше празна. Щал се бе оказал прав — войниците претърсваха покривите. По предложение на Нюмън немецът легна на задната седалка и се зави с оставеното там одеяло. Изведнъж вдигна главата си и се усмихна дяволито. Мустакът му беше покрит със скреж.

— Намерих си една бутилка „Божоле“. Дали да не си гаврътна малко? Ако ни спрат, ще имаме готово извинение — прибирате пиян приятел вкъщи. Става, нали?

Този път Изабел насочваше Нюмън по нов маршрут. Мъглата още не се бе вдигнала. Когато приближиха западния край на моста, Нюмън включи на къси и намали, сякаш се готвеше да спре. Точно преди да се качат на моста, той натисна клаксона. Включи дългите светлини, натисна докрай газта и колата с рев се понесе напред. Разби бариерата, а пред нея неясни сенки отскачаха панически встрани. Нюмън продължи да ускорява, въпреки изстрелите отзад, и скоро стигнаха другия край на моста.

— Веднага вдясно! — нареди Изабел, приведена напред, за да следи пътя.

Нюмън чак сега пусна клаксона. Рязко изви волана и гумите пронизително изпищяха. Намали, когато премина един остър завой, следван от тясна уличка. Изабел продължаваше да командва, а лабиринтът от мрачни улици сякаш нямаше край. Изведнъж, без предупреждение, къщите изчезнаха и те се озоваха в края на града, на един безлюден път, водещ през полето. Ледената мъгла също бе останала зад тях в Бордо.

— Далеч ли сме от Аркашон?

— Ще стигнем преди разсъмване — отвърна Изабел.

— Налага се.

Нюмън беше на края на силите си, изтощен от двете безкрайни пътувания. А го чакаше още шофирането до езерото, където трябваше да посрещне хеликоптера от Лазал. После щеше да се върне в Ланд, за да вземе със себе си свидетелката Мартина — старицата, която събираше дръвца по плажа. Дали щеше да издържи? А ако се случеше нещо непредвидено, дали рефлексите му нямаше да му изневерят?

45.

Париж. Министерството на вътрешните работи. И тук изтощението и непрекъснатото напрежение си казваха думата. Туийд, небръснат и с леки торбички под очите, седеше зад бюрото си, когато влезе Навар. Идваше от спешно заседание на кабинета. Лазал нервно крачеше из стаята, недоспал като всички останали. Кулман, настанил се в коженото кресло, изглеждаше спокоен и готов за действие.

— Някакви новини? — попита Навар и седна на бюрото на Туийд.

— Цял полк камиони на CRS пътуват към Бордо. Може би вече са пристигнали в града. Ще паркират край префектурата — отвърна Лазал.

— Психологически трик — тихо додаде Туийд.

— Психологически?

— Камионите са празни — обясни Лазал. — Освен шофьора има само още един човек — пак в кабината. Ще докладват незабавно на Дьо Форж за пристигането им. Стискам палци да го вдигнат от леглото и да съсипят съня му.

— Добре де, а с какво ще транспортираме силите на CRS, когато се стигне до последния удар? — бързо попита Навар.

— На всички летища и площадки за кацане около Париж съм разположил армада от хеликоптери. Когато нападнем, ще ги ударим по въздуха.

— Идеята ми харесва — одобри Навар. — Записах за телевизията обръщение към нацията. Напомних на гражданите, че цивилната власт стои по-високо от военната във всяка демократична държава.

— Министрите знаят ли за това? — попита разтревожен Лазал.

Навар се усмихна:

— Не. Луи Жанин, нашият предан министър на отбраната, щеше веднага да предупреди Дьо Форж. Имам чувството, че последното сражение ще започне съвсем скоро. — Той извади от джоба си касета и я подаде на Лазал. — Това е запис на обръщението ми към народа на Франция. Заключете го в сейфа си на „Рю де Сосайе“. И, моля ви, останете на разположение тук или там. Щабът ви се намира съвсем близо.

— Кога очаквате да започне Дьо Форж? — попита Кулман.

— Подозирам, че вече е започнал. Генерал Масон одобри началото на онези опасни военни маневри — учение с цел отблъскването на нахлуващите войски на фиктивен военен диктатор, — в случая той е генерал Али. Току-що разбрах, че първите моторизирани патрули на Дьо Форж са стигнали до Ангулем.

— Доста на север от Бордо и по-близо до Париж — отбеляза Туийд.

— Точно така. А сега, господа, моля да ме извините. Искам да открадна няколко часа сън.

Всички решиха, че имат нужда от същото, и оставиха Туийд сам. Той разтвори картата и погледна къде точно се намира Ангулем. Поклати глава и започна да сгъва картата, когато телефонът иззвъня. Обаждаше се Моника от Парк Кресънт — и тя не се отделяше от бюрото си в тези ранни часове на утрото.

— Хауърд се върна от Щатите — каза му тя. — Иска да се консултира с теб възможно най-скоро. Току-що се е срещнал с министър-председателя.

— Предай му, че ще хвана първия сутрешен самолет. Но го предупреди, че ще се върна в Париж преди края на деня.

— Той май имаше предвид нещо друго.

— Няма да го има, щом се видим. Ти просто потвърди пристигането ми. Докато съм в Англия, ще се опитам да прескоча и до Олдбърг. Ще се върна в Лондон навреме, за да хвана самолета за Париж.

— Коя кола ще използвате?

— Моя форд — ескорт. Незабележим, но много надежден. Опитай се да разбереш къде се намира в момента лорд Дейн Доулиш и неговият катамаран „Стоманеният лешояд“. Обърни се за помощ към Хийткоут от пристанището на Харуич.

— Вече се сетих за него. Ще ви чакам.

Туийд навъсено затвори телефона. Хауърд беше директорът, единственият му началник в Тайната разузнавателна служба.

Защо искаше толкова спешно да разговаря с него? Какво ли си бяха казали с новия министър-председател — човек, известен с непоклатимите си становища? Туийд беше говорил с него, преди да отпътува за Париж. Премиерът го бе изслушал и се беше съгласил за огромното значение на тази мисия.

Туийд погледна часовника си, вдигна слушалката и набра номера на „Атлантик“. Когато администраторът отговори, той помоли да го свържат, без да споменава името си:

— Бих искал да говоря с мистър Хари Бътлър. Кажете му, че го търси приятел — той очаква позвъняването ми…

— Говори Бътлър. Радвам се да ви чуя. Моля ви, изчакайте една секунда…

Бътлър закри с длан микрофона и извика Нийлд, който бе задрямал с дрехите си на леглото:

— Пийт, обади се.

— Веднага слизам долу.

Нийлд сложи обувките си и хукна към вратата, като пътьом провери дали пакетът „Голоаз“ е в джоба на якето му. Слезе във фоайето и администраторът бързо затвори телефона, когато му поиска чаша кафе — и без това не можел да заспи.

— Можете да говорите — каза Бътлър в стаята.

— Отлитам за Лондон с първия самолет. Ще се върна късно вечерта. Предупреди Пола. Това е.

— Ясно.

В Париж Туийд се обади на аерогарата, за да запази двупосочен билет за Лондон. Нямаше никаква представа какво щеше да се случи в Аркашон след неговото обаждане.

В стаята си в „Атлантик“ Пола бе събудена от будилника, нагласен за 4.00 часа. Искаше да има време спокойно да се приготви за полета с хеликоптера.

Изкъпа се, бързо се облече и за три минути успя да се гримира. Бе подредила багажа си в куфара още предната вечер. Затвори капака му и чу познатото почукване по вратата. Въпреки това извади броунинга, преди да отвори. Беше Бътлър.

— Влизай, Хари. Аз съм вече готова. Боб върна ли се?

— Още не. Но не се тревожи, тръгнаха по много заобиколен маршрут.

— Дано не се е случило нещо лошо. Никак не ми харесваше това негово връщане в Бордо.

В гласа й Бътлър усети нещо повече от приятелска загриженост. Усмихна й се окуражително:

— Боб може да се грижи за себе си. Дойдох да ти кажа друго. Реших да се махнем от този хотел. Опасно е да се задържаме толкова дълго на едно и също място.

— Къде ще идем?

— Не можах да открия друг подходящ хотел. Ще питам Боб дали можем да се преместим за няколко дни в апартамента на Изабел. Там по-трудно ще ни хванат дирите.

— Изабел? — Пола сякаш се колебаеше. — Е, аз мога да се разбера с нея, но не знам тя как ще ме понесе.

— Боб ще го уреди…

Той погледна към вратата, където се почука по уговорения начин. Извади валтера и леко я открехна, без да сваля веригата. Отвън стоеше Нюмън с някакъв рунтав непознат. Пусна ги в стаята и Нюмън ги представи на Щал с малките им имена. Пола веднага хареса приятелското държание на немеца. Той я гледаше право в очите, докато стискаше протегнатата й ръка. Нюмън обаче бе решил за всеки случай да изпита още веднъж Щал.

— Егон иска да се свърже с Кулман по телефона — каза той. — Аз ще набера — погледна към Бътлър. — Видях, че Нийлд е още долу — обира на покер администратора…

Бътлър кимна. Нийлд наистина не бе успял да заспи и беше слязъл отново във фоайето, за да поиграе карти. Малко след като Нюмън се качи с непознатия, той видя Бътлър, надвесен над парапета на стълбите. Правеше му знак, че ще говорят по телефона. Нийлд взе колодата, разбърка картите и незабелязано ги подреди така, че на администратора да се падне кент флош роял. Това сто процента щеше да го задържи на мястото му, докато горе говореха.

В стаята на Пола Нюмън избра номера на Министерството на вътрешните работи, каза паролата, предложена от Туийд, и помоли да го свържат с него. След кратка пауза се обади Лазал — гласът му беше много сънен. Изслуша Нюмън, преди да му съобщи, че шефът му е тръгнал за летището.

— Аз всъщност исках да говорим с Ото Кулман — обясни Нюмън.

Далеч по-бодрият глас на Кулман се обади миг по-късно и Нюмън подаде слушалката на Щал. Не му беше казал, че знае родния му език толкова добре, колкото и своя.

Една от първите фрази, които Щал произнесе, беше „Капитан Фишер“. Наблегна на думата капитан и Нюмън разбра, че това е паролата му за пред Кулман. Щал съобщи, че носи извънредно важно информация и че ще я пази, докато не се срещне с него. От останалите му реплики Нюмън разбра, че Кулман уверяваше агента си в това, че може изцяло да разчита на спасителите си и че може да им съобщи всичко, което прецени.

Пола погледна Нюмън, когато той седна на леглото и се взря в часовника си. Помисли си, че изглежда напълно изтощен, съсипан от безсънието, блед и измъчен. Той се наведе към нея и тихо прошепна в ухото й.

— Туийд не е в Париж. Лазал ми каза, че е тръгнал за летището.

— Но той трябваше да ме посрещне! Нали ще летя с онзи хеликоптер…

Дочул разговора им, Бътлър се приближи и тихо заговори, докато Щал се миеше в банята. Шумът от водата заглушаваше думите му:

— Туийд каза, че ще се върне от Лондон късно довечера.

— Тогава защо да летя до Париж? — Пола погледна Нюмън, който потисна една прозявка и се обърна към Бътлър. — Хари, обади се на Лазал и му кажи да отложи идването на хеликоптера с точно двадесет и четири часа.

— Добре, аз ще тръгна за Ланд — с мъка произнесе Нюмън. Вече му бе трудно дори да говори.

— Как ли пък не! — озъби се Пола. — Погледни се на какво приличаш. И това не можеш да направиш, защото едва гледаш от умора. Ще се обърнеш в някоя канавка.

— Трябва да докарам свидетелката… Мартина…

— Ще я докараме всички. Аз, Хари и Пийт ще се редуваме на волана. Ти ще поспиш отзад. Ще те събудим, когато наближим мястото.

Пола нарочно не спомена име, защото видя Щал да излиза от банята. Той постави очилата си, усмихна се и се приближи. Погледна Нюмън, после Пола.

— Добре съм — промърмори Нюмън, но се хвана за таблата на леглото, за да не падне назад. — Ти остани тук, Пола… В Ланд… опасно е…

— За теб ще е опасно, не за мен. Добре бил! Не си спал от векове, не можеш да държиш очите си отворени.

— Освен това ние с Нийлд не можем да се отделяме от Пола. Забрави ли?

Тук се намеси Щал:

— Вижте, мога да помогна, ако се налага. Спах цял ден и сега съм бодър.

— Някакво оръжие имаш ли? — попита Бътлър.

— Това става ли? Дано ти вдъхва доверие. — Щал нехайно дръпна ципа на чантата си пред очите на Бътлър и извади отвътре автомат. Беше „Хеклер и Кох“ — моделът, използван от специалните отряди на SAS. Със сгъваем приклад. Докато говореше, Щал предвидливо държеше оръжието насочено към тавана. — Деветмилиметров автомат. Скорострелност 650 изстрела в минута. Обсег 1500 метра. Имам и достатъчно резервни патрони. И гранати като тази.

— Добре си се обзавел — каза впечатлен Бътлър.

— И въпреки това щях да си умра в онзи капан в Бордо. Не можех и да помисля за бягство без транспорт. Патрулите спират всеки, особено пешеходците. Бих могъл да дойда с вас.

— Окей, смятай се нает — изведнъж се обади Пола.

Нюмън я зяпна с изненада:

— Вече ти ли командваш?

— Да. Някой трябва да го прави, докато се очовечиш. Самоизбрах се. Хари, по-добре се обади веднага на Лазал, за да върне хеликоптера.

Бътлър каза на Нюмън, че ще се преместят с багажа при Изабел, преди да тръгнат за Ланд, и се отправи към телефона. Нюмън вдигна ръка:

— Ще трябва да й се обадя, за да й съобщя… да я помоля, тоест…

— Не — твърдо отвърна Пола. — Аз ще й позвъня, преди да тръгнем. Ще я питам дали може да ни приеме, без да й казвам къде отиваме. Ще се оправя с нея.

— Продължавам да мисля, че не трябва да идваш с нас в Ланд. Ще бъде невероятно опасно.

— Вече реших. А ти се постарай да не заспиваш, докато не те завлечем до колата. Ще ни бъде тесничко — тя погледна Щал, — но ще се наместим някак. И не е лошо вие двамата да се обръснете. Ако не възразявате.

Виктор Роузуотър, облечен в английски пуловер от камилска вълна, пристигна на летище Бордо от Швейцария и си запробива път през тълпата в чакалнята. Военен патрул го спря, но той размаха пропуска си:

— Разкарайте се, бързам.

Малко по-късно влезе в колата си. След две минути вече бе оставил аерогарата далеч зад себе си. Посоката му беше Аркашон и, както обикновено, искаше да стигне там бързо.

За да избегне регистрирането в хотел, той беше наел моторна яхта, закотвена до брега на пристанищния басейн. Хранеше се в ресторантите или си купуваше храна и я готвеше в яхтата. Роузуотър беше експерт в избягването на административните формалности, чрез които се следеше кой влиза и кой напуска градовете.

След като се прибереше в яхтата, първата му задача щеше да бъде посещението в бар „Мартиника“. Бе решил да проследи приказливия ирландец, който често навестяваше кръчмата. Надяваше се след това да срещне и Пола Грей, дори това да изискваше доста търпение.

Хванал дългия калъф, Марлър слезе от самолета на „Ер Интер“ на летище „Орли“ в Париж. Пак подмина чакащите таксита — шофьорите им лесно запомняха лица.

Използва анонимността на метрото, за да стигне до невзрачния си апартамент на „Рю дю Бак“. На влизане в къщата подаде няколко банкноти на портиера — достатъчни, за да платят наема му за още две седмици.

— Върви ли бизнесът ви? — попита портиерът, зарадван от парите.

— Криво-ляво…

Марлър внимателно прегледа стаята за следи от претърсване. Ако някой бе влизал в негово отсъствие, той веднага щеше да се премести в следващата квартира — бе наел друг апартамент на няколко преки от този. Не личеше някой да е влизал.

Свали маратонките си, седна на оправеното легло и извади от калъфа радиотелефона. Избра номера на вътрешното министерство и помоли да го свържат с Туийд, като каза и паролата. След известно време се обади и Лазал и съобщи, че човекът, когото търси, ще бъде цял ден извън страната.

— Благодаря, ще се обадя пак.

46.

Туийд се бе подготвил за битка в Парк Кресънт. При пристигането си от Париж откри, че Хауърд го чака в собствения му кабинет. Моника го поздрави с мрачно изражение и се зарови в поредната папка документи.

— Купил си си нов костюм от Щатите? — каза Туийд с безизразно лице.

— Ти шегуваш ли се? Взех го от „Харъдс“. „Най-добрата конфекция, която можете да си купите с пари.“

С едро лице, розова кожа, гладко избръснат, висок метър и осемдесет и поохранен, директорът бе влязъл в едно от най-предвзетите си състояния. Стоеше прав до бюрото на Туийд. Посегна да приглади с ръка ревера на сивия си раиран костюм и за миг проблесна скъпоценният камък на копчето за ръкавели. Панталонът му беше с модерни маншети. Вдигна дясната си ръка на кръста и каза:

— Повиках те, за да разбера какво става във Франция. След пристигането си в Англия разговарях с новия премиер. Разбрах, че също като предишния той ти е дал лично директивите си. Мразя тази дума.

— Точно така — кратко отвърна Туийд и седна зад бюрото.

— А каза ли ти, че работи по така наречения си метод на двойна проверка?

— Това какво означава? — попита Туийд, докато бършеше очилата си с носната кърпа.

— Означава, че… — Хауърд зае любимата си поза, настани се в кресло с крак, преметнат през страничната облегалка. — Означава, че министър-председателят е изпратил втори екип или човек в района. За който екип или човек ние не знаем нищо.

„За който екип или човек.“ Директорът обичаше да се изразява по подобен начин. Туийд тихо забарабани с пръсти по бюрото — сигурен знак, че е бесен. Моника вдигна поглед, усетила предстоящата битка.

— Той не разбира ли, че такъв ход от негова страна може да предизвика пълен провал на цялата мисия, ако не и нещо по-лошо? Два различни екипа, които се блъскат на една и съща територия, без да знаят един за друг… Ти не му ли обясни какъв риск ни кара да поемем?

— Е… — Хауърд намести кърпичката в горното джобче на сакото си. — Той е нов. Имаме нужда от подкрепата му, така че трябваше да му позволим да осъществи идеята си.

— Искаш да кажеш, че не ти е стискало да възразиш.

— Възмутен съм от тона и езика ти, Туийд…

— Ами възмущавай се — отвърна без следа от разкаяние Туийд.

— Не ти ли намекна кои са в другия екип?

— Не — хладно отговори Хауърд. — Аз също не го попитах, естествено. Това е новият ни премиер. Има право на идеите си.

— Премиерът е човек, който обича всичко да се казва направо — Туийд беше разярен. — Искал е да разбере дали ще настояваш да ти даде информация за другите.

— Ти не присъства на разговора…

— Проверявал те е — настоя Туийд.

— Скъпи приятелю — Хауърд прокара пръсти по безупречно сресаната си коса. — Нас проверява, не мен. Предполагам, че просто няма доверие в нашата организация. А положението е сериозно. Между другото, колко сериозно е всъщност?

Туийд накратко му разказа за всичко. Завърши с обаждането си до Лазал от лондонското летище, при което французинът му бе съобщил, че Бътлър и останалите се отправят на юг, за да доведат свидетелката.

— На юг? — Хауърд звучеше уплашен. — На юг от Аркашон? Господи! Право в ръцете на Дьо Форж. Къде точно отиват?

— Предполагам, че в Ланд.

— Боже, човече! Ти луд ли си? — Хауърд скочи от креслото и закопча сакото си. — Нали току-що ми разказа за гробището на Дьо Форж! Как си посмял да изпратиш хората си отново там?

— Когато изпълняват мисия, хората ми сами решават как да постъпят при извънредни обстоятелства. Знаеш това — тихо рече Туийд. — Сами взеха и това решение и аз напълно ги подкрепям. Ако мислиш, че акция може да бъде ръководена от един човек, седнал тук в креслото си, значи си стоял прекалено дълго в Щатите.

Тихата ярост в гласа на Туийд изненада Хауърд. Той стисна устни и се взря в Моника, която отвърна на погледа му. Най-после сдържано попита:

— Какви са следващите ти планове? Твоите лични планове?

— Довечера ще летя за Париж, но преди това ще се отбия в Олдбърг. Там започна всичко — с убийството на Карин Роузуотър. Ако лорд Дейн Доулиш е в имението си, ще посетя и него.

— С какви цел, ако мога да запитам?

— Можеш. Той е нагазил до уши в тази кал. Искам да го пораздрусам.

— Държа да пътуваш с охрана. Не, изслушай ме — той вдигна ръка, когато Туийд отвори уста, за да възрази. — Какво ще кажеш за Фред Хамилтън? Ще бъде полезно за него. Освен това разбрах, че е превъзходен стрелец.

— Способен е, наистина — призна Туийд.

— Значи се разбрахме — грейна Хауърд. — Ще бъда много по-спокоен, когато знам, че Хамилтън е до теб. Трябва да те оставям. Чака ме куп работа…

Моника свирепо изгледа гърба му, когато излезе от стаята. Избухна в мига, в който Хауърд затвори вратата:

— Куп работа! Как ли пък не! Докато го нямаше, аз обработвах всичко, което пристигаше за него. Като се върна, само прегледа копията от моите отговори на писмата. — Моника постепенно се успокои. Все пак изглеждаше наистина загрижен, когато настоя Хамилтън да ви придружи.

— Беше загрижен — съгласи се Туийд. — А пък докато свикне със стила на работа на новия премиер, ще мине доста време.

— Какво правите във Франция, за да се справите с Дьо Форж?

— Ще ти разкажа.

Туийд сплете пръстите на ръцете си, погледна часовника и започна:

— Във временния си кабинет във вътрешното министерство закачих на стената снимка на Дьо Форж, дадена ми от Лазал. Точно срещу бюрото ми виси. Опитвам се да разбера врага си, да го изуча, да се поставя на негово място.

— Четох, че генерал Монтгомъри направил същото — закачил снимка на Ромел. Искал да влезе в кожата на противника си.

— Е, това, което аз върша, е далеч от тактиката на Монтгомъри. Може и да има някакви сходства, не знам. Но да се върнем на темата. Убеден съм, че Дьо Форж готви държавен преврат, за да стане президент на Франция. Той организира метежите, абсурдните, но много резултатни акции на хора, облечени като членове на ку-клукс-клан. Убеден съм, че чака едно-единствено нещо, за да нанесе удара си.

— Какво чака?

— Пари и най-вече модерно въоръжение от лорд Доулиш — краля на оръжейния бизнес. Казано иначе — чака акостирането на „Стоманеният лешояд“ в Аркашон. Бранд, помощникът на Доулиш, е вече там.

— А къде е корабът? Не може ли да бъде спрян?

— Първи отговор — отивам в Олдбърг и подплашвам Доулиш, после тръгвам за Дънуич, за да проследя „лешояда“. Отговорът на втория въпрос е: не, не можем да спрем кораба. Нямаме доказателства, че на борда се превозва оръжие.

— Искате да кажете, че Дьо Форж се готви да започне война?

— Не, война не. Ще се опита да използва страха от всемогъщата си армия, за да подчини Париж и сегашното правителство. Със сигурност ще пусне слух, че войниците му са въоръжени с нервнопаралитичен газ.

— А какво правите, за да го спрете?

— Две неща едновременно. Вадим го от равновесие със средствата на психологическата война — караме го да отлага удара си. Използваме доста необичайни методи. И второ — събираме улики срещу него, които да го дискредитират, преди да нападне.

— Значи е доста сериозно…

— Най-голямата заплаха за стабилността в Европа след падането на Берлинската стена. Военен диктатор в Париж — това е повече от сериозно. Сега трябва да тръгвам. Остава ми малко време, а трябва да отида в Олдбърг и в Дънуич. После да се върна, за да хвана самолета за Париж.

Когато се изправи, Моника се приближи до него с един брой на „Дейли мейл“. Постави го на бюрото и посочи заглавието и статията под него:

„МАНТО — ПЕЛЕРИНАТА — ПРОФЕСИОНАЛЕН УБИЕЦ“

Докато обличаше палтото си, Туийд прегледа бегло статията. Историята за Манто, бе преплувала Ламанша. На него се приписваха убийството на префекта на Париж, двойното убийство на президента и премиера на Франция чрез взривяването на влака, а също и убийството на някаква англичанка на име Джийн Буржойн.

Убиецът винаги оставял след себе си своя знак, пишеше в статията. Пелерината. Такава била намерена след смъртта на парижкия префект — в една кофа за боклук. Друга открили близо до взривения мост при покушението над премиера и президента.

Агенти на DST извадили пелерината и от навеса за лодки, където била удушена англичанката, близо до Аркашон.

— Манто е безпощаден — каза Моника.

— И много загадъчен. Хамилтън в колата ли ще чака?

— Да. Пазете се. Калмар може още да е около Олдбърг.

— Или пък Манто?

Туийд излезе от стаята.

Фред Хамилтън седеше зад волана на форда.

— Аз ще карам — каза Туийд.

Хамилтън премести дългото си тяло на съседната седалка. Двадесет и осем годишен, той остана с изпънат гръб, сякаш глътнал бастун, и започна да оглежда колите по натоварените лондонски улици в търсене на евентуални преследвачи. Марлър неведнъж го бе подигравал за това, че приема живота и работата си прекалено сериозно. Беше гладко избръснат, с къса кестенява коса и леко гърбав нос. Когато излязоха от Лондон и поеха през Есекс, Туийд хвърли поглед към шлифера му и попита:

— Взел си пистолет, нали?

— Да. Колт, калибър 45. Седем патрона в пълнителя. Имам и резервни.

— Едва ли ще ти потрябват.

— Мистър Хауърд настоя. И с ваше позволение, сър, точно когато най-малко очаквате да имате нужда от охрана, тя ви спасява живота.

— Можеш да не ми казваш сър. Просто Туийд.

Профучаха през Сафък с максималната позволена скорост.

Туийд подмина Олдбърг, после зави при Снейп Молтингс и малко преди последното отклонение към Айкин, където река Олд правеше красивата си извивка, едно волво, спряло на банкета, рязко потегли след тях с надут клаксон.

Хамилтън пъхна ръка под шлифера си. Туийд погледна в огледалото, поклати глава и изруга наум. Отби встрани и волвото спря след тях.

— Тези ги познавам. От Скотланд Ярд са — предупреди той Хамилтън.

Бяха, разбира се, главен инспектор Букенън и сержант Уордън. Туийд гледаше право напред, когато Букенън се изправи до прозореца.

— Какъв малък свят, нали Туийд? — каза Букенън и изгледа Хамилтън. Сякаш на челото на високия млад мъж беше написано „телохранител“. Букенън продължи: — Почивахме си, преди да идем да разпитаме лорд Дейн Доулиш.

— Аз имах същото намерение — сухо отвърна Туийд.

— Е, в такъв случай можем да посетим негова светлост заедно. Сега под какъв флаг плавате?

— Специален отдел.

— Може би ще успеем да притиснем Доулиш. Надявам се, нямате нищо против?

Денят беше сив и дъждовен. Застанал пред прозорците в своето имение, лорд Дейн Доулиш гледаше към пристана отвъд поляната, същата поляна, на която скоро, а му се струваше, че оттогава са изминали години, се бе състояло състезанието по стрелба. На пристана беше привързана яхтата му „Морска пяна“. Водата на реката беше спокойна, настръхнала под едрите капки дъжд, които шибаха прозорците на имението.

Доулиш се бе върнал от „Стоманеният лешояд“, закотвен край Дънуич, след като за малко не бе удушил Сантос шкипера. Все още бесен, Доулиш си спомни за разговора им на мостика:

„Кога ще можем да отплаваме? Искам точното време!“

„Товаренето още не е приключило…“

„За Бога, човече, колко време ви трябва?“

„Сеньор, товарът е много опасен. А количеството също е голямо — най-голямото досега. Сигурно не искате някой неприятен инцидент, който би могъл да повреди кораба.“

„Искам резултати! Условията ви за работа са прекрасни. Морето е спокойно. Прогнозите за времето над Бискайския залив също са добри. Колко още ще продължи товаренето?“

„Първата ми задача е да опазя кораба ви, сеньор…“

„Моята също — Доулиш бе размахал, пръста си под носа на Сантос. — Но сериозно изоставаме с разписанието. Разпореди се да работят повече хора, глупак такъв!“

„Всички водолази са долу…“

„И кога ще можем да отплаваме? Казвай!“

„Утре вечер. Ще видите…“

„Това е крайният срок. Ако не сте готови — ще те убия, обещавам ти…“

Доулиш свърши още две неща, преди да тръгне за имението си. Влезе в кабината и написа закодирано съобщение. Подбра внимателно думите си:

„Товарът ще бъде доставен на уреченото място след седемдесет и два часа. Следващият сигнал от мен ще бъде последен. Тогава ще съобщя точния час. Птицата.“

Сам го занесе на радиста. После се отправи към палубата зад мостика. Специалният му самолет, който можеше да каца на земя и вода, стоеше на малка издигната платформа. Доулиш се приближи до пилота и каза:

— Искам да те видя как ще излетиш и как ще кацнеш на кораба.

Самолетът представляваше умален и леко изменен вариант на вертикално излитащите „Хариър“. След заповедта на Доулиш двигателите му изреваха, той се отдели от площадката и се заиздига право нагоре. Пилотът го задържа над катамарана, а после се спусна и кацна точно на предишното място. Най-после доволен, Доулиш се отправи към Гренвил Грейндж. Но тук вече го чакаше неприятна изненада — съобщение от главен инспектор Букенън от отдел „Убийства“ на Скотланд Ярд, че ще го посети преди обед.

— Какво ли пък иска този идиот? — запита се на глас той, застанал до прозореца с поглед върху яхтата.

Доулиш бе решил, че са приключили с разследването на смъртта на Карин Роузуотър. Някой нервно почука по вратата. Той грубо извика на натрапника да влезе. Появи се прислужник в бяло сако:

— Имате посетители. Някои си главен инспектор Букенън и сержант Уордън. Имали сте уговорка.

Доулиш му каза да остане на мястото си. Отвори шкафчето с напитките и си наля огромна доза уиски. Изпи го чисто на две големи глътки, облиза плътните си устни и затвори барчето.

— Сега можеш да кажеш на копелетата да влязат.

Първото нещо, което Букенън забеляза, беше костюмът за езда на Доулиш. Лордът изглеждаше малко странно в него — все пак беше краят на ноември. Носеше и твърда шапка. Бе застанал с гръб към камината, в която приятно пропукваха горящите съчки. В ръката си държеше камшик. Вдигна го за поздрав към посетителите си и посочи дивана:

— Седнете там, ако обичате.

Букенън се усмихна на себе си, докато се настаняваше. Уордън неудобно седна до него. Светлината от прозореца падаше точно в лицата им. Това беше стар трик — да останеш в сянката, а светлината да блъска посетителите ти в очите.

Доулиш се намръщи, когато влезе друг човек. Новодошлият се спря и внимателно огледа стаята. Сякаш търсеше всичко друго, само не и собственика й.

— Вие пък кой сте, по дяволите? Съобщиха ми само за двама служители на Скотланд Ярд.

— Специален отдел. — Туийд вдигна личната карта, изготвена в техническата лаборатория. Спокойно я прибра в джоба си, преди да продължи: — Значи неправилно са ви съобщили. Трябва да ви задам няколко важни въпроса, но ще изчакам инспектор Букенън. Той е с предимство.

— Нищо не разбирам. Сядайте. Ето там.

Камшикът посочи дивана, където имаше място за трети човек. Туийд не му обърна внимание. Приближи се до стол с красива резба, поставен до стената с камината. Седна на него и остана встрани от Доулиш, така че той трябваше да се извърне, ако искаше да го погледне. Букенън се подсмихна, разбрал тактиката на Туийд.

— Предпочитам стол с твърда облегалка. Нека инспекторът започне с въпросите си — каза Туийд.

— Той все още не се е легитимирал — процеди Доулиш. Букенън това и чакаше. Стана, приближи се до лорда, показа му картата си и остана на мястото, подпрян с лакът на полицата над камината, доста по-висок от домакина си. Извади една снимка.

— Познавате ли тази жена?

— Не.

— Хайде, лорд Доулиш. Снимката не е на фокус, а вие почти не я погледнахте. Кажете ми познавате ли жената.

— Коя е? — попита Доулиш, като взе в ръка подадената му снимка.

— Вие ще ми кажете. Май не искате да отговорите на въпроса ми. Значи я познавате.

— Глупости! Никога не съм я виждал. За какво е всичко това?

Доулиш върна фотографията на Букенън. Обърна се към Туийд, който го гледаше, кръстосал крака и прибрал ръце в скута си. После хвърли камшика на една маса, метна шапката си след него и пъхна ръце в джобовете на бричовете си.

— Това — продължи Букенън със същия равен тон, — което разследваме, е бруталното убийство на Карин Роузуотър в блатата край Олдбърг. Недалеч оттук.

— И защо дойдохте при мен?

— Защото свидетелката на убийството Пола Грей ни разказа за поне петима мъже — едри, въоръжени, с маски на лицата, които преследвали двете жени в лодка от Дънуич. Разбрах, че на „Стоманеният лешояд“ имате водолази, затова и се заинтересувах от вас.

— Дейността ми край Дънуич е благотворителна — без да печеля, аз наемам водолази за изследванията на селището, погълнато от морето преди години.

— Значи признавате, че за вас работят водолази — думите на Букенън прозвучаха като обвинение. — Целта ми е да открия членовете на групата, която е преследвала двете момичета и по-късно удушила едното от тях.

— Все още не разбирам защо дойдохте при мен.

Гласът на Доулиш бе станал агресивен. Бе започнал все по-често да поглежда към часовника си — позлатен „Ролекс“.

— Защото — отвърна спокойно Букенън — се оказа трудно да открия тези хора. Проверявате ли миналото на водолазите си, преди да ги наемете?

— Извънредно внимателно. — Доулиш се обърна с лице към Туийд, раздразнен от немигащия му втренчен поглед. — А вас какво ви интересува?

— Освен благотворителните си дейности вие се занимавате и с оръжейни сделки, от които сте натрупали състоянието си. Снабдявате ли с оръжия Франция? — попита Туийд.

— Франция има своя индустрия.

— Не отговорихте на въпроса ми. Корабът ви „Стоманеният лешояд“ някога акостирал ли е във френско пристанище?

— Вижте, вече започна да ми омръзва. Човек с работа като моята — основните ми интереси, между другото, са в областта на търговията с храни — има нужда от почивка и разтоварване. Надявам се, не ви изненадах — добави саркастично той. — С „лешояда“ обикалям из целия свят.

— Значи е кораб с двойно предназначение — тихо каза Туийд.

Доулиш замръзна. Изгледа с ненавист мъжа срещу себе си. Ако погледът му можеше да убива, от Туийд нямаше да остане нищо.

— Какво, по дяволите, искате да кажете?

— Лошо ли се изразих? — попита невинно Туийд. — Исках да кажа, че с „лешояда“ вие изследвате дъното и пътешествате по света. Служи ви за две неща, нали?

Букенън се намеси, като подаде визитката си на Доулиш:

— Изпратете ми на този адрес пълния списък с имената на водолазите. Сам ще проуча миналото им. Благодаря, че отделихте от ценното си време, лорд Доулиш. Това засега е всичко. Туийд?

Туийд кимна с глава и последва Букенън и Уордън. На излизане се спря, обърна се и каза на Доулиш:

— Чух, че Бранд не се отделя от вас. Били сте като сиамски близнаци. Да не сте го изпратили на ваканция в чужбина?

Доулиш вдигна ръката си с изпънат показалец и го насочи в гърдите на Туийд като пистолет:

— Вратата е точно зад гърба ви.

47.

Доулиш се втурна нагоре по широкото стълбище, влезе в спалнята, приближи се до прозореца и погледна надолу. Двете коли тръгнаха заедно и скоро се скриха от погледа. Без да бърза, лордът слезе обратно в стаята, която гледаше към поляната. Отвори барчето и си наля нова двойна доза чисто уиски.

Настани се удобно в едно кресло, изпи наведнъж половината от питието и остави чашата на масичката. Пет пари не даваше за инспектора от Скотланд Ярд. Тревожеше го загадъчният посетител от Специалния отдел.

Първо въпросът му за Франция. А после и неясната фраза „с двойно предназначение“. Непознатият наистина бе успял да го стресне. Доулиш си спомни погледа му, когато накрая го попита и за Бранд.

— Да изгние в ада дано… — изруга Доулиш на глас. Глътна на екс остатъка от уискито си.

Туийд се движеше след волвото на Букенън, докато стигнаха шосе А 12. Тук полицаят продължи на юг, а Туийд зави надясно и се отправи на север към Дънуич.

— Добре ли мина, сър? — попита Хамилтън, когато вече бяха изминали доста път.

— Така ми се струва.

Туийд не каза нищо повече и се съсредоточи върху сравнително ненатовареното шосе. Караше с възможно най-висока скорост. Наложи му се да намали, когато зави по черния път за Дънуич. Стигнаха до брега и той паркира форда край кръчмата на селото. Излезе от колата, взе от задната седалка кожената си шапка и я нахлупи на главата си. Провеси на врата си бинокъл. Така изглеждаше като отпускар, чието хоби явно са морските птици. Погледна към Хамилтън:

— Опитай се да се отпуснеш. Дръж се по-естествено. Сега сме туристи.

Единствената реакция на Хамилтън, доста неохотна при това, беше да пъхне и двете си ръце в джобовете на шлифера. Обикновено държеше дясната си свободна, за да може да грабне веднага пистолета, ако се наложеше. Туийд поведе по пътя. Подмина обществения паркинг, зави надясно и се заизкачва по стръмна криволичеща пътека.

— Били ли сте тук преди, сър?

— Много отдавна. Това е едно от онези места, които никога не се променят.

Туийд продължи да крачи уверено нагоре, докато стигна до върха на скалите, равен и обраснал с трева. Една дървена пейка гледаше към сивото спокойно море и сякаш с нетърпение чакаше някой да седне на нея. Туийд съзря това, което търсеше, и без помощта на бинокъла, но въпреки това го долепи до очите си и настрои фокуса.

Видя „Стоманеният лешояд“ такъв, какъвто го бе описала Пола. Двата му корпуса лежаха неподвижни в прегръдката на тихото море. На една платформа, издигната над самата водна повърхност, бе привързана моторница. Вероятно с нея докарваха на кораба всичко необходимо за екипажа. До моторницата бе вързана голяма гумена лодка с извънбордов двигател. Дали с нея маскираните мъже бяха преследвали Пола и Карин? Туийд се вгледа още по-внимателно.

Зад мостика се намираше някакъв странен самолет. За това още никой не бе докладвал. Значи веднъж стъпил на борда, Доулиш можеше да напусне кораба по всяко време. Няколко души се качваха в гумената лодка. Вероятно щяха да излязат на брега.

— Хайде да тръгваме… — каза Туийд и веднага заслиза по тясната пътека обратно към Дънуич. Хамилтън се стараеше да не изостава, но му беше трудно. Шефът му вече бе влязъл в колата и запалил двигателя, когато той седна до него. Туийд хвърли последен поглед през полето към закотвения катамаран и потегли.

Движеха се по шосе А12, когато той изведнъж намали, отби встрани и спря, без да гаси двигателя. Остана в седалката си като в транс, ръцете му неподвижно лежаха на волана. Хамилтън го погледна, после се обърна пак напред, като се стараеше да не вдига шум. Бътлър веднъж го бе предупредил, ако види Туийд в това състояние, да не се тревожи, а просто да го остави на мира. Странното поведение на началника му означаваше, че изведнъж е проумял нещо извънредно важно.

Двойна проверка.

Според Хауърд премиерът бе употребил точно тази фраза. Два независими екипа на една територия. На Туийд не беше съобщено кои са в другия екип. А това само потвърждаваше, че е прав за самоличността на Калмар убиеца.

Подкара с максимална скорост към Лондон.

— Не сте яли, нали? — попита Моника, когато Туийд влезе в кабинета си. — Така и предполагах. На бюрото ви има сандвичи и прясно кафе.

— Благодаря. Много мило, наистина.

Преди да седне, Туийд погледна часовника си. Имаше на разположение половин час. Махна найлона от първия сандвич, отхапа голямо парче и разбра, че е невероятно изгладнял.

Моника се приближи и му наля кафе в голяма чаша.

— Ще останете в Париж, докато всичко свърши, нали?

— Не. Сега ще ида в Париж, но после ще отлетя на юг за Аркашон. Искам да поема нещата в свои ръце в най-критичния момент.

— Отново се обадиха от Портън Даун. Открили в боклуците във фабриката на Доулиш някакъв контейнер. Бил празен, но най-добрият им експерт, току-що върнал се от отпуск, го изследвал и открил следи от нервнопаралитичен газ.

— Това прави пътуването ми до Аркашон още по-важно.

— А няма ли да е опасно?

Туийд погълна и втория сандвич.

— Вероятно. Но целият ми екип е вече в опасната зона. Трябва да бъда с тях.

— Вие знаете нещо, което не искате да ми кажете — обвини го тя.

— Ако е така, значи никой друг освен мен не го знае. Не мисли, че си извън играта, Моника.

— Генерал Дьо Форж скоро ще нападне, нали?

— През следващите два или три дни. Изчаква още едно нещо. Искам да го изпреваря, преди да го е дочакал.

Телефонът иззвъня. Моника с раздразнение се приближи до бюрото, вдигна слушалката и след миг каза, че ще провери дали Туийд е още в сградата.

— Търси ви Букенън от Скотланд Ярд…

— Туийд слуша.

— Май сме доста силен екип заедно. Негова светлост вече проявява признаци на тревога. Сега проучвам водолазите му.

— Много добре. Можете да направите и друго — прегледайте регистрите на всички хотели в Олдбърг за нощта, в която бе убита Карин Роузуотър. Търсете имената на хората, които са замесени по един или друг начин в цялата работа. Мисля, че ще откриете убиеца. Съжалявам, сега трябва да тръгвам…

Трета част

Огнен кръст

48.

Операция „Маренго“ — завземането на Париж — започна. Генерал Дьо Форж бе издал заповедта си късно през нощта.

Сега стоеше приведен над голямата карта на Франция, разтворена на бюрото му. Майор Леми се бе изправил до него.

— Предните отряди на Първа бронирана дивизия наближават покрайнините на Ангулем — докладва Леми. — Движат се с максимална скорост, използвайки прикритието на нощта. Моторизираните патрули са вече в Ангулем. Утре вечер дивизията ще продължи на север. Ще заобиколи Париж и според плана ще влезе в столицата от север.

— Според официалния план, Леми — неочаквано каза Дьо Форж. — Този, който изготвих специално заради шпионина сред нас. От Ангулем дивизията ще се отправи на североизток, ще стигне до Щатору и, следвана от силни подкрепления, ще продължи по шосе Н20.

— Има нов план? — изненадано попита Леми.

— Да, но бях разгласил само официалния. Ако в Париж узнаят нещо за бъдещите ни ходове, те ще ни очакват да нападнем от север.

— А реалният план?

— Дадох го под формата на запечатани в плик писмени заповеди за всеки командир. Вече им наредих да отворят пликовете си.

— Да започвам ли с операция „Аустерлиц“ в Париж?

— Още не. Ще направиш друго — ще се обадиш на Калмар и ще му кажеш да довърши започнатото. Пола Грей. Тя е шпионин. Това е.

— Но Калмар настоява за парите си. Много настоява.

— Тогава му плати — меко му отвърна Дьо Форж. — Сигурен съм, че ще намериш необходимите средства.

Леми излезе замислен от кабинета. Дьо Форж му бе съобщил истинския план на операция „Маренго“ чак сега, след като всички командири вече го знаеха. А Леми все пак беше началник на разузнаването. Освен това майорът все по-често усещаше някаква предпазливост и сдържаност от страна на Дьо Форж. И подозрение. Генералът сякаш вече нямаше доверие в него.

В кабинета си Дьо Форж продължи да изучава картата. Запечатаните заповеди за командирите бяха кратки — те трябваше да се отправят към Париж по най-прекия маршрут — на север по шосе Н20. Последният ход, който щеше да очаква Навар от генерал, известен със сложните си маневри. Щеше да бъде в Париж преди правителството да е станало от сън.

А „Аустерлиц“, ударът отвътре, щеше напълно да обезвреди кабинета, след като бойните групи завземеха всички ключови позиции и центрове на властта малко преди влизането на Дьо Форж в Париж.

Колата се повреди, когато вече бяха стигнали далеч на юг от Бордо и се движеха сред безлюдната пустош на равнината. При сервиза на една бензиностанция временно бяха заменили реното с друг, но доста по-просторен модел — „Рено Еспас“. Освен старата кола в сервиза оставиха и голяма сума пари като гаранция.

Караше Пола. Бътлър седеше до нея и показваше пътя. Зад тях се бяха настанили Щал и Нийлд. В дъното на колата спеше Нюмън. Пред входа на една изоставена ферма с голям хамбар двигателят изведнъж угасна.

Пола завъртя няколко пъти ключа, натискайки педала на газта. Никакъв резултат — моторът отказваше да заработи. Бътлър излезе да погледне под капака и Щал го последва.

— Не разбирам много от тези двигатели — каза Бътлър.

— Прекрасно! — Пола също излезе от колата.

— Но аз разбирам — обади се Щал. — Много време изкарах във Франция. Карал съм такава кола. Нека да погледна…

Измина половин час, докато Щал се занимаваше с двигателя. Пола се оглеждаше наоколо, осъзнала колко уязвими са тук, на безлюдното шосе. Явно Щал си помисли същото, защото след половин час им направи знак с ръка да останат по местата си. Отдели се от колата и тръгна към къщата във фермата. Покривът й се рушеше. Изпопадалите керемиди оголваха прогнилите дървени греди.

Хамбарът обаче бе построен от здраво дърво. Покривът си седеше непокътнат, а пантите стабилно държаха отворените врати. Щал влезе вътре, огледа набързо помещението и се затича обратно.

— Ще се наложи да вкараме колата в хамбара, за да оправя мотора. Пола, ти седни на волана. Хайде, излизайте всички!

— Защо? — попита Пола.

— Защото — търпеливо й обясни Щал — ще ми трябват няколко часа, за да ремонтирам двигателя. Трябва да го разглобя и после пак да го събера. В сервиза са ни прекарали. Така ли се казваше?

— Така — нетърпеливо и малко раздразнено отвърна Пола. — Сигурен ли си, че ще можеш да го оправиш?

— Абсолютно. Но ще ми трябва време. А тук сме на прекалено открито място. След Бордо видяхме и танкове. Хайде, моля ви! Да преместим тази кола оттук.

Нийлд вече бе застанал до Бътлър, но никой не успя да събуди Нюмън. Оставиха го да спи и Пола седна зад волана, докато Нийлд, Бътлър и Щал бутаха колата по чакълената алея към празния хамбар. Вкараха я вътре и се огледаха, запалили фенерчетата си. Подът беше застлан със слама. Стъклата на прозорците на трите стени отдавна бяха престанали да пропускат слънчевата светлина, покрити с дебел слой мръсотия. Дървена стълба водеше към капандура в тавана — също толкова мръсна. Щал затвори едната врата, а Бътлър — другата. Нийлд насочи фенерчето си към двигателя и немецът веднага се захвана за работа.

— Наистина ли мислиш, че ще се справиш?

Щал се усмихна:

— Преди да почна в разузнаването, бях автомонтьор. Но не очаквай скоро да свърша, моля те…

През цялото това време Нюмън не бе помръднал от мястото си. Спеше буквално като заклан. По обяд Пола извади чантата, пълна със сандвичи и термос кафе. Преди да тръгнат за Ланд, тя се бе отбила в апартамента на Изабел. Запитана от французойката колко души ще пътуват и за колко време, Пола я бе излъгала, пропускайки Щал:

— Четирима сме. Ще отсъстваме два-три дни.

— Тогава ще ви трябва храна и нещо за пиене.

Изабел беше настояла да приготви сандвичи, докато Пола прави кафето. Тогава англичанката се бе ядосала заради закъснението, но сега благославяше Изабел.

Сандвичите бяха грижливо увити в сребристо фолио. Пола го махна, раздаде на всеки, а после наля кафе в единствената чаша — капака на термоса. Нюмън не помръдваше.

Нахраниха се и Щал продължи да работи под светлината от фенерчето на Нийлд. Ръцете му вече бяха покрити с масло чак до лактите. Половината от двигателя лежеше разфасован на пода и Пола се зачуди дали немецът някога щеше да успее да го сглоби наново. Заплахата дойде рано следобед.

Бътлър беше поел задачата да наблюдава околността през прозорците, устоявайки на изкушението да изчисти поне част от мръсотията. От време на време се качваше на стълбата и надникваше през капандурата. Беше горе, а Пола неспокойно крачеше из сламата, като се опитваше да не обръща внимание на прахоляка, когато Щал размаха отвертката и извика:

— Готово! Ще запали от раз, обещавам ви…

— Неприятности. Големи неприятности. И се движат бързо насам.

Беше Бътлър. Бързо слезе от стълбата, а Пола го гледаше с уплаха. Миг по-рано Щал бе успял да я зарадва. Бе повярвала, че най-после ще излязат от този мръсен и вмирисан хамбар. А сега… Бътлър запазваше самообладание при всякакви ситуации, но в гласа му Пола бе доловила тревога. Хвърли поглед към Нюмън в колата. Още спеше.

— Какво стана, Хари?

— Виж сама. През този прозорец. Танкове на Дьо Форж. Цял батальон…

Тя погледна през прозореца, а Бътлър се изправи над рамото й. Три танка с вдигнати дула преваляха билото на един нисък хълм недалеч от фермата. Движеха се право към нея. Пола стисна устни. Проклет късмет. Бътлър я хвана за ръката.

— Ела с мен. Не си видяла всичко.

Заизкачва се по стълбата и тя го последва. Гредите на покрива бяха съвсем сухи. Явно от никъде не капеше. Бътлър стъпи на дървената площадка под капандурата и се дръпна встрани, за да може жената да погледне през стъклото. Оттук цялата местност се виждаше като на длан. Полетата се простираха чак до хоризонта. Нямаше никакви дървета. Имаше танкове. Много танкове, уверено напредващи към фермата.

— Неприятна картинка — опита се да остане спокойна Пола.

— На учение са — обади се зад тях Щал. Бе ги последвал по стълбата. — Е, поне не ни виждат. Може да променят посоката си.

Пола усети как стомахът й се свива на кълбо, докато гледаше навън. Тук-там над полето пълзяха облаци ледена мъгла. Танковете преминаваха през тях и продължаваха пътя си като акули, търсещи плячка. Щал, както винаги, бе готов за действие.

— Колата е ремонтирана. Да тръгнем обратно на север, така…

— По-добре погледни на север — прекъсна го Бътлър.

Пола и Щал едновременно обърнаха главите си. Танковете се приближаваха от три посоки — север, запад и юг. Чисто беше само на изток. А пътят водеше от север на юг.

Бътлър се спусна долу, последван от останалите. Погледна през прозореца към другата, отделена от хамбара, постройка. Останките от фермерското жилище се намираха на около десетина метра от тях. Бътлър се обърна и нещо прошава в колата. Нюмън най-после се бе събудил. Изпълзя навън и се вторачи в краката си, затънали в сламата. Огледа се изненадано и спря погледа си на Бътлър:

— Какво, по дяволите, става? — погледна часовника си. — Вече е следобед. Трябваше да сме в Ланд…

Пола му наля кафе. Той жадно го погълна и подаде чашата си за още, докато Бътлър накратко му разказваше за случилото се.

Вече напълно разсънен, Нюмън бързо се изкачи по стълбата към площадката под капандурата, за да огледа положението сам. Бътлър и Щал го последваха, а Нийлд остана с Пола долу. Танковете се бяха приближили още и сега изглеждаха огромни. Непобедими, всяващи ужас стоманени чудовища.

— Оставаме тук — реши Нюмън. — Ако се опитаме да избягаме, ще ни използват за учебна мишена, без да се замислят.

— Ако се стигне до това, и ние ще очистим няколко души. Командирите на танковете са се изправили в куполите си — каза Щал.

Докато говореше, измъкна от чантата своя „Хеклер и Кох“. Беше избърсал ръцете си с парцалите, намерени в колата.

— Прибери автомата — нареди Нюмън. — Можем само да чакаме и да се надяваме.

— Ако има на какво… — тихо додаде Бътлър.

Пола също се бе изкачила при тях. Загледа танковете като хипнотизирана. Три от машините бяха съвсем близо. Първата от тях изведнъж ускори и се понесе с рев напред. Чуваше се зловещото дрънчене на гъсениците по каменистата почва.

— Господи! — прошепна Пола.

Виждаше се съвсем ясно сержантът в купола на танка. Беше млад, носеше шлем и диво ръкомахаше. Машината се движеше безпощадно напред към фермерската къща. Намали, преди да стигне до нея, и с лекота се качи върху полусрутената й стена. Тя не издържа под тоновете стомана и рухна цялата, а след нея паднаха покривът и другите стени. Погълнат от облака прахоляк, танкът започна да мачка под гъсениците си развалините на къщата. Младият командир отново махна с ръка и изкрещя в шлемофона си. Пола ясно чу заповедта.

— Сега плевнята! Прегази я…

Последната й мисъл беше, че все пак бе успяла да се обади на Лазал от апартамента на Изабел, докато французойката правеше сандвичите. Съобщи му, че се отправят на юг и остави телефонния номер на апартамента.

* * *

Туийд се бе върнал в Министерството на вътрешните работи рано сутринта, когато Нюмън и останалите вече бяха поели към Ланд. Самолетът му беше задържан на лондонското летище поради съобщение за поставена бомба. Отлетя с пет часа закъснение.

Лазал, току-що прибрал се от „Рю дю Сосайе“, седеше в кабинета си. Изучаваше картата, когато Туийд влезе запъхтян.

— Къде е Навар?

— Има спешно заседание на кабинета. Няма начин да го измъкнем. Какво има?

— Според моите изчисления остават по-малко от шестдесет часа до началото на атаката на Дьо Форж. На летището чух, че Дюбоа е говорил на някакъв голям митинг. Казал, че скоро „народът“ щял да управлява държавата. „Народът“ означава той като министър-председател, доколкото разбирам.

— И аз чух за тази реч. Защо казваш по-малко от шестдесет часа?

— Защото Дьо Форж чака само доставката на оръжие — ракети и гранати с нервнопаралитичен газ предполагам, — преди да удари. Оръжията ще пристигнат на борда на „Стоманеният лешояд“ — кораба на милионера лорд Дейн Доулиш.

— Катамаранът, за който ми разказа, преди да тръгнеш за Лондон?

— Точно така. Мисля, че знам къде са скрити оръжията. Скоро се сетих за нещо, което Пола ми бе казала. И всичко се връзва с Калмар. Знаех си аз…

— Къде е сега корабът?

— Закотвен в неутрални води край Дънуич, на източния бряг на Англия.

— Тогава защо не го задържим и претърсим?

— Защото нямам доказателства за теорията си. — Туийд закрачи нервно из стаята. Помисли си, че на Лазал вероятно всичко това му звучеше доста странно. — Виж, проблемът е, че катамаранът официално домува в Харуич. Там на два пъти са го претърсвали основно. Било е за наркотици. Не открили нищо. А Доулиш е известен във висшето общество. Финансира щедро политически партии. Знам, че съм прав, но, както ти казах, не мога да го докажа.

— Можем да изпратим самолет на бреговата охрана. Знаем ли предстоящия курс на кораба?

— Към Аркашон. Бискайския залив — кратко отвърна Туийд.

— Ще го предложа на Навар. Аз нямам необходимите правомощия. Спомена Пола. Тя ми се обади малко преди да пристигнеш…

Замълча, когато влезе Кулман без сако, само по измачканата си риза. Държеше в ръка незапалена пура. Човек би помислил, че ще умре без нея. Лазал му махна да седне и продължи:

— Пола шепнеше по телефона. Сякаш се страхуваше да не я подслушват. Каза, че целият екип, включително и Егон, се отправя на юг…

— Браво! — избухна Туийд. — Чудесно! И откъде се обади тази глупачка?

— От апартамента на Изабел Томас. Каза и номера там.

— Дай ми го. Бързо, Рене. Дано още не са тръгнали.

— Щал ще им бъде от помощ — увери го Кулман.

— Знам това. Но имаме спешна нужда от записките на Джийн Буржойн…

Пое си дълбоко въздух, когато Лазал му подаде телефона. Чудеше се как да разговаря с Изабел, ако тя вдигнеше слушалката. Така и стана. Отговори веднага, явно беше будна в този късен час.

— Пола там ли е?

— Пола ли? Коя Пола? И кой се обажда?

— Близък приятел, колега на Робърт Нюмън.

— Този пък кой е? Да не говорите за журналиста? Виждала съм снимката му по вестниците. Я ми го опишете, за да съм сигурна, че не ми правите номера. Може да сте си измислили името в последния момент. А вашето още не сте казали.

Изабел звучеше точно като жена, свикнала да я будалкат по телефона. Играеше съвършено. Туийд се ядоса заради загубата на време, но тя беше нрава. Всеки можеше да се обажда. Вече бе препатила с фалшивите агенти на DST. Туийд подробно описа Нюмън, но тя продължи да го разпитва.

— Явно наистина го познавате. Според вас какво оръжие би избрал за самозащита, ако му се наложеше?

— „Смит енд Уесън Спешъл“, калибър 38 — бързо отговори Туийд.

— Съжалявам, че ви разпитвах толкова подробно, но трябваше да бъда сигурна, че наистина сте негов колега. Пола я няма. Никой няма, сама съм. Заминаха преди около половин час.

— Разбирам — Туийд внимаваше да не я уплаши. — Те не бяха ли отседнали в хотел? — попита, за да я изпита.

— Да, в „Атлантик“. Но ще останат при мен, когато се върнат. Тоест след два-три дни. Имате номера ми, така че се обадете пак.

— Мога ли да ви помоля да напускате апартамента колкото е възможно по-рядко?

— Боб… Мистър Нюмън вече ме предупреди. Обадете се пак.

— Ще трябва да направим нещо, Рене — каза Туийд, когато затвори. — Много съм разтревожен. Целият ми екип е на път за Ланд. Тези кръстчета на картата ти какво отбелязват? Местата, където Дьо Форж провежда маневрите?

— Точно така. От получените досега доклади…

— Поставил си кръстчета и на територията на Ланд.

— Да, страхувам се, че хората ти отиват в доста опасен район.

— Трябва да измислим нещо. И то бързо — Туийд замълча. — Я ми кажи, шофьорите на френските бензиновози дали биха подкрепили Дьо Форж?

— Боже мой, не! Те са си цяла мафия. Държат се много здраво. Не харесваха дори Дьо Гол, пък какво остава за Дьо Форж. Военното управление и адът за тях са едно и също нещо.

— А фермерите в Централна и Северна Франция? Вярват ли, че Дьо Форж е спасителят на страната?

— Не. Те нямат никакво доверие на армията. Дьо Форж спечели симпатиите им на юг, като им помагаше в прибирането на реколтата. Фермерите на север гонят войниците от нивите си с лопата в ръка. Защо питаш? Май имаш някаква идея?

— Нали съм си умен — усмихна се Туийд. — Още ли се тревожиш, че Дьо Форж има свои информатори тук, в Париж?

— Да. Сигурен съм, че има. Но не мога да разбера кои са.

— Тогава ще приема поканата на Жозет и утре отново ще я посетя.

— А това за бензиновозите и фермерите?

— Трябва да се действа светкавично. Ето какво ще направиш…

49.

— Хайде да слизаме оттук! — каза Нюмън.

Пола почти се свлече по стълбата, последвана от Щал и Нюмън. Под покрива едва ли щяха да са на сигурно, място, когато танкът разбиеше стените на хамбара. Погледнаха отново през прозореца към купчината развалини, която някога бе представлявала фермерско жилище.

Както всички, Пола искаше да види какво става навън, преди да се опитат да се измъкнат. Да се измъкнат? Накъде? Пола си представи ужасяващата картина на срутващи се стени и покрив, които ги погребват под тежестта си. Дочу някой да крещи на френски в момента, в който младият разрушител насочи стоманения звяр към хамбара.

Между танка и хамбара спря втора машина и препречи пътя на първата. Пола отново надникна и видя командира на втория танк — някакъв лейтенант. Беше свалил шлема си и крещеше като побеснял, размахал юмрука си. Чуваха се и думите му:

— Ще отидеш в ареста за това! Не, ще те изправя пред военен съд. Пълен идиот! Разрушаваш собственост на фермер, а именно от тяхната подкрепа се нуждаем сега. Отнемам ти командването на танка, сержант. Слизай веднага! Ще пътуваш в моята машина като арестант…

Двигателите на двата танка бяха замлъкнали. Вътре в хамбара всички се гледаха, без да могат да повярват на късмета си. Чуха тежки стъпки — явно сержантът слизаше от танка. Нюмън направи знак с ръка и те се дръпнаха от прозореца.

Пола потърси с поглед Нийлд. Той стоеше в другия край на помещението напълно спокоен. В едната си ръка стискаше пистолета. С другата вдигна палец към Пола и й намигна. Тя успя да му се усмихне в отговор.

Танковете отново изреваха. Гъсениците задрънчаха. Нюмън предупреди с жест другите да останат по местата си. Изчака двете машини да се отдалечат, а после се втурна нагоре по стълбата, последван от Пола.

Огледа пейзажа през капандурата. Положението им оставаше тежко. Из цялото поле около фермата се движеха танкове ускоряваха, намаляваха, въртяха се, преследваха се един друг. Като при учебно сражение. Нюмън поклати глава.

— Още не сме се отървали.

— Колко мислиш, че ще трябва да останем тук?

— Докато не се убедим, че хоризонтът е съвсем чист. А, Пийт нагъва някакъв сандвич. Има ли и за мен, Пола?

Късно сутринта на същия ден Туийд пристигна в апартамента на Жозет дьо Форж в Паси. Беше се обадил по телефона и се представи със същото име — Прентис от „Дейли уърлд“. Обясни, че редакторът му искал още информация.

— Информация, мистър Прентис? — бе попитала Жозет. — Елате, ще бъда готова…

Готова… Когато му отвори вратата, Жозет беше облечена в мек домашен халат, разкопчан отпред. Виждаше се част от прозрачния й комбинезон от шифон. Докато го водеше нагоре по извитите стълби, халатът се разтвори още и откри прекрасните й дълги крака. Въведе го в спалня в предната част на къщата. Обърна се към него, пое палтото му, а очите й го пронизваха изпод дългите мигли. Тя погледна към леглото с ефирен балдахин и копринени чаршафи.

— Реших, че тук ще ни е по-удобно. Прислугата няма да ни досажда. Ще си поговорим само двамата.

— Аз наистина искам да ви задам няколко въпроса.

Туийд се отправи към един шезлонг и седна на ръба му. Не че обичаше точно този тип мебели — просто в стаята нямаше нито един стол или кресло. Жозет окачи палтото му в гардероба, приближи се, седна близо до него и кръстоса крака.

— Нужно ли е да губим време с въпроси? Тогава ми кажете кога ще излезе статията ви за моя съпруг.

— Скоро. Имате хубав бюст…

Туийд се усети в последния момент за двусмисленото си изявление и посочи с пръст, за да не бъде разбран погрешно. На една полукръгла масичка до стената беше поставен мраморен бюст на Наполеон. Само по себе си присъствието му в стаята означаваше много. А всички останали подробности правеха и това посещение на Туийд извънредно полезно. Той зачака отговора й.

— Шарл го донесе. Сега той е само Бонапарт, но в близко бъдеще…

— Чух, че армията на съпруга ви се придвижва към Париж. Навар ще позволи ли това?

— Разсмивате ме, шери. Навар не е от тези, които ще се задържат дълго върху гребена на вълната.

— Искате да кажете, че генералът ще влезе в Елисейския дворец?

Тя лекичко го потупа по бузата.

— Нима казах това?

— Не, но Дьо Форж е умен човек. Разбрах, че има съвършено разузнаване в Париж. Когато бях тук миналия път, на приема ви присъстваха доста високопоставени гости. Генерал Масон например. Мина ми през ума, че вашите коктейли са идеален начин за предаване на информация оттук към щаба на Трети корпус и обратно.

Жозет тъкмо поставяше цигара в едно цигаре от слонова кост. При последните думи на Туийд ръката й трепна и счупи цигарата. Без да го погледне, жената сви плътните си устни и се намести по-удобно. Чак тогава заговори:

— Имате много живо въображение.

— Така ли мислите? Повечето от гостите ви подкрепяха възгледите на Дьо Форж.

— Вижте, тук се бяха събрали най-различни хора. Художници, интелектуалци…

— Генерали и други висши офицери…

— Приемите ми са светски.

— И са чудесно прикритие за тайни срещи на хора, занимаващи се с разузнавателна дейност.

— Надявам се няма да публикувате нито една от тези измислици?

— Само истината, мадам — увери я Туийд.

— Мисля, че започнахме да си губим времето — тя остави цигарето в кристален пепелник, обърна се и се наведе към Туийд. Обви шията му с красивите си голи ръце и той потъна в аромата на скъпия й парфюм.

Туийд се усмихна, свали ръцете й от себе си, стана и се приближи до тежките завеси, покрили прозорците. Разтвори ги леко, сякаш за да погледне навън. После ги пусна.

— Какво има? — попита Жозет с леден глас. — Никой не наблюдава къщата, ако това ви притеснява. Мисля, че вече ви казах — съпругът ми си има други развлечения. Защо да си нямам и аз?

Беше оставила вратата леко открехната и отдолу изведнъж се чу силно тропане. Някой блъскаше като луд по входната врата. После продължително натисна звънеца.

— Извинете ме, мадам…

Туийд се втурна по стълбите. Във вестибюла се появи жена, облечена в черна рокля и с черен шал на главата. Икономката. Туийд я подмина и натисна дръжката на вратата. Отвън стояха шестима мъже в тъмни костюми и разкопчани шлифери. Зад тях до тротоара бяха паркирани две черни лимузини.

— Спалнята на втория етаж — каза им Туийд.

Лазал и трима от агентите му се затичаха нагоре. Когато влезе в спалнята, французинът завари Жозет трескаво да натиска вилката на старомоден позлатен телефон, допряла слушалката до ухото си. Постави ръка на рамото й.

— DST. Ще дойдете с нас. Телефонът ви е прекъснат. Тръгнете незабавно. Можем и да ви занесем, ако се наложи, но ще бъде под достойнството ви.

Мъжете я поведоха роптаеща обратно по стълбите. В мраморния вестибюл чакаха другите двама агенти и икономката. Лазал се приближи до нея, възпитано се извини и взе от главата й черния шал. После го постави върху косата на Жозет.

— Какво правиш, говедо! — изкрещя му тя.

— Отнасям се с вас като с дама. Не искате скандал, нали? Знаете какви са съседите. Нека си помислят, че отвеждаме икономката. Ще ви закараме в една приятна резиденция извън Париж. Не, мадам, не можете да направите нищо. Държавната измяна е тежко обвинение. Направете сцена и утре във вестниците ще излезе списък на последните ви дванадесет любовници — Лазал говореше с мек глас. — Осем от тях са женени. Ако поне една от съпругите се разприказва пред обществеността, можете да си представите какво ще стане. Престижът ви сред висшите парижки кръгове ще бъде безвъзвратно съсипан…

Лазал я настани на задната седалка, а от двете й страни седнаха негови агенти. После се върна при входната врата, поклони се с уважение и я затвори. Съседите щяха да решат, че се извинява за безпокойството на домакинята. Жозет, доста необичайно за нея, мълчеше. Колата потегли.

Туийд бе наблюдавал всичко, възхитен от светкавичните и умели действия на екипа на Лазал. Само французин можеше да се справи успешно в такава деликатна ситуация. Приближи се до другата лимузина, седна отзад, Лазал се настани до него и шофьорът потегли.

— Оставих двама да претърсят къщата — каза Лазал. — А Жозет ще обявим за изчезнала. Виждаш ли, и аз съм понаучил нещичко за воденето на психологическа война. Представяш ли си реакцията на Дьо Форж?

— Справи се чудесно — съгласи се Туийд. — Добре че не ме заведе в някоя от стаите от другата страна на къщата. Видяхте сигнала със завесите, нали?

— В момента, в който се раздвижиха, излязохме от колите. Мисля, че изигра отлично ролята си.

— Видях нещо, което ми подсказва кой път за Париж ще избере Дьо Форж, ако се стигне до това. Сега трябва да започнем втория етап от операцията.

— Какво видя?

— Бюст на един от идолите на Дьо Форж. На Наполеон. Спомни си Ватерло, Рене…

В Аркашон Виктор Роузуотър стоеше на палубата на яхтата си и оглеждаше брега с бинокъл. После го насочи към пристанището, където гората от мачти бавно се люлееше под ледения полъх на морето.

Облечен в поло и непромокаема мушама, той изглеждаше като типичен морски вълк. Ситни капки дъжд се спускаха над пристанището. Небето бе сиво. Всичко изглеждаше сиво. Уверил се, че никой не наблюдава яхтата му, Роузуотър слезе в голямата каюта под палубата.

Съблече мушамата, натисна едно скрито копче и част от ламперията се отмести встрани. Зад нея имаше скрит радиотелефон с мощен предавател. Натисна друг бутон и от палубата до мачтата изскочи дълга антена.

След минути вече разговаряше със свръзката си в щаба на криминалната полиция във Висбаден. Размениха паролите и Роузуотър предаде на Оскар краткото си съобщение:

— Скоро ще ви изпратя списък с адресите на нашите приятели във федералната република. Край.

От Висбаден Оскар веднага изпрати радиосигнал до Кулман в Париж.

Роузуотър се бе излъгал. Районът се наблюдаваше от един широкоплещест мъж в моряшко яке. Бранд беше приклекнал зад щурвала на по-малка яхта, акостирала в пристанището. Той също имаше бинокъл и бе видял Роузуотър да оглежда брега и другите кораби. Видя и издигането на антената, след като англичанинът изчезна под палубата. Бранд се изправи, слезе на брега и се отправи към близката телефонна кабина. С приведени рамене и ниско нахлупена шапка той изглеждаше като най-обикновен моряк. Влезе в телефонната будка, набра някакъв номер и се представи като Малката птица. Момичето от другата страна на линията за щастие говореше английски.

— Ти ли си, Ивет? Слушай сега. Знаеш къде се намирам. В пристанището е корабът на един английски агент. Моторна яхта с английски флаг на мачтата. Името й е „Тайфун“. Запомни ли? Повтори името на яхтата. Добре…

Генерал Дьо Форж беше побеснял. Повикан, майор Леми влезе в кабинета му и Дьо Форж го изгледа почти с омраза:

— Знаеш ли какво стана сега? Не мога да се свържа с Жозет! От централата ми казаха, че телефонът е изключен. Основният канал от Париж е прекъснат. Точно когато се готвехме да поставим началото на „Аустерлиц“. Разбери какво, по дяволите, се е случило. Защо си още тук?

— Малката птица се е обадила на Ивет…

Леми неохотно съобщи на генерала и другата лоша новина. Както очакваше, тя съвсем не оправи настроението му. Дьо Форж стовари юмрука си на бюрото:

— Изпрати екип да прочисти Аркашон! Първо Пола Грей, сега пък английския шпионин! Много станаха! Вземи със себе си сержант Рей. Той може да си поговори с онази яхта. А Калмар веднага да се заеме с младата кучка на име Грей…

— Проблемът с парите на Калмар още не е разрешен…

— Ами разреши го! Искам навсякъде из Аркашон да плъзнат фалшиви агенти на DST. Не пропускайте и Изабел Томас — любовницата на Анри Бейл. Ликвидирайте ги всичките. И още нещо. От Ланд ми съобщиха, че опитът да убият Моше Щайн е пропаднал. Намерете евреина. От Париж няма сведения за пристигането му в столицата. Целта им е да го закарат там и да го излъчат по телевизията. Искат хубаво да оплаче другарчетата си, загинали в Тарб. Тревожи ме тази област Ланд. Изпрати друг екип, по море, за да разчисти труповете на престъпните елементи, погребани там. Нека ги пъхнат в чували с тежести и да ги хвърлят на дъното.

— Нали не искате лично да се заема с това?

— Не. Лейтенант Бертие ще свърши работата. Кажи му да изчака сержант Рей да се освободи и да го вземе със себе си. Може взривяването на оная мърша да се окаже по-ефективно. Действай!

Дьо Форж изчака няколко минути, после извика сержант Рей при себе си. Когато гномът влезе, стиснал кепето си под мишница и покорно привел глава, генералът топло го поздрави и се обърна към него с истинския му военен чин:

— Седнете, капитане. Скоро се разпоредих един от телефонните ни техници да постави подслушвателни устройства на автоматите на всички офицери. Записах разговорите им и открих кой е предателят сред нас. След малко ще чуете един от записите.

— На всички офицери?

Сержантският чин на Рей му позволяваше да се движи свободно сред войниците и да докладва на командира си за техните настроения. Дьо Форж беше коварен военачалник.

— Да. Подслушваше се и вашият телефон — генералът се усмихна цинично. — Обичам да изпипвам нещата. Ето какво искам да направите…

* * *

Нюмън и останалите още не се бяха измъкнали от капана. Свечеряваше се и сивият здрач покриваше всичко наоколо. От капандурата на покрива Нюмън наблюдаваше танковете. В далечината те се подреждаха в стройни колони. Светеха само габаритите им отзад. Не бяха включили фаровете. Нюмън си спомни за известния поход на бронираните войски на генерал Гудерян през Втората световна война. Неговите танкове се бяха придвижили през нощта по същия начин — командирите на немските машини бяха следвали предния танк само по габаритните му светлини. Спусна се по стълбата.

— Още ли сме заклещени тук? — попита Пола.

— Да, за съжаление. Дано не продължат учението през нощта. Изглеждаш притеснена.

— Тревожа се за Моше Щайн. Къде е той?

— В стаята си в „Атлантик“. Предупредих го да не мърда оттам. Носят му храната горе. В момента, в който се доберем до него, един от нас ще трябва да го ескортира до Париж.

— Дали ще издържи толкова дълго, без да излиза от стаята си?

— Като момче веднъж прекарал шест месеца в едно мазе. Било е през войната. Сигурен съм, че ще издържи.

— Слава богу. Само така ще има някакъв шанс да го измъкнем.

50.

Франция гореше. В Тулуза, в Марсилия, в Тулон, в Бордо маскирани мъже носеха по улиците пламтящи лотарингски кръстове. Към тях се присъединяваха младежи, магазинери, дребни търговци. Те скоро подемаха вика на маскираните:

„За Франция! Към властта! За Франция! Към властта!“

Истерията обхващаше и по-малките съседни градове. С падането на нощта огнените кръстове заприличваха на огромни зловещи кинжали, насочени към земята.

В полетата също се издигаха пламъци. Огньовете се виждаха на километри и изпращаха все по на север вестта за началото. В Бордо Дюбоа говореше пред безчисленото множество, събрало се на Площада на победата:

— Граждани на Франция! Удари вашият час. Най-после обикновените хора ще могат да управляват страната си. Заедно ще прогоним продажниците в костюмите, които ви третираха като роби. Ще се превърнем в гордостта на Европа. Париж ще бъде прочистен от чужденците престъпници, от корумпираните министри, които купуват труда ви на безценица…

„За Франция…“

Не всички бяха излезли на улиците. Част от жителите на Бордо останаха по домовете си, здраво спуснали капаците на прозорците. В апартамента си един адвокат се обърна към жена си с тревога в гласа:

— Луиз, това ми напомня на разказите за началото на революцията от 1780-а. Прелюдията към царството на терора…

В Централна и Северна Франция картината беше по-различна. Под прикритието на нощта фермерите работеха непрестанно, помагаха и жените им. Изкарваха балите сено от плевните и ги товареха на чакащите камиони.

Офицери от DST ръководеха операцията. Внимателно записваха количествата и броя на балите, за да подготвят бъдещите компенсации от правителството.

В близост до всички пътища бяха спрели бензиновози. Чакаха на групи от по пет-шест камиона. Шофьорите търпеливо седяха в кабините си. Бяха им платили огромни суми, за да докарат товара си тук посред нощ. В кабината на всеки камион имаше дълъг маркуч. Шофьорите бяха получили малки радиопредаватели и инструкции от хората на DST.

На местата, където това бе възможно, бензиновозите бяха паркирали сред дърветата на крайпътните борови гори. Така не можеха да бъдат забелязани от самолет. Шофьорите чакаха получаването на последни заповеди по радиостанциите си.

Новините за пламтящите кръстове, за струпването на много хора и за техните призиви стигнаха в Париж. Лампите в Министерството на вътрешните работи светеха. Навар бе превърнал сградата в щаб.

Въоръжена охрана пазеше министерството. Сградата разполагаше и с най-съвършената комуникационна техника в цяла Франция. Навар бе свикал заседание в просторния си кабинет. Около масата седяха Туийд, Кулман и Лазал. Единствените хора, на които имаше доверие.

— Насрочих следващото заседание на кабинета за след три дни — съобщи Навар.

— Защо? — попита го Лазал.

— След три дни ще сме се справили с кризисното положение. Ако не успеем дотогава, то заседанието става излишно. Сигурен съм, че Дьо Форж вече е узнал новината. „Решили са, че разполагат с много време.“ Това ще си помисли той. И няма да очаква скоро да му се противопоставим.

— А мерките, които решихме да приложим? — попита Туийд.

— Мерките, които вие решихте да приложим — поправи го Навар. — Всичко върви по плана. Фермерите и шофьорите на бензиновозите са готови. Проблемът ни е там, че не знаем по кой път ще тръгне Дьо Форж.

— Шосе Н20 — каза Туийд. — Най-прекият път за Париж. Имаме нужда от информацията на Щал и Джийн Буржойн. А хората ми, които носят записките със себе си, в момента са в Ланд. Допуснаха грешка, но не мога да ги виня. Знам, че искат да ни дадат всичко наведнъж — документите и свидетелите.

— Не остава много време — тихо се обади Лазал.

— Твоят информатор още ли е в щаба на Дьо Форж? Питам заради убийството на Буржойн.

— Там е. Това убийство наистина ме потресе. Джийн беше смела жена. Днес следобед моят човек ми се обади. Съобщи, че утре вечер „Черният кръг“ ще се събере за последното си съвещание. Затова казах, че не остава много време.

— Трябва да се направи нещо — каза Навар. — Генерал Масон обяви пред кабинета, че ще отсъства за кратко от Париж. Искал да види как се провежда учението на юг.

Туийд бе готов с отговора:

— Ще направим две неща, ако се съгласите с предложенията ми. Ще продължим и с психологическата война срещу Дьо Форж. Ето първото…

След пристигането си в Аркашон сержант Рей веднага се залови за работа. Не разполагаше с много време — скоро трябваше да се присъедини към отряда на лейтенант Бертие.

Рей се бе облякъл като рибар — с мушама и качулка, спусната над лицето. Обут в гумени ботуши и хванал въдицата, уверено крачеше под слабия дъжд. През рамото си бе преметнал брезентова торба. Но вместо риба в торбата си носеше бомба с часовников механизъм.

Преди това беше наблюдавал известно време моторната яхта, хвърлил въдицата си близо до „Тайфун“. Собственикът й трябваше да се намира на борда, но Рей не видя и следа от него. Явно се бе унесъл в сладка следобедна дрямка.

„Сержантът“ безшумно стъпи на мократа палуба. Огледа се за последен път, за да се убеди, че никой не го наблюдава. Извади малката бомба и натисна кончето, което активираше електромагнита в нея. Клекна и прикрепи бомбата към металната лента, опасваща кабината. Натисна второ копче и часовниковият механизъм започна да отмерва времето. Рей имаше точно пет минути, за да се отдалечи.

Забърза към колата си, сякаш раздразнен от дъжда, който се бе засилил. Хвърли въдицата и торбата на задната седалка, седна зад волана, запали двигателя и зачака. Колата се намираше на около четиристотин метра от яхтата. Погледна часовника си. Оставаше една минута.

Дъждът приглуши експлозията, но ударната вълна разтърси колата. Разкъсан, корпусът полетя във въздуха заедно с част от палубата. При падането си във водата тежките парчета от яхтата вдигаха огромни фонтани. Кърмата бе останала до брега, здраво привързана, и сега от нея се заиздига черен дим. За миг лумна огън, но дъждът от падащи късове бързо го угаси.

— Свършихме още една полезна работа — каза на себе си Рей.

Потегли веднага. Имаше среща с Бертие на брега южно от Аркашон. Рано следобед трябваше да са стигнали в Ланд.

От борда на друга яхта Роузуотър видя експлозията. Бе преместил базата си тук, очаквал подобен ход от страна на Дьо Форж. Беше взел и основната част от техническото си оборудване.

По-рано, но време на разговора си с Оскар, той беше забелязал през мрежестите пердета на илюминаторите неочакваното появяване на Бранд, забързан нанякъде край брега на пристанището.

Роузуотър не вярваше в случайните съвпадения. Само това го бе спасявало от провал досега. Където и да се намираше, винаги се подсигуряваше с второ, резервно убежище. И сега не бе повярвал в случайното присъствие на Бранд тук.

Когато водата в района на експлозията се успокои, Роузуотър сви рамене. Не го уплашиха — отдавна бе свикнал с рисковете на професията си.

Беше нощ и Нюмън седеше зад волана на колата, поела по нощното шосе към Ланд. До него Пола следеше маршрута по картата. Зад тях бяха Нийлд и Щал. В дъното Бътлър внимателно наблюдаваше пътя през задния прозорец.

Бяха изгубили много време и сега Нюмън бързо караше по шосе Н10, водещо към границата с Испания. Бяха спрели за малко на едно крайпътно ресторантче, където се хранеха шофьорите на камиони. Помещението беше пълно с дим от евтини цигари и Нюмън се спря на вратата, за да свикне със синкавата мъгла вътре. Вонята на прегоряла манджа се смесваше с острия мирис на бира. Всички маси бяха заети. Някои от посетителите стояха прави. Нюмън си проби път до бара и поръча чаша перно. После заговори на френски шофьора до себе си:

— Тръгнал съм към границата. Отивам на почивка в Испания. Но не знам откъде да мина — навсякъде е пълно с танкове.

— Продължавайте спокойно на юг. Аз идвам от Сан Себастиян. Танковете тръгнаха на север. Пътят е чист. Какво мислите за Дюбоа? Аз му нямам никакво доверие. Бас държа, че иска да влезе в правителството. Ей на това му викам политика — шофьорът се изплю на пода. — Мразя ги всичките. Заминавай спокойно на почивката си, приятелю…

Продължиха към Ланд и скоро гъста гора огради от двете страни шосето. Виждаха се следи от танковете — съборени дървета, разоран асфалт, клони, изхвърлени на шосето.

Малко преди зазоряване стигнаха Сен Жиронс, селото, където живееше Мартина. Моше бе казал, че малката й къща се намира в края на селището. След известно време откриха мястото. Нюмън с тревога установи, че всичките прозорци на къщата светят. Взе Пола със себе си и натисна звънеца. На изток се показваха първите бледи ивици на зората. Никой не отговори на позвъняването и Нюмън почука на вратата. Дочуха шум от тътрещи се чехли. Вратата се открехна, спряна от тежка верига. Отвътре надникна Мартина, напълно облечена.

— Помните ли ме? — тихо попита Нюмън. — Това е Мари. Не сме сами — в колата има наши приятели.

— Въоръжени ли сте?

Нюмън се изненада от въпроса й. Не знаеше кой отговор ще я успокои. Изведнъж разбра, че старата жена е много изплашена.

— Да, въоръжени сме…

— Влезте. Май пристигате навреме. Но не е сигурно. Помните ли пътя за гробището? Готвят се да убият още един човек. Пристигнаха с лодки… Видях ги от плажа… Гумени лодки с мотори. — Мартина хвана ръката му. — Видях един човек с вързани на гърба ръце. Мръсниците пак ще убиват. Побързайте! Може да стигнете навреме…

— Тръгваме…

Наложи се да оставят колата, когато пътеката сред дърветата стана прекалено тясна. Небето изсветляваше, но слънцето още не се беше показало. Слязоха от колата и се затичаха през гората, водени от Нюмън.

Бяха близо до морето. Чуваха рева на прибоя, а солта във въздуха гъделичкаше ноздрите им. Носеше се аромат на борове, който Пола обожаваше, но сега единствената й мисъл беше да стигнат навреме.

Бяха поспорили с Нюмън пред вратата на Мартина. Грешката му беше там, че лошо формулира предложението си:

— Ще е добре някой да остане и да пази Мартина. А и ще бъде по-безопасно за теб, ако стоиш тук…

— По-безопасно? — бе избухнала тя. — Май ме имаш за обикновен пътник. Някой, който по всяко време можеш да свалиш от влака, щом стане напечено. Губиш време, Нюмън. Аз идвам с вас…

Нюмън лесно се ориентираше сред дърветата. Скоро меката почва под краката им се смени с по-отъпканата земя на пътеката. Щал вече бе извадил автомата си, когато Нюмън вдигна ръка и прошепна:

— Стигнахме гробището.

— Тези купчини пръст гробове ли са?

— Да. Мисля, че чух глас вляво от пътеката. Да вървим!

Продължиха напред сред боровете. Нюмън вървеше в средата. Пола и Щал тръгнаха от двете му страни, а отзад останаха Бътлър и Нийлд. Всички стискаха оръжията си. Скоро излязоха на открито и видяха оловното море, набраздено от безбройни вълни.

Пола рязко си пое въздух. Ужасена, притисна с длан устата си. Намираха се на една от пясъчните дюни. Беше времето на отлива и пяната на вълните достигаше до една безкрайна широка ивица мокър пясък.

На плажа стоеше изправен лейтенант. На очите си имаше черна превръзка, а ръцете му бяха стегнати зад гърба и завързани за дървен кол, забит в пясъка. Лицето на лейтенанта бе обърнато на север. На няколко метра пред него стояха войници с насочени пушки. Между тях и мишената им беше застанала приведената фигура на друг мъж също в униформа. В отпуснатата си ръка той стискаше пистолет.

— Господи! — прошепна Пола. — Ще разстрелят лейтенант Бертие!

— Онзи по средата го познавам. Сержант Рей. Неприятно…

— Не можем ли да ги спрем?

В този момент Рей се дръпна назад. Вече нищо не делеше Бертие от насочените дула. Сержантът понечи да вдигне ръката си, но изведнъж над плажа прогърмя гласът на Нюмън. До него Щал внимателно се прицели.

— Не мърдайте, сержант Рей! След миг всички ще сте мъртви. Ако не вярвате…

Щал дръпна спусъка и разора пясъка непосредствено пред краката на войниците. Те се заковаха на местата си. Приличаха на восъчни фигури в музей. Нюмън повторно извика:

— Сержант Рей, наредете на хората си един по един да хвърлят оръжието си. Веднага!

Щал отново се прицели. Този път куршумите засипаха с пясък сержанта. Той застана неподвижно на мястото си и даде заповедта. Десет пушки паднаха на плажа. Нюмън извика за трети път:

— Хвърлете пистолета си, сержант Рей! Наредете на войниците да легнат един зад друг по корем на пясъка. Да образуват кръг с телата си. Един да гледа към морето, следващият — към брега. Хайде!

Рей трябваше три пъти да обясни на войниците какво се иска от тях. Идеята на Нюмън беше добра. Главата на всеки от легналите щеше да се намира между ботушите на човека пред него. Така нямаше да могат да говорят помежду си.

— Пийт, събери оръжията — прошепна Нюмън. — И не стой на прицела на Щал. Някой може да реши да скочи.

Нийлд бързо се справи със задачата. После изхвърли пушките във водата. Нюмън му извика:

— Претърси сержант Рей.

— Чист е — отвърна Нийлд, след като опипа професионално дрехите на гнома, чието лице се бе изкривило от омраза.

— Рей! Сега ти ще развържеш лейтенант Бертие. Нийлд, придружи сержанта и го дръж под прицел.

Когато двамата мъже се приближиха до Бертие, над плажа се спусна странна тишина, нарушавана единствено от кроткото плискане на вълните. Освободен от въжетата, Бертие разкърши китките си, протегна се и се отправи с изненадваща бързина към Нюмън.

— Рей да не мърда! — нареди Боб. Нийлд не се отделяше от тях. Изражението на Рей бе станало лукаво, като на човек, знаещ нещо неизвестно за другите.

Бертие се изправи пред Нюмън:

— Слава богу! Спасихте ми живота. Нападнаха ме в лодката. Успях да се обадя в Париж — продължи той по-тихо. — Малко преди да тръгнем за насам. Казах, че искам да звънна на приятелката си. Забавих ги малко и докато бяхме в морето — преструвах се, че виждам с бинокъла светлини от кораб. Но тогава ме сграбчиха и ме доведоха тук. Скриха лодките в гората.

— Защо сте звънял в Париж? С кого се свързахте…

Нюмън не успя да довърши. Рей изкрещя с цяло гърло:

— Не мърдайте! Хвърлете оръжието или ще бъдете убити на място!

Още не произнесъл последната дума, гномът се хвърли на пясъка. Нюмън се обърна. От гората бяха излезли дванадесетина френски войници. Повечето от тях бяха насочили автомати към хората на Туийд. Другите държаха лопати. Щал настръхна, но Нюмън го предупреди:

— Недей, Егон. Ще ни разкъсат. Хвърли автомата. Повече са от нас.

Нюмън проклинаше небрежността си. На идване бе забелязал, че някои от могилите в гробището са прясно разровени. Но в бързината да стигнат до плажа не се и замисли върху това. Сега втората група войници, явно работили по заличаването на гробовете, ги бе изненадала в гръб.

Нийлд тръгна пред Рей с вдигнати ръце. Двамата скоро стигнаха до групата на Нюмън. Гномът се ухили и показа развалените си зъби. Сега видяха капитанските нашивки на униформата му. Рей погледна Пола:

— С теб добре ще се позабавляваме. После още шест трупа ще легнат на дъното. Бертие, съжалявам, ще умреш малко по-късно от предвиденото.

Вратата на стаята на Моше Щайн в хотел „Атлантик“ рязко се отвори и вътре влязоха двама мъже с шлифери. Лицата им бяха мрачни, когато впиха тежките си погледи в евреина.

По-високият, явно началникът, проговори:

— DST. Вие ли сте Моше Щайн? Ще дойдете с нас за разпит.

— Къде? И защо, ако мога да запитам?

— Не можеш — високият пристъпи напред и го удари с юмрук в лицето. Пръстенът му сцепи устната на евреина. — Тръгвай без много приказки, мръсна еврейска гнидо!

Двамата мъже го сграбчиха, избутаха го навън и го помъкнаха надолу по стълбите. Бяха тесни за тримата и по-ниският от агентите мина отзад, без да пуска ръката на Щайн. Болката се стрелна мак до рамото му. На рецепцията нямаше никой. Мъжете повлякоха Щайн към чакащата кола.

51.

Едва ли някой би познал лорд Доулиш, ако го видеше сега в Дънуич. Обут в гумени ботуши, той бавно крачеше по брега, сякаш забравил за обичайната си походка — уверена и енергична. Върху моряшкото си яке бе облякъл мушама със спусната над лицето качулка. Както обикновено, той не искаше местните жители да разберат, че се качва на кораба си.

Гумената лодка го чакаше на плажа. Екипажът видя изражението на Доулиш и се умълча. Мъжете избутаха лодката във водата, когато лордът седна в кърмата. Запалиха извън бордовия двигател и се понесоха под непрестанния ръмеж към „Стоманеният лешояд“. Сивата пелена на дъжда скриваше катамарана от погледа им. Видяха го няколко минути след като се бяха отделили от брега. Лошото време радваше Доулиш. След падането на мрака „лешоядът“ щеше да се отправи на своя нелегален курс без навигационни светлини и никой от Дънуич нямаше да разбере за отплаването.

Доулиш стъпи на палубата и веднага повика капитан Сантос в каютата си. Свали мушамата и я хвърли в ръцете на шкипера.

— Изсуши това. Ще можем ли да отплаваме довечера?

— Сеньор, щастлив съм да ви съобщя, че товаренето почти приключи…

— Почти?

— До довечера ще сме готови. Със сигурност, сеньор. Давам ви думата си…

— А аз ще ти дам указания за курса и скоростта веднага щом свършите. Хайде, махай се. И разритай малко хората си. Да действат по-бързо.

Останал сам, Доулиш отвори вградения в стената сейф. Съблече моряшкото яке и започна една по една да изважда дебелите пачки банкноти, втъкнати под колана му. Френски и швейцарски франкове. Когато затвори сейфа, вътре имаше цяло състояние.

Извади от портфейла си кодираното съобщение, което бе написал още в „Гренвил Грейндж“. Седна зад предавателя и заработи с морза. От ключа сигналите тръгваха към мостика, втурваха се нагоре по мощната антена на върха на мачтата и отлитаха към Франция. Съобщението беше кратко.

„Уговорената доставка ще пристигне утре точка оборудване и финансова помощ точка време на пристигане осем нула нула точка птицата точка.“

— Тъкмо за закуска в Аркашон — каза си на глас Доулиш.

В своя щаб Дьо Форж прочете текста на радиограмата, донесена от Леми. Скръсти ръце и безмълвно се вторачи в началника на разузнаването. Леми се насили да остане неподвижен на стола си. Дьо Форж обичаше да притиска подчинените си с мълчание. Имаше си максима, която често произнасяше пред членовете на „Черният кръг“. Последното им заседание щеше да се състои тази вечер. Максимата напълно съответстваше на характера му: „Има два начина да държиш хората си в подчинение — чрез любов и чрез страх. Аз предпочитам страха.“

— Леми — каза най-накрая, — изпрати отговор на радиограмата. Предупреди Птицата, че сме забелязали в района френски самолет на бреговата охрана. Вероятно ще направи завой над Бискайския залив. Започваме утре.

Нюмън с мъка прикриваше яростта си. Войниците поглъщаха с жадни похотливи очи Пола. Рей видя изражението му и се ухили. После го потупа по рамото:

— Позволявам ти да гледаш. След това ще те застреляме. Нея също.

Нюмън се обърна към Бертие. Той доста често поглеждаше часовника си. Странно защо. Рей тъкмо решаваше кой от войниците да започне с Пола, когато острият слух на Нюмън долови звук от приближаващи се двигатели.

Секунди по-късно оглушителният рев на няколко звена хеликоптери удави шума от прибоя. Машините се показаха над върховете на дърветата като някакви големи метални птици. Част от тях веднага изчезнаха от погледа. Нюмън реши, че кацат в просеката. От юг наближиха нови вертолети. Още преди да докоснат пясъка на плажа, от тях наскачаха безброй мъже с черни якета и автомати в ръцете. CRS.

Най-близката машина изстреля предупредителен откос от картечницата си. Въртящата се перка я скриваше в облак от ситен пясък. От облака излезе позната фигура и се затича, придружена от няколко души, към мястото, където се намираха Нюмън и другите. Беше Лазал.

— Предайте се! — изкрещя той. — Хвърлете оръжието!

Рей изведнъж скочи и побягна. Бившите му пленници го отделяха от оръжията на нападателите. Хукна към гората, но Нюмън скочи след него и го последва. Към бягството на Рей се бяха присъединили и някои от войниците му. А някъде напред трябваше да са кацнали хеликоптерите…

Изведнъж групата на бегълците спря. Иззад всеки ствол на гората заизлизаха мъже с кожени якета. Държаха автоматите си готови за стрелба. Рей безпомощно се огледа за спасителен изход. Нямаше. Изведнъж чу приближаващите се стъпки на Нюмън и се обърна. Посегна за пистолета си, но англичанинът стовари юмрука си в лицето му и смаза челюстта. Рей се свлече в корените на едно дърво.

— Така ли направи с жените, мръснико? — изкрещя Нюмън, клекнал до него. Беше го сграбчил за гърлото и безжалостно впиваше палците си в гръкляна. Лазал и Пола се приближиха, а двама от хората на CRS хванаха Нюмън и го дръпнаха назад. Рей беше изгубил съзнание.

— Не си заслужава труда — каза Пола с леден глас. — Това му е достатъчно.

Появи се и Бертие. Стисна ръката на Лазал и му благодари.

— Какво всъщност стана? — попита задъхан Нюмън. Спомни си, че много отдавна бе съобщил в Париж местоположението на гробището. Отговори му Бертие:

— Нали ви казах, че се обадих в Париж? Предупредих Лазал, че се готвят да заличат следите си тук.

— И това ви спаси. Спаси и нас — каза Нюмън, докато бършеше кръвта от кокалчетата на пръстите си.

— Май наистина му смаза челюстта — обади се Пола.

— Дано съм го осакатил задълго — отвърна с омраза той.

— Трябва да заловим и другите убийци — каза Лазал. — Къде е вашата свидетелка?

— Дайте ни десет минути и ще я доведем.

— Къде е?

— В Сен Жиронс…

— Ще отидем заедно с един от хеликоптерите. Ще качим жената на борда, за да се отправи незабавно към Париж.

— Ние ще се върнем в Аркашон — каза твърдо Нюмън.

— Добре, добре. Вертолетът ще ви остави в Аркашон и после ще продължи с жената към столицата.

— Така съм съгласен — Туийд посочи Рей, който току-що се бе свестил и стенеше на земята. — Какво ще правите с този изрод? Когато дойдохме, той се канеше да разстреля Бертие.

— Ще бъде разпитан в Париж. Сигурен съм, че ще проговори. Такива като него винаги проговарят. А сега ме следвайте…

Лазал ги поведе към брега. Повечето от войниците вече бяха с белезници на китките. Пола с облекчение дишаше чистия морски въздух. Щал прибра оръжията им и ги раздаде.

Лазал застана до отворената врата на един хеликоптер и стисна ръката на всеки, докато се качваха — Бертие, Нюмън, Щал, Бътлър и Нийлд. Когато дойде ред на Пола, той топло я прегърна.

— Преживя нещо кошмарно.

— Е, не ми беше леко — призна тя. Тялото й започваше да трепери от шока.

Пола погледна за последен път към дюните на юг, където една след друга дългите вълни милваха пясъка. Не можеше да повярва, че това идилично място бе видяло толкова ужас и смърт.

Затвориха вратата, двигателите забръмчаха и перката издигна хеликоптера над върховете на боровете.

Пред хотел „Атлантик“ високият мъж се готвеше да вкара насила Щайн в чакащата кола. Сграбчи го за врата и натисна главата му към отворената задна врата.

Изведнъж се чу пронизителен писък на гуми, влачещи се по асфалта. Последва трясък от две поредни сблъсквания. Два ситроена бяха блокирали колата на похитителите — един отпред, друг — отзад. По средата на улицата спряха още два. От тях изскочиха цивилни мъже, въоръжени с автомати. Един от тях — слаб, с къс мустак — нямаше оръжие. Пъхнал ръце в джобовете на шлифера си, той се приближи към заклещената кола и каза:

— DST. По-добре не шавайте. Хората ми ще стрелят при най-малката съпротива.

— Но ние също сме от DST — възрази по-високият от нападателите на Моше Щайн.

Слабият мъж се вгледа в ревера на протестиращия. Усмихна се, когато онзи му даде документите си. Проучи ги на бледата светлина на утрото и поклати глава:

— Подправени. Това е второто обвинение — погледна сцепената устна на Моше. — Кой ви удари?

— Има ли значение? Те са еднакви — силата е начинът им на общуване.

— Вие сте Моше Щайн, нали? Чудесно. Придружете ме, ако обичате.

Заведе го до единия от спрелите на улицата ситроени. Щайн понечи да влезе, но мъжът го спря с ръка:

— Ще отлетите за Париж под охрана. Там ви очакват. Имат нужда от вас — вие сте били свидетел на особено жестоки действия от страна на определени хора. — Мъжът говореше като по учебник. — Между другото, настоявам да ми кажете кой ви удари.

Моше сви рамене:

— Е, добре. Беше по-високият. Може би не бива да питам, но съм много любопитен. Как разбрахте, че не са истински тайни агенти?

— Ще ви кажа, и без това заминавате за Париж. Шефът ни там измисли целия трик. Знаеше, че много хора се представят за агенти, затова ни каза да забодем в ревера си по една карфица със синя главичка. Забелязва се само от хора, които съзнателно я търсят…

— Хитро — Моше трябваше внимателно да се взре в ревера на шлифера му, за да види синята точица.

Слабият мъж затвори вратата и колата потегли. Приближи се до другия ситроен, отвори задната врата и кимна на по-високия от нападателите на Щайн да влезе. Той го изгледа свирепо и наведе глава. Слабият го сграбчи за яката, дръпна го назад и с все сила стовари лицето му на покрива на колата. Онзи изпищя от болка. Кръв рукна от носа и от устата му, останала с три зъба по-малко.

Агентът на Лазал погледна мократа настилка на улицата и каза меко:

— Много е хлъзгаво тази зима. Трябва да внимаваш повече, като вървиш.

Самолетът от Париж, в който пътуваше Марлър, се приземи на летището. Той си запробива път през тълпата в чакалнята, но изведнъж смени посоката си и застана до една будка за вестници. Бе видял как няколко войници спряха за проверка двама младежи.

Марлър изчака появяването на следващата плътна група от пристигащи пътници и се смеси с тях. Намести баретата си и погледна войниците. Те водеха момчетата към багажните клетки — явно искаха да преровят чантите им.

Наетата от Париж кола го чакаше. Беше пежо. Показа документите си на момичето и й подаде няколко едри банкноти, каза, че колата ще му трябва за няколко дни.

Малко преди полета му се беше обадил Туийд. Свързал се бе по радиотелефона в базата на Марлър на „Рю дю Бак“.

— Максимален натиск. Нямаме време — само това беше наредил Туийд…

— Не се тревожете. Вече имам идея…

Калмар седеше в караваната си, спряна в една горичка край Аркашон. Разучаваше картата на пристанището, отпиваше от силното кафе и се опитваше да успокои нервите си. Припомни си още веднъж случилото се, пропуснатия шанс…

Калмар бе разбрал, че Щайн е отседнал в „Атлантик“. До хотела стигна с мотора си. Остави го в една тясна уличка до сградата. Достатъчно далеч, за да не се вижда от хотела, и достатъчно близо, за да може бързо да стигне до него, ако се наложеше. Това бе обичайната му тактика.

Беше наближил входа, когато видя двама мъже да измъкват евреина навън. Наведе се, като се престори, че връзва обувката си. В следващия миг пристигнаха четирите ситроена. От тях наскачаха въоръжени мъже.

Калмар беше професионалист, прецизен и изключително наблюдателен. Преди да се обърне и да си тръгне, той забеляза синята точица на ревера на един от новодошлите. Приличаше на главичка на забодена там карфица. Огледа внимателно реверите на двамата, измъкнали Щайн от хотела. Нямаха подобен знак. Калмар си тръгна. Знаеше един магазин, в който шивачите намираха всичко необходимо за работата си. Когато го отвориха, влезе и купи същите карфици, които бе видял да носят мъжете пред хотела.

Седнал пред картата в караваната, Калмар извади нова цигара. Запали я и погледна шлифера си на закачалката. На ревера едва се забелязваше една малка синя точица. Сгъна картата и отново се замисли. Пола Грей. Следващият обект. Тя бе изчезнала от Аркашон, но инстинктът на убиец му подсказваше, че ще се върне скоро.

52.

Навар беше свикал военен съвет в кабинета си в Министерството на вътрешните работи. Присъстваха също Туийд и Кулман. Тримата мъже вземаха последни решения.

— Лазал ми сигнализира — информира Навар двамата си довереници. — Беше кратък. Открили са гробището. Имало е войници, които са се готвели да изнесат труповете. Двамата свидетели, Моше Щайн и Мартина, старата жена, пътуват насам.

— Стара жена? — осъмни се Кулман. — Дали ще даде убедителни показания?

— Лазал твърди, че тя е яростен противник на Дьо Форж и е напълно с всичкия си.

— А моите хора? — попита тихо Туийд.

Навар прокара пръсти през тъмната ей коса. Слабото му лице излъчваше неудържима енергия и решителност.

— Съжалявам, трябваше с това да започна. Нюмън, Пола Грей и останалите от екипа ви са в безопасност. Връщат се в Аркашон. Изглежда смятат, че нещо фатално ще се случи там.

— Да, ще се случи — съгласи се Туийд. — А въздушните патрули над Бискайския залив?

— Летят непрестанно. — Навар се извърна към Кулман. — Трябваше да ви кажа, че вашият агент Щал също е в безопасност. Присъединил се е към групата на Нюмън.

— Сигналът не е бил толкова кратък — отбеляза Туийд.

— О, Лазал наистина беше лаконичен. Но той умее да казва много с малко думи. Имате ли вече новини за „Сигфрид“, Кулман?

Германецът се усмихна на Туийд.

— Информаторът ми докладва, че скоро ще знае местоположенията на групите им. Скоро.

— А саботьорите, които Дьо Форж е вкарал в Париж? — запита Туийд. — Ще можете ли да намерите маски?

— Да — отвърна Навар. — В момента хора от CRS са разположени на малки групи в близост до евентуалните обекти на нападение. Това за маските беше добра идея, Туийд.

— Просто откраднах великолепното хрумване на Лазал да се използва някакъв дребен син знак, за да се отличават истинските от фалшивите агенти на DST.

— Ключът за победата срещу Дьо Форж — продължи Навар, втренчен в Кулман — е последователността на двата удара — нашият срещу саботьорите в Париж и вашият срещу тази нелегална организация „Сигфрид“ в Германия.

— Ударът срещу „Сигфрид“ трябва да бъде нанесен първи — предупреди Туийд. — По възможност само няколко часа по-рано. Така че координацията ни ще бъде трудна.

— Готови сме. И съм съгласен с теб — каза Кулман.

— Значи — продължи Навар — сега остава само да чакаме новини за атаката на Лазал срещу „Черният кръг“. Точното определяне на времето и правилната последователност на ударите ще бъде, както казвате, Кулман, наистина трудно.

Говореха на езика, който всички разбираха — на английски. Туийд се надигна от масата и хвърли поглед към часовника на стената.

— Няма да чакам каквото и да било. Хеликоптер ще ме откара веднага до Аркашон: Предлагам да тръгнем незабавно. Събитията в това пристанище ще решат дали ще спечелим, или ще загубим…

Генерал Дьо Форж крачеше нагоре-надолу пред бюрото си. Леми го наблюдаваше. Беше необичайно за генерала да бъде толкова нервен. Обикновено бе хладен като лед. Досети се, че известията за Манто го правеха неспокоен.

— Чаках те, Леми — каза мрачно Дьо Форж. — Всъщност стоях пред тази сграда и се чудех къде, но дяволите, си, когато те видях да влизаш с мотора през портала.

— Получих ново спешно известие от жената на Калмар. Трябваше да карам като луд до една телефонна кабина в отдалечено селце сред хълмовете. Телефонът започна да звъни в момента, в който спрях.

— Какво иска?

— Пари, разбира се. Действа по възложената задача за елиминирането на Пола Грей. Ще я ликвидира веднага щом я открие. Но беше много агресивен в искането си за възнаграждение.

— Утре очаквам значителни субсидии.

Дьо Форж спря дотук. Все още не беше готов да каже на който и да било, че в 8 часа сутринта на следния ден „Стоманеният лешояд“ щеше да пусне котва в Аркашон.

— Калмар каза също, че групите на „Сигфрид“ са по местата си в цяла Германия…

— Надявам се, си подчертал, че ще му заповядаме да даде сигнал за действие след броени часове?

— Да. Както лично ме инструктирахте да направя при следващата ни връзка. Ще се свързвам с него чрез телефона на жената.

— Тогава — замисли се дьо Форж, — ще видим Германия разлюляна от бомбени експлозии. И когато светът прикове внимание върху нея, започваме ние. Ще бъде образцова акция, Леми.

— Планирана изцяло от вас месеци преди това. А демонстрациите в стил ку-клукс-клан — метежите под знака на огнения кръст в главните южни градове? Не просто образцова акция, уникална акция!

— Не ме ласкаеш без причина…

Генерал дьо Форж спря да говори, щом чу приближаващите бързи стъпки. Някой зачука трескаво по вратата. Дьо Форж кимна. Леми отиде да отвори. Сержантът от охраната стоеше обезумял и задъхан.

Инцидентът беше станал минути преди това. По заповед на самия Дьо Форж вече бяха удвоили охраната при главния вход. Шестима войници патрулираха пред портала. Всеки беше въоръжен с автомат и го държеше готов за стрелба.

Накрая на тревата стоеше танк. Цевта на оръдието му беше насочена нагоре към пътя за Бордо. Тъй като часът наближаваше, генералът бе намерил за разумно да засили защитата на Генералния щаб.

Беше необичайно ясен следобед за това време на годината. Земята оттатък пътя беше разчистена от шубрака, дърветата — отсечени и отнесени заедно с останките от стволовете. Сега надалеч се разстилаше равно поле. Бе невъзможно някой да се приближи, без да бъде забелязан.

Тук-там се издигаха ниски, осеяни с камъни, хълмове и нарушаваха монотонността на равнината, сливаща се с хоризонта. Отвъд хълмовете местността беше насечена от множество оврази, по дъното на които често течаха плитки вади! Пейзажът излъчваше спокойствие и мир.

Първият изстрел разтърси тишината. Един войник изтърва оръжието си и се вторачи в ръката си, обляна в кръв. Последва друг изстрел. Втори войник изгуби оръжието си, втренчен в опръсканите си от кръв пръсти. Нов изстрел. Трета пушка падна на пътя. Войникът припадна от шока…

След като изслуша доклада за инцидента, Дьо Форж излезе въпреки предупреждението на сержанта и тръгна право към портала.

— Може да стрелят и по вас, генерале…

На Дьо Форж никога не му бе липсвала смелост. Пренебрегвайки възраженията, той отиде до портала, махна с ръка да отворят крилата и излезе от пътя.

Той прегледа ръцете на тримата ранени, включително и на войника, който беше припаднал, но за щастие бе дошъл в съзнание преди пристигането на генерала. Дьо Форж се обърна към Леми, който го следваше.

— Пак майсторска стрелба. Като куршума, който мина на 5 сантиметра от мене в колата.

— Не разбирам…

Дьо Форж го отведе настрани, за да не ги чуват.

— Понякога си глупав. Леми. И на тримата са засегнати само пръстите, напълно достатъчно, за да изпуснат оръжието си. Забележително, нали? Добре би било, ако имахме хора, които да могат да стрелят така…

Той млъкна, загледан в далечината към осеяните с камъни хълмове. От всичките си подчинени Дьо Форж се славеше с най-остро зрение. От върха на един каменист хълм струйка дим се издигаше в безветреното небе. Дьо Форж посочи натам.

— Ето откъде е стрелял. Леми, иди и проучи.

— Слушам, генерале. Ще взема блиндирана кола и охрана.

— Добре, Леми — усмихна се Дьо Форж. — Не рискувай…

Час по-късно Дьо Форж се беше съсредоточил над военната карта с плана на похода към Париж. Нагъна я бързо и я мушна в сейфа, когато Леми влезе.

— Значи си жив — каза Дьо Форж, който седеше на стола си.

— Огънят е бил запален от някой, който е събирал дърва и съчки. Проучихме района. Открихме следи от мотор в една долчинка. Намерихме и това.

Леми измъкна нещо иззад гърба си, постави го на масата и седна. Беше голямо парче измачкан плат. Дьо Форж го отвори и го разстла върху бюрото си. Сиво наметало. Докато го гледаше, усети тръпка на мрачно предчувствие.

Телефонът иззвъня. Дьо Форж знаеше кой е, преди още да го е вдигнал.

— Манто е на телефона, генерале. Току-що стрелях по трима от вашата охрана. Исках само да им одраскам пръстите, та да си изпуснат оръжието. Май успях.

— Успя.

— И така, генерале — гласът продължи с уважение, — това е последното предупреждение, че ми дължите един милион швейцарски франка за убийството на Джийн Буржойн. Обадих се на майор Леми, за да му дам инструкции, а той ми тресна телефона. Не понасям лошото възпитание. Не понасям и хора, които не си плащат. Имате 3 часа, за да оправите нещата. Ще звънна на Леми още веднъж. След това целта сте вие.

Връзката прекъсна. Дьо Форж постави слушалката на място и предаде съдържанието на разговора на Леми.

— Това е повече от престъпление, това е небрежност, както бе казал някога Талейран. Да му затвориш телефона…

— Човекът, с който работим, е Калмар — упорито настоя Леми. — Това е човекът, на когото платихме 3 милиона франка, за да създаде „Сигфрид“.

— Което, като се обърнем назад, може да се окаже грешка. Да възложим тази задача на някой, за чиято самоличност нямаме и представа. Предлагам когато Манто се обади пак, да му платиш.

— Нямаме парите — възрази отново Леми. — Има само колкото да платим на войниците. А денят за заплати е утре. Точно сега не можем да си позволим да не им ги дадем. Какво да правим?

— Какво да правиш — поправи го Дьо Форж с умислен поглед, който минаваше над рамото на неговия подчинен.

— Калмар винаги е отстъпвал — каза Леми с ново упорство.

— Кой ли може да е Калмар? — Дьо Форж прониза с поглед Леми. — Имаш ли вести от капитан Рей? Предателят Бертие трябва вече да е мъртъв. А гробището разчистено.

— Засега нищо, генерале. Но Рей може би се опасява да изпраща дори кодирани сигнали по тези въпроси. Може би изчаква завръщането си тук, за да докладва лично.

— Добре, щом казваш — Дьо Форж се надигна. Действието му показваше край на разговора. — И намери парите за Манто.

— Няма откъде…

Леми спря насред думата. Дьо Форж вече излизаше от стаята, за да прегледа отрядите.

Бранд излезе от телефонната кабина на обветрения крайбрежен булевард в Аркашон. Времето се бе обърнало изведнъж. Водата в пристанището беше разбунтувана, мятаща се маса. Вълните се разбиваха върху асфалта. Бранд хвърли цигарата си.

Днес беше оставил моряшките костюми, с които ходеше досега. Под шлифера носеше син блейзер със златни копчета и сив панталон с ръбове като бръснач. На главата имаше моряшка шапка, ниско нахлупена над челото. Изглеждаше като типичен английски яхтсмен в чужбина.

Той забърза към ъгъла, където го чакаше моторът, с който бе обикалял старателно Аркашон. Настани се на седалката, затъкна краищата на панталоните си в кожените ботуши, натисна стартера и потегли, за да продължи обиколките си.

* * *

Вертолетът, който превозваше Нюмън, Пола, Бертие и другите пътници, включително и свидетелката Мартина, се приземи на почти изоставено летище южно от Аркашон. Яростта на вятъра нарасна и караше водите на близкото езеро да кипят. Пилотът показа голямо майсторство. Пола въздъхна с облекчение, щом докосна твърда земя.

— Няма и следа от хората на Дьо Форж — обърна се тя към Нюмън, когато моторите постепенно заглъхнаха.

— Така е, защото изтегля силите си на север — отвърна мрачно Нюмън.

— Не е ли прекрасно, че се измъкнахме от ужасния Ланд!

Вратата беше отворена. Студен въздух нахлу във вътрешността на машината. Спуснаха стълбата за слизане. Докато наближаваха летището, Нюмън беше забелязал паркираното в края му „Рено Еспас“. След като се издигнаха над Сен Жиронс, той се беше сетил, че ще им трябва транспорт. Вторият пилот беше предал на Лазал искането му по радиото. Той го получи на брега в снабдения с радио хеликоптер.

— Какъв транспорт предпочитате? — беше попитал по радиото.

— За предпочитане е „Рено Еспас“, но става и каквато и да е кола, стига да е достатъчно голяма, за да ни побере всичките.

Беше изненадан да види, че ги чака точно „Еспас“. Лазал сигурно бе положил големи усилия, за да им осигури необходимото. Шофьорът стоеше до колата и им махаше за добре дошли, докато се приземяваха. Нюмън застана на отворената врата до Бертие и изведнъж се вцепени. Излезли от укритията си, към хеликоптера тичаха войници. Един от мъжете насочи автомата към кабината на пилота. Пола се разтрепери зад рамото на Нюмън.

— Божичко! Тъкмо си мислех, че сме в безопасност. Хората на Дьо Форж…

* * *

Майор Леми влезе в Аркашон следобед. Караше ситроена бавно край брега и спираше често, за да оглежда пристаналите кораби. Те се поклащаха под ударите на големите вълни, които навлизаха дори в пристанищния басейн.

Носеше същите дрехи, с които беше облечен при посещението си в Олдбърг. Изтъркан шлифер с поохлузена яка, а отдолу — английско спортно сако и панталони. Велурените му обувки бяха пак английски, също и вратовръзката, и раираната му риза. Леми обичаше подробностите.

След като проучи брега и района на пристанището, той напусна Аркашон и подкара към пътя, който минаваше близо до пристанищния басейн и навеса за лодки, където бяха удушили Джийн Буржойн. Голяма група камиони и машини, покрити с маскировъчни мрежи, бяха паркирани до широкия хелинг, минаващ през блатата и стигащ до водата. Пак спря. Минута по-късно двама войници с карабини излязоха отстрани на колата му.

— Не може да продължите по-нататък — каза на френски войникът от неговата страна.

— Англичанин съм — провлачи Леми на съответния език. Съжалявам, не разбирам. Англе.

— Не може. Не може — разпореди се войникът на английски със силен акцент.

— Не може какво? — запита Леми.

— Назад — войникът махна с ръка в посока, обратна на навеса за лодки. — Обратно. Военна зона.

— Страшно съжалявам — усмихна се Леми изпод кожената си шапка. — Да се върна? Добре! Окей!

Леми обърна колата си нагоре и пое обратно по следите, които беше оставил при спускането си по хълма. Махайки на войника, който не му отговори, той подкара към Аркашон. Започна да обикаля бавно из града, да кръстосва търпеливо улиците, да намалява съвсем, когато минаваше покрай пешеходец.

* * *

На мостика на „Стоманеният лешояд“, потеглил от Дънуич, Доулиш се консултираше с капитан Сантос. В джоба му беше известието, с което го предупреждаваха за въздушни патрули.

— Сантос, имам причини да мисля, че около брега има френски въздушен патрул, който ни търси. Трябва да им се изплъзнем.

— „Изплъзнем“, сеньор?

— Да сме сигурни, че няма да ни открият, тъпанар такъв.

— В такъв случай ще направим две неща. Сменяме курса и отплаваме навътре в морето. Ще плаваме през нощта и ще бъдем в Аркашон някъде след зазоряване, струва ми се. Моля, изчакайте малко.

Сантос се спусна с олюляваща се моряшка походка към каюткомпанията. Доулиш го последва нетърпеливо. Разбира се, че можеше да пресметне и наум такова нещо с тъпата си глава. Сантос не обичаше да му дават зор. Измери разстоянията, дълго сумтя и почуква с линийката по картата.

— Изчислението ще е съвсем грубо. Може би ще успеем да пристигнем няколко часа след зазоряване.

— Гледай да е така.

Бесен заради закъснението, Доулиш се върна в каютата си, за да състави следващото съобщение, да го кодира и да го изпрати.

Дьо Форж изруга наум, когато проучете новото съобщение от Птицата, донесено му от неприятната Ивет. Външно въобще не реагира. Можеше да се наложи да забави изпращането на заповедта до командирите за отваряне на запечатаните указания. Можеше да се наложи да забави „Аустерлиц“. „Решавай в последния момент“ — каза на себе си и докато гледаше Ивет, му хрумна нещо.

— Онази нощ ти проследи Джийн Буржойн до навеса за лодки. Спомням си да казваш, че си видяла мъж и жена в светлината от фаровете на колата им.

— Да, генерале. Мъжът беше Робърт Нюмън, кореспондентът. Разпознах го веднага от снимките по вестниците. А жената огледах добре.

— Достатъчно добре, за да познаеш и двамата отново?

— Напълно — каза с гордост Ивет. — Имам съвършена памет за лица. Ще ги позная и двамата.

— Тогава вземи старата си кола и тръгни из града. Карай и се оглеждай за тях. Ако ги забележиш, обади ми се по радиотелефона — той й се усмихна, а тя засия.

— Разчитам на теб, Ивет.

Докато стоеше на отворената врата на вертолета и гледаше как войниците обкръжават машината, лейтенант Бертие прошепна на Нюмън:

— Оставете това на мен. Мисля, че с малко късмет ще успея да се справя с тях.

Намествайки кепето си, със сурово изражение Бертие слезе по стълбата. Сержантът, командир на отделението, изглеждаше неуверен, но автоматът му все още беше насочен срещу офицера.

— Срещу офицерите си ли обикновено вдигате оръжие? — попита спокойно Бертие. — Ако не свалите незабавно автомата, ще ви изпратя в карцер, като преди това ще ви разжалвам в ефрейтор, а може и в редник.

— Сър, имаме инструкции да охраняваме това летище и да водим в щаба на Трети корпус всеки, който кацне на него — каза нервно той.

Бертие реши да играе на едро. Съмняваше се, че Дьо Форж е разпространил заповедта за екзекутирането му.

— Споменахте Генералния щаб — продължи той със същия равен тон. — Чували ли сте за майор Леми?

— Да, сър. Той е…

— Шеф на разузнаването — довърши вместо него Бертие. — Аз съм лейтенант Бертие — неговият помощник. С мен са няколко изключително важни личности, които трябва да придружа до Аркашон. Това е секретна мисия на Генералния щаб. А вие пречите на изпълнението й.

— Не са ми казали…

— Разбира се, че не са, кретен! — Бертие рязко смени тона. — Току-що ти съобщих, че мисията е секретна. Защо според теб реното стои там и ме чака? А и по пътя за Аркашон вече има постове, надявам се… — не беше ясно дали последните му думи бяха въпрос или твърдение.

— Да, сър, има постове, както казахте.

— Вашето отделение всъщност може да бъде полезно с нещо на щаба. Първо, имате ли мотори?

— Да, сър…

— Тогава четирима от вас ще бъдат ескорт пред и зад реното. Вие ще сте единият. Щом минем последната контрола, завивате и се връщате обратно тук. Междувременно изтеглете всичките си хора. Пътниците на борда не трябва да бъдат видени. Хайде, размърдайте се. Закъсняхме…

Когато всички войници изчезнаха, Бертие махна към реното. То се приближи до стълбата, а шофьорът изглеждаше изплашен. Пътниците слязоха един след друг и влязоха в колата. Бертие седна отпред до шофьора и му нареди да кара бързо към Аркашон. Четиримата мотоциклетисти се присъединиха към колата веднага щом напуснаха летището — двама отпред и двама отзад.

— От какво ли съм вир-вода? — обади се Бертие.

Калмар беше яхнал мотора си, спрян до бордюра на една тиха уличка в Аркашон, пресичаща крайбрежния булевард. Носеше черно кожено яке и каска. Нагласи очилата си и се приготви да продължи търсенето из града. Беше обикалял улиците около час и бе спрял да отдъхне. Фермерски трактор пълзеше по булеварда. Със същата бавна скорост го следваше „Рено Еспас“, а шофьорът му очевидно изчакваше удобния момент да изпревари.

Калмар напрегна очи зад очилата си. Докато реното преминаваше кръстовището, той видя една жена да наднича през прозореца на колата. Пола Грей. Отдели се от бордюра, зави по крайбрежния булевард и ги последва на значително разстояние. Тракторът продължи да се движи по брега, а реното сви в странична улица.

Калмар не можеше да повярва на късмета си. Още веднъж инстинктът му се беше оказал верен. Пола Грей се бе върнала. Когато реното свърна в следващата пряка, той го изпревари, като внимаваше да не поглежда към прозорците. В страничното огледало видя колата да спира и намали.

Нюмън изскочи първи, помогна на Пола да слезе, хукна към входа, пъхна ключа, който му беше дала Изабел, и разтвори вратата към фоайето. Останалите пътници също се измъкнаха и бързо влязоха вътре. Нюмън се върна при шофьора. Той вече заключваше реното. Подаде ключовете на Нюмън и се отдалечи към крайбрежния булевард.

Калмар наблюдаваше всичко това в страничното огледало. Бяха петима заедно с Нюмън. Единият имаше рошава коса, а другият, за негова изненада, беше в униформата на френски офицер.

Нюмън заключи вратата, докато останалите се качваха по стълбата. В края на фоайето вратата на партерния апартамент беше открехната няколко сантиметра. Жена с остър поглед и клюнест нос я затвори. Отвори я отново няколко минути по-късно, когато някой натисна звънеца. Мъж с черно кожено яке, стиснал каската си под мишница и хванал пакет в едната ръка, й показа изрезка от вестник със снимката на Нюмън. Обясни, че трябва да предаде пакета лично на мистър Нюмън и попита на кой етаж да го намери.

— Първи етаж — отвърна клюнът. — Сега оная е с петима горе. Разбирате какво искам да кажа, нали?

Калмар постави шлема си и заизкачва стълбите. Щом чу жената да затваря, той тихичко се спусна обратно във фоайето. В джоба му беше шперцът, с който бе отворил входната врата.

Тихо затвори след себе си. Не биваше да насилва късмета си. Беше открил къде се намира целта. И на Пола Грей не й оставаше дълго да живее.

53.

Фургонът на телефонните техници спря пред входа. Четирима мъже в комбинезони изскочиха и тръгнаха към вратата. Единият от тях носеше връзка ключове. Третият ключ стана. Той отвори вратата и влезе във фоайето. Беше нисък и набит човек. Веднага забеляза леко открехнатата врата на един апартамент, втренчените очи и клюнестия нос на жената, която надничаше иззад нея. Той се приближи до вратата.

— Май ти трябва един добър мъж, а, стара вещице? Или пък го искаш лош?

— Как смеете…

Тя тресна вратата в ухиленото му лице. Мъжете изтичаха нагоре по стълбите. Вторият — слаб човек — почука на вратата на Изабел. Нюмън леко я открехна, а дясната му ръка прикриваше пистолета. Вгледа се в слабия мъж с комбинезона. Лазал.

— Хайде, и ти ли си като стария клюн долу? — пошегува се Лазал на английски.

Нюмън пусна четиримата мъже да влязат. Лазал представи спътниците си като офицери от J3ST. На комбинезоните си те имаха по една забодена карфица, от която се виждаше само синята главичка. Лазал се усмихна, като видя изненаданото лице на Пола.

— Знам какво те учудва. Изпратих Мартина и Моше Щайн до самолета за Париж. Рей и останалите главорези, които се наричат войници, също пътуват натам, за да бъдат разпитани. А ние кацнахме на острова в пристанището, където ни чакаше лодка, за да ни отведе до брега. Фургонът също ни чакаше. Прецизна организация, нали? Този град гъмжи от хора на Дьо Форж.

— Не мога да дишам от тях — каза Пола с усмивка.

— А сега да не губим време. У вас са онези записки, които сте взели от трупа на злощастната Джийн Буржойн.

— Тук са, в чантата ми. Оказа се, че са бележки върху предстояща военна операция. Заповядайте.

— Благодаря. — Той се обърна към Щал: — Кулман каза, че разполагате с жизненоважна информация. Ото е в Париж, където отивам и аз.

Някъде изпод сакото си Щал извади малко тефтерче. Подаде го на Лазал.

— Предреших се като офицер от DST — каза той на английски. — Влязох в Генералния щаб, после в кабинета на Дьо Форж. Беше изхвърчал навън по време на някаква тревога, оставяйки на бюрото си плановете на операцията — на атаката срещу Париж. Подробностите са в бележника.

— Благодаря ви. Справили сте се прекрасно. За Кулман и другите ще бъде важно да прочетат това. — Лазал погледна Бертие. — Радвам се да ви видя далеч от Дьо Форж. Направихте чудеса за вашата страна. Ще поговорим спокойно, когато се върнем в Париж — довърши Лазал и попита: — Изабел тук ли е?

— В кухнята е — каза Нюмън. — Ще я извикам, ако искате.

— Да, благодаря. Забележителна жена, ако се съди по това, което ми разказахте. Просто й кажете, че сме от DST. Но побързайте.

— Преди това ето ви бележника на Анри Бейл. Вътре има списък на частите на Дьо Форж, които той е забелязал в Бордо.

След като му подаде бележника, заради който бе умрял Френсис Кари, Нюмън доведе Изабел. Тя бе свалила набързо престилката си, приготвила цяла планина от сандвичи. Пое протегнатата ръка на Лазал. Той я погледна насмешливо, което се стори странно на Нюмън. После хората от DST си тръгнаха.

Бертие започна да говори. Всички седяха около голямата маса и поглъщаха сандвичите. Изабел ставаше често и доливаше чашите от кафеварката. Пола се беше опитала да й помогне в кухнята, но тя любезно бе отказала. Нюмън увери колегите си, че могат да имат пълно доверие на Изабел. Напомни им, че тя случайно беше убила двамата мними агенти на тайните служби, а по-късно го бе придружила в рискованата му мисия да измъкне Щал.

— Работех за Лазал от много месеци — им каза Бертие, — от мига, в който разбрах, че Дьо Форж е заплаха за Франция. Като офицер от разузнаването, подчинен на майор Леми, се преструвах пред Дьо Форж, че мамя Лазал, „преструвайки се“, че работя за DST. Разбирате ли? Лазал ми даваше подвеждаща информация, която съобщавах в щаба. Даде ми също и подслушвателно устройство, което можех да монтирам на стената в кабинета си, съседен с този на Леми. Подслушвах много телефонни разговори. А когато се обаждах на Лазал, звънях от обществени автомати в съседните села.

— А как те разкриха? — попита Нюмън. — Щяха да те застрелят там на брега.

— После вече никой нямаше право да напуска територията на Генералния щаб. Допуснах грешката да използвам вътрешен телефон, за да съобщя на Лазал нещо изключително важно. Оказа се, че това копеле Дьо Форж контролира всички телефони. Бяха ме подслушали. Капитан Рей има удоволствието да ми го каже лично там на брега.

— Но какво правехте в Олдбърг — попита го Пола, — представяйки се за Джеймс Сандърс — търговец на корабно оборудване?

— Генерал Дьо Форж ме изпрати с известие за лорд Доулиш. Той е още един мръсник. — Бертие погледна Нюмън: — Единствената му цел е да установи тесни връзки с френското висше военно командване, за да може да продава оръжие на страните от Близкия изток. Особено на онези, в които този вид търговия е официално забранен. Е, свърших разказа си.

Нюмън изгледа Пола, която беше станала от мястото си, за да погледне през прозореца. Правеше го за втори път.

— Защо нервничиш, Пола?

— Малко след като пристигнахме, погледнах през този прозорец. Един мъж с мотор тъкмо преминаваше надолу по улицата. Носеше каска и беше приведен над кормилото. Сигурна съм, че го познавам. Имаше нещо в движенията му, когато завиваше зад ъгъла. Ще се сетя…

— Изяж си сандвичите. Искам после да обиколя Аркашон. Имам чувството, че нещо важно ще се случи тук.

Генерал Дьо Форж стоеше изправен в купола на танка. Пред него на огромния плац бяха строени в безкрайни редици танковете на Втора бронирана дивизия. Техните командири и екипажите им чакаха до гигантските чудовища с погледи, приковани в Дьо Форж. Генералът започна речта си. Думите му хипнотизираха войниците:

— Бойци на Франция! Часът наближава! Ваш дълг е да спасите републиката от продажните политици в Париж. Тулон, Марсилия, Тулуза, Бордо, Лион и още много други градове са във властта на безчинстващите тълпи. Колко време остава до царството на хаоса в Париж?!

— Войници! Кой стои зад тази анархия?! Във Франция има три милиона и половина араби. Араби! Те изнасилват нашите френски жени, трошат магазините, подпалват домовете ни.

— Надигат се и евреите — дебнат възможността да завземат властта. Ами алжирците! Нека си ходят там, откъдето са дошли! Да си ходят в африканските коптори, чиито зарази донесоха тук!

— Войници! Вие ще спасите Франция. Орди от бежанци от изток заплашват да залеят Европа. Франция трябва да поеме отредената си роля. Само Франция има силата да спре вълните от чужденци. Готови ли сте?

Избухна буря от възторжени викове и аплодисменти. Гръмовният рев на мъжете се превърна в истерия:

— Дьо Форж в Париж! В Париж! Дьо Форж в Елисейския дворец!

Щом ревът започна да заглъхва, един капитан се обърна към лейтенанта до себе си:

— Какъв велик оратор! Пред него Дюбоа изглежда аматьор…

Дьо Форж махна с ръка в отговор на аплодисментите. Скочи от танка и бързо закрачи пред първата редица, стискайки ръцете на офицерите и на редниците. Те бяха готови.

54.

Началото на декември. Туийд пристигна в Аркашон.

Хеликоптерът, който го докара от Париж, се спусна на пристанищния басейн с форма на триъгълник, преди да кацне на брега в края на Птичия остров северно от Аркашон. Втори вертолет стоеше на пясъка. Полетът трябваше да съвпадне с отлива. Туийд се обърна към пилота и заговори в шлемофона си:

— Може ли да прелетите ниско над плажа? Искам да се ориентирам.

— В какво? — попита Фред Хамилтън, който седеше до него.

Още в Парк Кресънт Хауърд бе настоял Хамилтън да придружи Туийд като телохранител. Туийд с неудоволствие се бе съгласил.

Хеликоптерът полетя по-ниско и промени курса си. Отправи се на юг и почти стигна до Кап Фере на полуострова, който възпираше яростта на Атлантическия океан. Малко по-нататък се намираше входът към закътания пристанищен басейн — входът, през който трябваше да мине „Стоманеният лешояд“, преди да акостира в пристанището.

— В хората — отвърна Туийд. — Искам да видя дали ще позная някого.

Беше извадил мощния си бинокъл и наблюдаваше брега и лодките, застанали на котва. Настрои лещите на фокус и съзря върху палубата на една яхта позната фигура. Виктор Роузуотър. Винаги налице при всяка нова неприятност.

Туийд се намръщи, когато приближиха пристанището. Отново нагласи фокуса. Мъж с моряшка шапка тъкмо слизаше на брега от някаква лодка и тръгваше към мотора си. Дясната ръка на Доулиш. Бранд. Туийд не беше очаквал да го види тук. Той стисна устни, докато наблюдаваше Бранд да сменя моряшката си шапка с жълта каска, да потегля и да се отдалечава от брега, в посока към града. Туийд даде нови заповеди на пилота:

— Следвайте този мотор. Ако е възможно, без шофьорът му да разбере какво правим. Ако трябва, ще летим по-нависоко.

Хеликоптерът се издигна малко. Пилотът умело следеше целта. Туийд не отделяше очи от бинокъла. Заплетената мрежа на улиците на града го изумяваше. Бранд се провираше с лекота през лабиринта, но сякаш не следваше определена посока. Изведнъж на Туийд му хрумна, че Бранд вероятно претърсва града. Кого ли се надяваше да открие? Няколко минути по-късно видя втория мотоциклетист. Караше в друга част на Аркашон. Туийд задържа погледа си върху него. Човекът зави в една алея, спря и завъртя кормилото. От начина, по който свали каската си и изпъна врат, Туийд се досети, че е спрял да отдъхне. В град като Аркашон моторът беше удобно превозно средство, но бе странно да засечеш два в такъв малък интервал от време. Туийд отново фокусира бинокъла, докато мотоциклетистът обтягаше схванатите си мускули. Пред очите на англичанина се избистри лице, познато от снимките, доставени от Лазал. Лицето на майор Леми.

Пилотът изслуша новите нареждания на Туийд и пое курс покрай източния и южния бряг на пристанището. Градът бе останал назад, а пред тях, до самия ръб на водата, се простираха блатата. Туийд забеляза, че по пътищата във вътрешността бяха поставени военни патрули. Дьо Форж владееше пристанището.

Притисна бинокъла към очите си и видя дървения хелинг приспособлението за спускане на лодките във водата. Зад него бяха спрели камиони с маскировъчни мрежи. Туийд се смръщи и огледа целия район. Патрулите охраняваха абсолютно всички пътища.

Поклати глава, свали бинокъла и нареди на пилота да кацне незабавно на острова.

— Видяхте ли нещо, сър? — запита Хамилтън.

— Да. Огледах внимателно полето на предстоящите действия.

Когато Туийд слезе по стълбата на хеликоптера, на брега измъкваха една лодка. Англичанинът бързаше. Строен мъж, облечен в работен комбинезон на телефонен техник, се приближи към него:

— Добре дошъл на Птичия остров — каза Лазал.

Още докато си стискаха ръцете, Туийд сподели онова, което занимаваше ума му. Той разказа сбито за хелинга през блатата, за чакащите военни камиони, за патрулите и контролните пунктове.

— Хамилтън — помощникът ми тук — продължи той — посети Дънуич, преди да се срещнем на Хийтроу на път за Париж. Имаше мъгла и той още не е видял „Стоманеният лешояд“. Убеден съм, че след броени часове този бързоходен кораб ще пристигне тук, за да достави оръжие на Дьо Форж. Ще бъде през нощта или на разсъмване.

— Няма да е през нощта — каза Лазал. — Влизането в пристанището е трудно. Шкиперът ще има нужда от дневна светлина. Проблемът е, че целият район гъмжи от хора на Дьо Форж.

— Тогава „Стоманеният лешояд“ няма да акостира никога. Свържи се с Навар. Това е в негова власт…

— Кое?

— Официалното предупреждение, че около Аркашон има останали мини от Втората световна война и че никой не трябва да приближава брега на по-малко от десет мили.

— Това ще спре ли Доулиш?

— Едва ли, доколкото го познавам. Ще помисли, че е блъф. Затова се разпоредете да спуснат със самолет истински морски мини. Знам, че разполагате с онзи вид, който излъчва непрекъснат радиосигнал — така ще е лесно да ги приберете след това.

— Така е. Безмилостен си… — отбеляза с усмивка Лазал.

— И генерал Дьо Форж е такъв. Вече познавам врага. Ще ми се да го срещна лице в лице.

— Може и да го уредим някак…

— Е, дано. Виждам, че имаш друга лодка, скрита в храстите. Мога ли да я използвам до Аркашон?

— На всичкото отгоре си и наблюдателен — отново се усмихна Лазал. — Лодката трябваше да е скрита. Както и да е, от въздуха не могат да я забележат.

— Къде са Пола, Нюмън и останалите?

Лазал му разказа за преживяванията им в Ланд, за това, че са се върнали оттам и че са се преместили от „Атлантик“ в апартамента на Изабел Томас. Туийд поклати глава:

— Тази така наречена безопасна квартира може лесно да бъде разкрита. Трябва веднага да се махнат оттам. Но къде да идат?

— Мога да помогна — увери го Лазал. — Наел съм голямата моторна яхта „Ураган“…

— Подхожда на това, което се задава.

— Закотвена е в края на пристанището далеч от останалите кораби. — Докато говореше, Лазал извади карта и отбеляза с кръстче едно място. — Това е щабът на моите хора, които работят в града. Далече е и от контролните пунктове на военните. Ще има достатъчно място за всички ви.

— Тогава бързо ме откарайте до брега.

Нюмън току-що се беше прибрал в апартамента на Изабел. Бе обикалял с реното из Аркашон, но реши да не рискува излишно и паркира колата в една тиха странична уличка. Прекалено дълго бяха използвали само този автомобил.

Туийд пристигна малко след него с колелото, което Лазал бе избрал измежду няколкото, скрити в храстите на острова. Французинът беше отбелязал и адреса на Изабел върху картата.

— Никой не забелязва велосипедистите — му бе казал той.

Туийд натисна звънеца на входната врата. Минута по-късно едра жена с клюнест нос и любопитни очи му отвори.

— До първия етаж съм — обясни той на френски.

— Не му стига на това момиче — измърмори злобно жената. — Вече има петима горе. Предполагам, че ще се справи и с вас.

— Бихте ли повторили?

Тя повехна под ледения му поглед. Туийд избута с презрение пищните й форми навътре и се затича по стълбите. Отвори му Нюмън. Погледна го изненадано.

— Всички трябва да изчезнете оттук — обяви Туийд, без да се церемони, веднага щом влезе в стаята. — Незабавно.

Бързо обхвана с поглед Бътлър. Нийлд, Бертие, Щал и Пола. Задържа го по-дълго върху Изабел, която Нюмън му представи като „просто приятелка“.

— И защо трябва да напуснем толкова бързо? — попита Изабел, вирна брадичка и го измери с очи.

— Защото на практика градът вече е превзет от Дьо Форж. Давам ви пет минути да разчистите и да си съберете нещата. Най-много пет…

— Досега бяхме в безопасност — настоя тя. Явно го преди предизвикваше и това му се видя любопитно.

— Професионалният убиец Калмар е в Аркашон. Удуши едно момиче в Англия. След това удуши още една жена на по-малко от пет километра оттук. Изглежда, се е специализирал в убийствата на хубави жени. Мисля, че сте в списъка му. Пола също. Съберете си багажа. Бързо…

„Ураган“ представляваше много голяма моторна яхта. Беше закотвена извън пристанището на Аркашон при устието на един поток, а откъм сушата бе скрит от борова горичка.

Туийд слезе от реното, което Нюмън паркира сред боровете, и настоя да проучи сам наглед пустия кораб. Изкачи се внимателно по трапа и стъпи на борда. Водата все още бе спокойна. Малки вълнички едва браздяха повърхността й, но от океана се задаваха на стада ниски черни облаци.

Кабината с щурвала на „Ураган“ беше наблизо до носа. Стълба водеше от палубата към салона. Първият знак, че Туийд не е сам на кораба, дойде, когато влезе в просторното помещение с дълга маса в средата. Твърд предмет притисна гърба му. Дуло на пистолет. Туийд застана съвсем неподвижен.

— Пиер? — попита той.

— Кой си ти, по дяволите?! — отвърна рязко груб глас.

Туийд вдигна сгънатото препоръчително писмо, дадено му от Лазал. Една ръка го пое през рамото му. Оръжието продължаваше да стои опряно в гърба му. Невидимият отново проговори:

— Стой мирен, докато те претърся.

— Няма нужда. Рядко нося оръжие.

Говореха на френски. Една ръка професионално опипа тялото му. Туийд усети пистолета да се отделя от гърба му и бавно се извърна. Гледаше го добре сложен двуметров мъж на около тридесет години, светлокос, с присмехулни очи. Беше облечен в шлифер със синя карфица на ревера.

— Очаквах ви — поздрави той Туийд. — Съжалявам, че не бях много любезен. Хората на Дьо Форж са навсякъде. Е, вече сте тук, аз ще вървя. Имам много работа. Колко сте в реното?

— Петима мъже и две жени, без мен.

— Тук ще се чувствате добре. В спалното отделение има удобни койки. Яхтата разполага и с добре оборудвана кухня, много храна и напитки.

— Преди да тръгнете, може ли чаша вода? — Туийд изпитваше ужас от кораби и море. Всичко непрекъснато и непредвидимо се клатеше. Дори вътре в пристанището нямаше вяра на яхтата — тук също се усещаха приливите и отливите на океана. Извади от джоба си таблетка против морска болест и я преглътна с донесената вода. По-добре да е сигурен, отколкото после да съжалява…

Пет минути по-късно Пиер си тръгна. Хората на Туийд бързо се качиха на борда и се настаниха. Пола предложи на Изабел долната койка в края на спалното отделение, но французойката настоя да вземе горната. Двете заедно отидоха в кухнята и прегледаха хранителните запаси и домакинските уреди. Нюмън забеляза, че се разбират отлично. После Туийд ги събра в салона, помоли Нийлд да пази отвън, а останалите прикани да седнат около дългата маса. Настани се така, че да може да вижда всички и ги погледна сериозно.

— Ето новите правила. Първо — никой да не напуска кораба без мое разрешение. Второ — ще дежурим на палубата на смени…

— Което важи и за нас — казаха в хор Пола и Изабел. Туийд ги изгледа.

— Ще реша това после. Лазал ще дойде малко преди свечеряване, за да ме заведе някъде. Нюмън ще дойде с мен. Докато ни няма, ще ме замества Егон Щал. И трето — ще се храним в определени часове.

— Трябва да ги знаем предварително — обади се Изабел.

— Наистина, ако ще готвим — съгласи се и Пола.

— Защо ни събрахте тук? — попита Нюмън.

— Защото вече е време да контролирам изцяло нещата. Апартаментът на Изабел беше използван достатъчно дълго.

— Само това ли са причините? — запита Щал.

С този въпрос германецът оправда още веднъж мнението на Туийд, че е проницателен, способен и надежден човек. Такъв и би трябвало да бъде, за да оцелее толкова дълго в Бордо. Преди Туийд да успее да отговори, Нюмън зададе на Щал въпроса, който го интересуваше отдавна:

— Как, за бога, проникна в щаба на Дьо Форж?

— Лесно — засмя се чаровно Щал. — Влязох с камиона, който караше всеки ден хляб на офицерите. Скрих се в дъното на каросерията, без шофьорът да ме усети. Докато установя къде зарежда, мина доста време, но това е без значение. Измъкнах се от камиона, докато разтоварваше. Преди това в Бордо бях преджобил един фалшив агент на DST, който пък проверяваше документите ми. Взех му служебната карта.

— Къде се научи да „преджобваш“? — попита Пола.

— О, с това навлязох в живота.

На Пола й трябваше малко време, за да разбере, че се шегува. Той я потупа по ръката и продължи:

— Зад една от бараките ме спря сержант. Показах му картата от DST, ударих го, омотах го с въже и го набутах в голяма кофа за боклук, която ми се видя подходяща. После чаках дълго край кабинета на Дьо Форж. Щом той изхвърча навън, аз влязох вътре. Останалото вече ви казах.

— Интересно — рече Туийд.

— А вие не ми отговорихте на въпроса — напомни му Щал. — Коя е другата причина, поради която ни доведохте тук?

Туийд замълча. Огледа всички около масата. Искаше отговорът му да постигне желания ефект. Искаше наистина да ги стресне.

— Причината е следната: докато летях над Аркашон с хеликоптера, който ме докара от Париж, видях Калмар.

55.

Лазал пристигна с голям катер половин час преди свечеряване. Съдът навлезе в устието на потока и леко се удари в корпуса на „Ураган“. На борда имаше вече няколко души от DST, въоръжени с автомати. Лазал изглеждаше нетърпелив:

— Идвайте бързо — викна на Туийд. — Чакат ни много неща. Бертие, идваш и ти…

— Нюмън също — каза му Туийд.

Катерът обърна и бързо напусна устието. Пола остана на палубата, загледана с безпокойство в пенестата диря зад него, докато той се отдалечаваше към Птичия остров. Бътлър хвана ръката й:

— Слизай долу, тук си лесна цел.

— Мисля си, че мисията, за която тръгнаха, е опасна…

— Може би… — Бътлър я последва надолу по стълбата. — Но предполагам винаги си знаела, че когато се стигне дотук, ще бъде така. Опасно…

Благодарейки на Бога, че беше глътнал таблетката, Туийд се надвеси над перилата. Катерът подскачаше по вече надигащите се вълни. Задаваше се буря.

Щом стигнаха острова, Лазал ги поведе към един чакаш хеликоптер. Машината излетя, преди да успеят да си сложат коланите и каските. Отправиха се на изток — към сушата и настрани от Аркашон.

— Сега ли ще се срещна с Дьо Форж? — попита Туийд.

— Това е част от замисъла — отвърна Лазал. — Всъщност ще се срещнеш с целия „черен кръг“ — сега са се събрали за последното си съвещание във вила „Форбан“.

— Откъде знаеш?

— Бертие ми докладва.

— От телефона в Генералния щаб?

— Не, обади се от автомат в едно селце. В това последно обаждане, което едва не му коства живота, той ми съобщи, че Дьо Форж е обявил сбор на Втора бронирана дивизия в щаба. Нашата акция ще бъде пълна изненада за тях. Сега всичко е в ръцете ни…

Докато летяха с максимална скорост към вътрешността, Туийд, който гледаше през прозореца, видя как от огромни хангари в малки горски просеки се издигнаха други хеликоптери. Цяла ескадрила полетя под илюминатора. Бяха много, издигаха се като ято скакалци и сякаш увисваха на еднаква височина във въздуха. Вертолетите следваха същият курс като машината на Туийд.

— Кои са тези? — попита той.

— Тежко въоръжени надеждни части на CRS. Дьо Форж си мисли, че войските са останали по камионите в префектурата на Бордо. А всъщност всички са в хеликоптерите под нас. Преди време машините се отправиха насам една по една и кацаха на местата, предварително избрани от мой помощник, който познава района. Мисля, че виждам светлините на вила „Форбан“.

Започна да се смрачава. Сумракът беше плътен и сив като дим. Вертолетите кръжаха. Туийд виждаше обширното имение, заобиколено от високи стени. Криволичеща алея водеше към голяма осветена вила. Щом наближиха, видя и лимузините, спрели пред къщата. Сети се за злощастната Джийн Буржойн. Хеликоптерите се спуснаха от небето в строен ред. Скакалците кацаха навсякъде около имението. „Черният кръг“ беше обкръжен.

— Никой не може да премине през този кордон — каза Нюмън.

— Вече обезвредиха постовете при портала — добави Туийд. Бе видял охраната, когато се спуснаха до върховете на дърветата — на входа стояха с вдигнати ръце униформени войници. Един вертолет, въоръжен с голямокалибрена картечница, беше кацнал на тревата срещу затворената врата.

Хеликоптерът на Лазал се приземи пред вилата до паркираните лимузини. Той слезе пръв с пистолет в едната ръка и ключове в другата. Последваха го няколко души от Силите за борба с безредици. Облечени в кожени якета, досега те бяха седели в задната част на хеликоптера. Туийд, Нюмън и Бертие скочиха от машината и тръгнаха след Лазал към вратата. Той отключи и кимна към момчетата от CRS.

— Откъде извади тия ключове? — прошепна Туийд.

Нюмън му отговори:

— Дадох му връзката, която открих в чантичката на Джийн Буржойн. Върху два от тях беше гравиран Лотарингският кръст — като на емблемата на вратата…

Лазал беше влетял в просторния вестибюл. Изглежда знаеше накъде да върви. С насочен пистолет блъсна вратата, която водеше вляво. Вътре вече цареше пълно объркване.

Туийд разпозна генерал Масон — началник-щаба на армията, който припряно тъпчеше изписани листове в едно куфарче. Генерал Лапоант — командирът на Ударните сили, стоеше прав до дълга маса. Луи Жанин — министърът на отбраната, сякаш се бе вкаменил на стола си. Дюбоа, отново в смачкан черен костюм, с омърляна бяла вратовръзка, с буйна и разчорлена коса, изглеждаше отчаян.

Но това, което привлече вниманието на Туийд, беше бутнатият настрана стол начело на масата. От генерал Дьо Форж нямаше и следа.

Хората на CRS нахълтаха с насочени оръжия. Лазал пристъпи до масата и се обърна към Масон:

— Къде е Дьо Форж?

— Генерал Шарл дьо Форж ли имате предвид?

Масон му отговори хладнокръвно и грубо. Гледаше Лазал с нескрито презрение.

— Повтарям, къде е Дьо Форж? — процеди Лазал. — Всички сте арестувани. Обвинението? Държавна измяна. Това се отнася и до генерал Шарл дьо Форж, който седеше на този стол. Къде е?

— Генералът не е бил тук. Вие кой сте? И се обръщайте към мен с „генерал“…

— Името ми е Лазал. Началник на Дирекцията за надзор на териториите в Париж.

— Скоро няма да сте началник! — избухна Масон. — Лично ще се погрижа да ви изритат на улицата…

— Вие сте лъжец, Масон. Последвайте ме. Всички.

Той се запъти към една странична врата в средата на стената, отвори я и влезе в съседната стая, обзаведена като кабинет, с голямо бюро. Нюмън и Бертие наблюдаваха двама здравеняци от CRS. Момчетата трябваше да сграбчат побеснелия Масон за ръцете, за да го поместят. Със сила го повлякоха към кабинета.

Генерал Лапоант, слаб човек с тъжно лице, нямаше нужда от втора подкана, за да изпълни това, което му наредиха.

Влезе в кабинета с подчертано достойнство. На Нюмън той изглеждаше най-интелигентният член на „Черният кръг“. Дюбоа също не се съпротиви. Подръпваше мустака си, докато се тътреше с увиснали рамене след Масон.

Лазал, вече седнал зад бюрото, бе отворил с друг ключ дълбокото долно чекмедже. Нюмън надникна в него — на дъното лежеше модерен касетофон. Лазал беше натиснал бутончето за пренавиване и ролките на касетофона се въртяха бързо. Той включи „Старт“, облегна се назад и заслуша. Членовете на „кръга“ се наредиха край стената.

„Господа, няма да хабя излишни думи. Утре ще превземем Париж. Ще изпратя сигнал за «Аустерлиц» и дестабилизирането на столицата ще започне рано сутринта…“

Твърдият заповеден глас на Дьо Форж. Нямаше грешка. „Сигурен ли сте, че «Аустерлиц» ще успее? Само това ще ни даде основание да потърсим помощта ви за възстановяването на реда.“

Гласът на Масон, малко нервен.

„Масон, трябва да ми се доверите докрай. Операцията може да има само един главнокомандващ. Аз, генерал Дьо Форж, съм този главнокомандващ.“

Лицето на Масон, обикновено червендалесто, сега беше загубило цвят. Той стоеше като вцепенен, а записът продължаваше да възпроизвежда разговора.

„Всички ви приемаме за главнокомандващ, генерале. А скоро ще се обръщаме към вас с «господин президент».“

„Но кога най-рано можем да отстраним Навар, за да поема поста му?“

Това бе мазният глас на Дюбоа. Погледът му несигурно и нервно обхождаше хората от CRS.

Лазал спря записа и се втренчи в мъжете.

— Нужно ли е още? Казах държавна измама, Масон. Имате една-единствена алтернатива, която другите нямат…

Докато прослушваха записа, Нюмън беше отишъл в другия край на стаята. Цялата стена беше в библиотеки със стъклени витрини. Забеляза един рафт с разбутани книги. Прекара пръсти по пантите на стъклената вратичка. Натисна едната и се чу изщракване. Ръбът на библиотечния шкаф се плъзна леко встрани като врата. Той го избута докрай. Отзад каменни стъпала водеха някъде надолу. С пистолет в ръка Нюмън хукна по тях и продължи по дълъг коридор, минаващ под къщата. Спря пред стоманена плоча, която не можа да премести. Изтича обратно и Лазал се извъртя в стола си.

— Дьо Форж е избягал през таен тунел — съобщи Нюмън. — Без съмнение тунелът излиза далеч извън оградата на имението. Вероятно го е чакала кола.

— Жалко. Неприятностите ни продължават.

Лазал нареди на един от хората си:

— Сложете белезници на задържаните. Отведете ги до различни хеликоптери. Ще летят за Париж.

— Това е възмутително — запротестира Дюбоа.

Генерал Лапоант не възрази. Просто протегна напред ръцете си с долепени китки. Един от агентите на DST извади белезници, но Лазал поклати глава:

— Заповедта не важи за генерал Лапоант. Придружете го, без да му слагате белезници.

Досега Туийд бе мълчал. В крайна сметка си беше работа на Лазал, но това с генерал Лапоант му се стори странно. Щом вкараха Масон в съседната стая и изведоха Дюбоа и Жанин, той попита:

— Генерале, и вашият глас ли е на записа?

— Да — усмихна се сухо Лапоант. — Ще намерите нужните доказателства срещу мен.

— Подкрепяхте ли плана на Дьо Форж?

— Никога не е споделял с нас плана на бойните си действия. Извънредно предпазлив е. — Той замълча. После продължи: — Добре, така или иначе, всичко е записано… Настоявах пред Дьо Форж да не прави нищо прибързано. Да се срещне с Навар, да разбере възгледите и намеренията му. Но въпреки това поемам цялата отговорност за постъпките си. Довиждане, господа…

— А сега — Масон! — реши Лазал и скочи.

— Първо ми кажи как разбра за касетофона? — каза Туийд. — Или го постави самият ти?

— Беше хрумване на Джийн Буржойн. Кабел от касетофона минава под килима. Ето тук. — Лазал отиде до стената, деляща ги от стаята, където винаги се беше събирал „Черният кръг“. Отмести малка масичка и каза: — Един от техниците ни проби дупка в стената. Вкарахме малък, но мощен микрофон, който се задейства от човешки глас. Улавя всичко, казано вътре. Джийн винаги знаеше кога ще се събират — Дьо Форж измисляше някакъв повод тя да отсъства от вилата. Тогава слагаше нова лента. Записите изпращаше на мен. Това е една от причините да знаем толкова много. Бог да я благослови. По-рано днес дойдох лично, за да сложа лентата… А сега — Масон.

Те влязоха в дневната, където втренчен в стената седеше генералът. Лазал дръпна един стол и се настани с лице към Масон.

— Имате две възможности. Предложи ги Навар. Ще стоите в Париж под денонощна охрана. Ще пуснем слух, че Манто иска да ви убие. Ще запазите сегашния си пост, докато приключим с цялата операция. Ще правите публични изявления само ако са минали през Навар. После ще ви пенсионираме по здравословни причини — с полагащата се пенсия.

Лазал се взря в лицето на Масон. Той му отвърна с леден поглед.

— Другата възможност е да предпочетете позора, военния съд и вероятно затвора.

— Ще ви сътруднича — отговори моментално Масон.

Имаше странен блясък в очите му. Лазал се усмихна на себе си. Масон се бе вързал. Още се надяваше на победата на Дьо Форж. Когато го изведоха от стаята, Лазал се обърна към Туийд и Нюмън:

— На Жанин ще предложим същото. Той ще приеме. Рискуваме, но все още не сме стигнали до края. Много жалко, че Дьо Форж успя да се измъкне. Той ще бърза. Последният сблъсък наближава. По-добре се върнете с мен в Париж. Навар се е съгласил да постави стари морски мини.

— Още не — каза Туийд. — Ще останем в Аркашон. Искам да видя какво ще прави Доулиш. Струва ми се, че сега е моментът Кулман да върже ръцете на „Сигфрид“, преди да са се развихрили.

Мрежата на Ото Кулман из цяла Германия се затегна на другата сутрин в един часа. Полицейски части нахлуха по адреси в Хамбург, Франкфурт, Мюнхен и много други градове. Адресите бяха съобщени от Хелмут Шнайдер, информатора на Роузуотър. Навсякъде успяха да изненадат групите на „Сигфрид“. До три часа в Париж Кулман вече бе получил доклада им за конфискуваните неколкостотин килограма „Семтекс“, бомби с часовников механизъм и много оръжие.

— С този арсенал спокойно можеш да започнеш война — каза той на Лазал, който се беше върнал в Париж.

— А хората, които щяха да използват всичко това?

— Идват главно от Елзас. Вероятно защото в тази област се говори и немски. Има и членове на някакво странно движение, което иска Германия да вземе Елзас. Медиите изобщо не разбраха какво става. Образцова акция.

— В Париж с „Аустерлиц“ ще бъде по-различно — каза мрачно Лазал.

„Стоманеният лешояд“ бе отплувал от Дънуич веднага след свечеряване. Двата му корпуса режеха като ножове огромните вълни и корабът следваше курса си, без да се поклаща.

Доулиш стоеше на мостика, а до него Сантос поглеждаше за стотен път екрана на радара. Нямаше и следа от кораб пред тях. Преди това бяха засекли самолет, излетял от френския бряг, но той бързо се бе отклонил на юг. „Лешоядът“ под личното командване на Доулиш извършваше своя рейд през Атлантика без навигационни светлини. Сантос бе изразил опасенията си:

— Досега никога не сме плавали без тях.

— Нищо, време е да свикнеш с опасностите. Имаме радар. Най-добрият в света. Ако не го пипат глупаци, всичко ще бъде много просто. Ти отговаряш за глупаците. Нали шкиперът е за това? Не искам никакви грешки. За да си получиш премията.

Сантос сви рамене с примирение. Той наистина желаеше тези пари. Много. Необлагаеми. В брой.

Вече наближаваха Аркашон и първите кървавочервени ивици на зазоряването се бяха разлели на източното небе. Сантос стоеше с Доулиш на мостика, когато телеграфистът изтича по стълбата нагоре. Изглеждаше обезумял от страх и размахваше лист хартия.

— Капитане! Току-що получихме сигнал от брега. Има стари мини от войната. Наредиха да обърнем веднага, докато не е станало късно.

— Божичко!… — започна Сантос.

— Блъф — излая Доулиш. — Чист блъф. Мини, друг път! Това са номерата на Навар. Оставаме на същия курс…

— Но ако е вярно — отново поде Сантос.

— Казах същия курс, по дяволите!

На борда на „Ураган“ високият офицер от DST, когото бяха заварили на яхтата, се бе привел над мощен предавател. Зад него се бяха струпали Пола, Туийд, Нюмън и останалите. Офицерът погледна Туийд:

— Изпращат предупредителния сигнал непрекъснато. Няма отговор.

— Няма и да има — отвърна Туийд. — Познавам Доулиш. Ще се опита да промуши „лешояда“. Мисли, че просто блъфираме. Ще хвърля един поглед…

Изтича нагоре по стълбата с бинокъл на врата. Вече на палубата, той се изкатери на покрива на кабината и оттам се прехвърли върху стълбата на радарната мачта. Отдолу Пола го наблюдаваше с безпокойство — всички знаеха, че Туийд страда от морска болест.

Изправен на върха на мачтата, той успя да види „лешояда“, който цепеше вълните с двата си корпуса отвъд входа на пристанището. Туийд не отделяше от очите си прибора за нощно виждане. „Лешоядът“ бе наистина удивителен кораб. Дали би могъл с късмета, който толкова често имат негодниците, да избегне мините и да стовари собствениците си на брега?

Доулиш мина от другата страна на мостика. Погледна надолу. Едно метално кълбо със стърчащи шипове плуваше на по-малко от метър от корпуса. Слезе от мостика и изтича до малкия самолет, където винаги чакаше пилот. Влезе вътре, изкрещя заповедта си и едновременно с това натисна бутона, който прибра стълбата и затвори вратата.

— Излитай! Вдигни тая играчка във въздуха, докато не сме се разхвърчали на парчета. Курсът — после! Вдигай я, за бога!

През бинокъла Туийд видя как „лешоядът“ намали скорост, преди да влезе в пристанището. Стисна устните си. Изглеждаше, че Доулиш ще успее. А после?… Нервнопаралитичен газ в ръцете на човек като Дьо Форж. Само страхът от този газ щеше да е достатъчен, за да разчисти пътя му към Париж.

Тогава видя малкия самолет. Той се отдели от палубата и се заиздига вертикално. Доулиш се измъкваше.

Самолетът се намираше на трийсетина метра над кораба, готов да отлети надалеч, когато „лешоядът“ активира мината. Чу се глух тътен, който разтърси пристанището. Огромен гейзер изригна вода и едри метални късове. Обгърна бръмчащия самолет, който за миг изчезна в гъстия облак от пръски. Водният стълб полетя обратно надолу, а след него, бавно въртящ се около носа си, пропадна и самолетът. Отдолу един от корпусите се откъсна заедно с палубата и се понесе по повърхността на океана. Другият бързо потъна надолу. Падащият самолет се стовари на палубата и я разби. Огромни късове от корпуса се разхвърчаха над вълните. Останките от „лешояда“ потънаха под водата и тогава последва оглушителна експлозия. Ракетите се бяха взривили. Водата изригна наново. Гигантски фонтан изхвърли нагоре отломките на онова, което преди секунди беше най-усъвършенстваният кораб в света. Туийд се успокои, защото знаеше, че нервният газ ще се разтвори бързо в океана и ще стане безвреден. Той се вкопчи в мачтата, когато ударната вълна разлюля яхтата. Последва тишина. Туийд се спусна и погледна хората си.

— Доулиш вече го няма. Доставката на оръжие е провалена. Но съвсем не мисля, че това ще спре Дьо Форж.

56.

Марлър беше получил новите си инструкции, преди Туийд да отлети от Париж за Аркашон. За пръв път не пътуваше с „Ер Интер“. Бе чакал с часове в кабината на хеликоптера, кацнал на малко летище извън Париж. На седалката до него лежеше калъфът с карабината „Армалайт“ и снайпера му. Едно момиче, което не говореше много, му носеше храната. Между часовете за ядене той спеше почти през цялото време. Но когато пилотът го разтърси, за да го събуди, той веднага скочи.

— Нещо ново?

— Започна се. По улиците на Париж е като в ада. Отлитаме на юг.

По улиците на Париж беше като в ада. Но адът бе създаден от саботьори, вкарани в града, които бяха започнали да действат според плана на операция „Аустерлиц“.

Задната врата на един камион за мебели, спрял близо до телефонната палата, се отвори и от него се изсипа група мъже с маски, които стискаха автомати. Но щом наближиха входа, друга група маскирани мъже с карабини ги обкръжи.

Водачът на нападателите, който трябваше да завземе съобщителния възел, се обърка. Подкрепления, за които не бяха му казали? Докато се чудеше, един приклад се стовари върху тила му и го повали на земята. Останала без водач, групата се обърка още повече. Следващата изненада бяха гранатите сълзотворен газ, които избухнаха в краката им. Никой от саботьорите не забеляза, че новодошлите маскирани мъже носеха тънки зелени ленти на дясната си ръка.

Схватката за централата беше груба и кратка. Хората на CRS, които можеха да различат приятел от враг по зелената лента на ръката, обкръжиха метежниците. Натъпкаха ги в камиони „Берлие“, скрити в съседните улици. Много от победените бяха качени в безсъзнание. Цялата операция трая точно пет минути.

Подобни сблъсъци можеха да се видят навсякъде в Париж. Лазал беше предвидил точно вероятните обекти на нападателите и беше разпределил силите на CRS в близост до всички ключови места.

Главният удар беше насочен срещу Министерството на вътрешните работи. Стотина от метежниците наскачаха от частни коли и фургони — повечето крадени. За тяхна изненада вратите, които водеха към двора откъм площад „Бово“, не бяха заключени. Помитайки охраната, те нахлуха в просторния вътрешен двор и се втурнаха към сградата на министерството. Генерал Дьо Форж го бе определил като цел № 1, посъветван от жена си Жозет, която след това изчезна.

Нападателите спряха внезапно, когато други мъже — също много и също маскирани, препречиха пътя им. Вратите зад тях се затвориха и метежниците се оказаха в капан. Преди да разберат какво става, хората от CRS ги връхлетяха — размахваха приклади и гумени палки, трошаха глави, поваляха нападателите. Силите за борба с безредиците не се славеха с галантни обноски. Сега се нахвърляха върху всеки, който нямаше зелена лента на ръката си.

Навар гледаше жестоката схватка от прозореца на кабинета си на първия етаж. Злополучните нападатели скоро бяха натикани в камионите, които влетяха през отново разтворените врати на двора.

Час по-късно командирите на отрядите на CRS във всички части на града докладваха, че са изпълнили задачата си. Навар реагира веднага. Специални отряди бяха охранявали журналистите и колите на телевизията, дошли в министерството. Навар веднага получи програмно време. Застана пред камерите и съобщи накратко, че са се справили с „терористите“ и градът вече е спокоен.

Генерал Дьо Форж беше решителен военачалник. Изслуша спокойно обаждането на Леми от Аркашон:

— Пълна катастрофа, генерале! — Леми звучеше потресено. — „Стоманеният лешояд“ беше почти влязъл в пристанището, когато се взриви — разлетя се на парчета. Приеха съобщение, че край брега са забелязани мини от войната. Мислех, че е блъф. Няма да получим никога оръжието, което чакахте…

— Благодаря, Леми. Докладвай обратно в Генералния щаб.

Дьо Форж затвори телефона. Стана, за да даде инструкции на офицера, който чакаше.

— Тръгваме — операция „Маренго“ започва. Ще пътувам в танка начело на дивизията. Преди час наредих на останалите командири да отворят запечатаните си инструкции. До края на деня победата ще е наша.

На борда на „Ураган“ Туийд прочете изявлението на Дьо Форж от предната нощ, което беше предвидено за сутрешния брой на „Монд“.

„Учението ще се провежда и на територията на Централна Франция. Войските няма да стигнат по на север от Шатору. Населението се предупреждава да стои настрана от местата, където се водят маневрите. Често по време на учение се използва бойно въоръжение и се провеждат реални стрелби.“

— Каква е целта на всичко това? — попита Пола.

Туийд погледна през илюминатора. Беше следобед и яхтата танцуваше като балерина по вълните. Той беше глътнал още едно от хапчетата си.

— Забележи употребата на думата учение. Повторена е два пъти. Опитва се да заблуди Навар. А от Шатору нагоре шосе Н20 върви право към Париж. Както предрекох, той ще следва този маршрут. А в Париж очакваха обход от запад.

— Убеден съм, че сте прав — каза Бертие. — През нощта той ще се придвижи с максимална скорост и когато Париж се събуди, Дьо Форж ще е на „Шанз Елизе.“. Той победи.

— Как разбрахте, че ще тръгне по шосе Н20? — попита Пола.

Туийд се усмихна:

— При посещението си у Жозет в Паси забелязах бюст на Наполеон — идола на Дьо Форж. Не може да не е изучил военните му походи. Когато Наполеон се отправил срещу Уелингтън, той максимално бързо придвижил войските си направо към Брюксел и изненадал Уелингтън при Катър Бра. Париж е Брюксел за Дьо Форж — той ще връхлети по най-краткия маршрут.

— И нищо няма да го спре — добави мрачно Нюмън.

— Почти нищо — съгласи се Туийд. — Погледна офицерите от DST, охраняващи яхтата. — Мисля, че всички трябва да се върнем в Париж. На острова чака хеликоптер. Надеждата ни…

Замълча, когато чу някой да минава по трапа. Нюмън се дръпна встрани от стълбата. Пистолетът беше в ръката му. По дървените стъпала силно затрополяха нечии стъпки. Изведнъж се появи Виктор Роузуотър и се усмихна на Пола и останалите.

— Мислех си, че сте някъде в Аркашон. Е, казахме последно сбогом на лорд Дейн Доулиш.

— Целите сме в сълзи — рече Нюмън. Роузуотър погледна Туийд:

— Мисля, че трябва да знаете — майор Леми е още в Аркашон. Защо не е с Дьо Форж? — погледна към Пола. — Може би трябва да довърши нещо там?

57.

— Късно тази сутрин видях и Бранд в един бар в града — каза Роузуотър на Туийд.

— Бранд. Мислех си за него.

Туийд не каза нищо повече, докато гледаше надолу през прозореца на летящия хеликоптер. В него бяха още Пола и Изабел, унесени в разговор, Щал, Нюмън, Бътлър, Нийлд и Бертие. Всички на път за вкъщи През Париж.

Туийд, който бързаше, беше раздразнен от дългия им престой на острова. Наложи се пилотът да отстрани някаква повреда в двигателя. Беше все още светло, но денят си отиваше, когато застигнаха Трета армия на север от Шатору.

Туийд помоли пилота да слязат по-ниско. Първо видяха камионите, бронетранспортьорите и мотоциклетите. После безкрайната колона полеви сто петдесет и пет милиметрови оръдия. А пред тях нагоре по шосе Н20 се движеше още по-дълга колона от тежките танкове. Туийд вдигна бинокъла и го фокусира върху танка в началото на колоната, предхождан от голяма група ескортиращи мотори.

Генерал Дьо Форж стоеше в купола на своя „Льо Клерк“. Беше отказал шлем и носеше кепе, а на врата му висеше бинокъл. Забелязвайки хеликоптера, той го вдигна и Туийд изпита странното усещане, че се гледат очи в очи. Дьо Форж свали бинокъла, уверено махна с ръка напред и танкът с тътен продължи пътя си.

— Вече е доста на север от така наречената територия на учението — каза хладно Туийд. — Територията, която сам определи. Учението трябваше да бъде ограничено южно от Шатору. А това тук е шосе Н20. Как, за бога, ще разчисти магистралата, за да даде път на тази армия от стомана?

— Не се съмнявам, че ще намери начин — отвърна Роузуотър. — А какво правеше Бранд в Аркашон? Чакаше „Стоманеният лешояд“?

— Да. Но може и да е имал и друга цел. Още не сме свършили с него.

Марлър седеше зад пилота на хеликоптера, полетял на юг над шосе Н20. Беше късно следобед и сноп слънчева светлина пробиваше облаците и се спускаше към земята като мощен лъч от прожектор.

— Ето ги, идват — каза пилотът на френски.

— Да освободят Париж — отвърна мрачно Марлър на същия език.

Хванал се с една ръка за облегалката на пилота, с другата вдигна бинокъла си. Група мотоциклетисти беше спряла на едно кръстовище. Зад тях войници сваляха от цивилен камион пътни табели. Марлър прочете:

„Заобиколете! Главният път е затворен! Военни маневри!“

— Дьо Форж превзема шосе Н20. Дано скоро видим и самия него.

— Копелето върви право към Париж…

Пилотът продължи да лети ниско. Марлър наблюдаваше слънчевата светлина. Скоро щеше да падне здрач, а после мрак. Което значеше, че изпълнението на мисията му може да се окаже невъзможно. Вдигна бинокъла. Видя група мотористи, понесли се по магистралата пред танковете. С широко разкрачени крака и подпрян, за да не падне, Марлър нагласи отново фокуса. Не можа да повярва на очите си. В купола на танка, който водеше колоната, стоеше изправената фигура на генерал Дьо Форж. Марлър внимателно огледа местността. На изток от пътя се издигаше ниско хълмче. Пресметна наум разстоянието.

— Можеш ли да кацнеш на онзи плосък хълм? — попита той пилота по микрофона в шлема си.

— Мястото е идеално.

— Не изключвай двигателя…

Машината се спусна в дъга настрани от магистралата. Щом докосна върха, Марлър, вече свалил шлема, грабна калъфа, блъсна вратата и скочи на тревата, приведен под въртящата се перка. Изтича до една стърчаща от земята скала, залегна, измъкна карабината, постави оптическия мерник, опря оръжието върху камъка и нагласи фокуса, щом генералският танк се появи върху кръстчето.

Дьо Форж имаше силно развит инстинкт за опасността. Той видя кацането на вертолета. Извърна се и махна уверено на танковете, идващи отзад. После даде заповед на мерача:

— На хълма на изток току-що кацна хеликоптер. Стреляй по него веднага щом си готов.

Със светкавична скорост компютърът направи изчисления на посоката и траекторията. Огромното дуло се извъртя на 90 градуса, после започна да се спуска, за да улови точно целта.

Марлър дръпна спусъка две секунди преди оръдието да изстреля снаряда и да пръсне хеликоптера на парчета. Куршумът „дум-дум“ отнесе предната част от черепа на Дьо Форж. Тялото му се свлече върху екипажа отдолу, разплисквайки кръв в очите на мерача, който механично натисна копчето.

Снарядът прелетя на около 50 метра над вертолета и падна в една ферма. Уби фермера, жена му и трите деца, които бяха седнали да вечерят.

Марлър се прицели отново и стреля три пъти над главите на вцепенените мотоциклетисти. Те наскачаха от седалките, грабнаха автоматите и започнаха да стрелят по хеликоптера, който стремително се заиздига нагоре.

В танка цареше паника. Дьо Форж представляваше ужасна гледка проснат върху екипажа и още бълващ кръв. Петте танка зад тях не знаеха, че генералът е мъртъв. Те се подчиниха на последното му махване и продължиха напред. Веригите им дрънчаха и стържеха по настилката.

Точно пред тях имаше малка горичка, а сред дърветата шофьори на бензиновози бяха хванали маркучите от цистерните на паркираните камиони и изливаха бензина по магистралата. Течността вече бе образувала малко езеро. Един фермер държеше сноп горяща слама. Той хвърли факлата и петролното езеро пламна. Огнената завеса погълна петте танка, които се движеха най-отпред.

Объркване и хаос! Въртящи се танкове, които се блъскаха един в друг в отчаяното си бягство от огнената стена. Два от тях обърнаха назад и с тътен минаха от двете страни на машината на мъртвия Дьо Форж. Удариха се челно трите танка, които се движеха нагоре по шосето. След миг цялата колона спря на пътя. Армия без командир, без заповеди, без цел.

Пламъците обхващаха полетата и подпалваха просмуканите с бензин купи сено. Хеликоптерът, отнасящ Марлър в Париж, се бе превърнал в малка точка в сивия здрач на свечеряването.

58.

Бяха изминали двадесет и пет часа и сега всички се бяха събрали в кабинета на Навар в Министерството на вътрешните работи. Навар заговори:

— Оправяме се бързо с кашата. Както сте разбрали от заглавията в сутрешните вестници, генерал Шарл дьо Форж е умрял трагично по време на учение, за което сам е настоявал да бъде използвано бойно въоръжение. Никога не ще узнаем кой го е застрелял по случайност в суматохата на шосе Н20.

— Някой от неговите хора? — предположи Марлоу.

— Такова е общото мнение. После една голяма цистерна бензин се преобърнала, а горивото пламнало. Истинска трагедия.

— Така е — отвърна Лазал с безизразно лице.

— Военното учение беше прекратено. Всички подразделения са върнати в казармите. За онова тайнствено гробище, което Нюмън откри в Ланд, няма да има съобщения.

— Че то си е просто подробност — каза Нюмън доста злобничко.

— Дьо Форж е обявил всички убити за дезертьори. Няма смисъл да разстройваме близките. Те бездруго очакват най-лошото — отбеляза Навар с типичния галски реализъм. — А записите за телевизията на двамата свидетели Мартина и Моше Щайн никога няма да бъдат излъчени. Касетите бяха унищожени. Старата дама Мартина изглежда вече доволна, след като чу за смъртта на Дьо Форж. А Моше Щайн е човек философ.

— И разгромът на „Сигфрид“ приключи — каза Кулман. — С което май приключва всичко.

Тук се намеси Туийд:

— Остава да заловим Калмар.

— А откъде да започнем? — попита Роузуотър. — Нямаме никакъв ключ към самоличността му.

— Не съм сигурен — рече Туийд. — Обадих се на Джим Коркорън — шефа на охраната на летище „Хийтроу“. Докладва ми, че е видял майор Леми да пристига с директен полет от Бордо. Коркорън го проследил, записал и номера на наетата кола. Аз се обадих във фирмата — Леми е тръгнал към Олдбърг.

— Искам да се върна там — каза Пола.

— Твърде опасно е — възпротиви се Туийд. — Звъннах и в „Гренвил Грейндж“. Познайте кой вдигна. Бранд. И той се е върнал в района на Олдбърг.

— Полага ми се отпуск — настоя Пола. — Така че ще отида там. Искам да успокоя духа на Карин…

— Идеята ти не ми харесва — каза Нюмън.

— Не държа някой да идва с мен. Това е частно пътуване.

— Какво е положението в Южна Франция? — смени темата Туийд.

— Дадохме на Дюбоа две възможности — обясни Навар. — Първата е да разпусне зловещата си расистка организация „За Франция“. Второто е да отиде на съд за държавна измяна като член на „Черният кръг“. Беше му напомнено, че гласът му е записан на онази касета. Познайте коя от двете възможности избра.

— Първата, разбира се — отговори Нюмън. — Тая гнида с лекьосана вратовръзка няма капка смелост.

— Позна. Съгласи се да разпусне партията си. Ще се върне към стария си занаят — зарзаватчия в Прованс. Ще продава гнили плодове на безумни цени. Без водач расистите са безвредни.

— А ние трябва да се върнем в Лондон — каза Туийд.

— Значи мога да посетя отново Олдбърг — отдъхна си Пола.

Беше късен следобед, декемврийски следобед, когато Пола застана до прозореца на спалнята в хотел „Браднъл“ в Олдбърг. Валма от сиви облаци нахлуваха от североизток. Прииждаха огромни вълни, разбиваха се в стената на брега и хвърляха пяната си чак до прозореца й. Бе малко по-студено от деня на отчаяното бягство през блатата с Карин, но атмосферата си оставаше същата. Беше време да излезе за разходката си, преди да се е стъмнило съвсем.

Прегледа съдържанието на чантата, стегна колана на шлифера, уви шал около главата си и излезе от стаята. Долу нямаше никой. Усмихна се на момичето на рецепцията, изтича по стълбите към входа, сви наляво и се запъти към настръхналите от студа блата.

Пресече пустия обществен паркинг и обувките й застъргаха по чакъла на пътя, водещ към бреговите укрепления. Все още работеха по тях. В момента на обекта нямаше никой — строителите си бяха отишли вкъщи. Мина покрай постройката за лодки на яхтклуба „Слодън“ и зави надолу по стръмната тревясала пътечка към блатата.

Светлината чезнеше по-бързо, отколкото бе очаквала. Хвана се, че мисли за Калмар, звяра, удушил злощастната Карин. Струваше й се, че е станало преди сто години. Земята беше по-мека от последния път, когато бе предприела същата разходка. Стигна там, където пътеката се разклоняваше: наляво — обратно към пътя, и надясно — по стръмното към дигата, от която се виждаше пристанът за яхтите.

Пола пое надясно и тръгна по тясната криволичеща пътека, която следваше ръба на дигата. Започваше приливът. Вълните нахлуваха нагоре по тесния канал, който тръгваше от морето тридесет километра по на юг и вървеше успоредно на брега, чак дотук. Тогава чу стъпките. Тежки, уверени, те бързо я застигаха.

Туийд паркира форда до стената на хотела. Изскочи, заключи колата и хукна към входа. Насред стълбите се спъна и силно изруга. Продължи да ги изкачва, влачейки се нагоре по парапета, когато момичето се появи на рецепцията:

— Има ли ви нещо, сър? О, мистър Туийд, това сте вие.

— Изкълчих си проклетия глезен. Извинете. В хотела ли е мис Пола Грей?

— Току-що излезе — тръгна на разходка из блатата.

— Не сама, надявам се?

— Нямаше никой с нея.

Откъм бара се появи Виктор Роузуотър. Погледна Туийд, когато той рухна в едно кресло с изпружен десен крак и странно извит глезен.

— Какво става? — запита Роузуотър. — Пола се обади в апартамента ми в града да каже, че идва тук. Пита ме дали бих искал да й правя компания.

— И защо не й правите?

— Защото не знаех, че е пристигнала. Чаках я в бара.

— Робърт Нюмън няма ли го? — попита Туийд момичето. Изглеждаше раздразнителен. — Каза ми, че идва насам.

— Пристигна по-рано, сър. Канеше се да отскочи до „Гренвил Грейндж“.

— О, не! — Туийд погледна към Роузуотър. — Той е убеден, че Калмар се е върнал в Олдбърг. Трябва да е отишъл в имението, за да се позанимае с Бранд. Ще види обаче, че Бранд го няма.

— Това пък откъде му хрумна на Нюмън?

— Майор Леми и Бранд са тук, в Олдбърг. А сега Пола е тръгнала да се шляе из тези блата. Много ме притеснява. Сама. Те е в голяма опасност. И всичко, което мога да направя в момента, е да излазя няколко крачки.

— Ще отида да я намеря — каза Роузуотър и снижи глас. — Взел съм служебния си револвер.

— Тогава защо губите време, по дяволите!? — Туийд погледна момичето. — Можете ли да кажете кога излезе Пола Грей?

— Преди около петнадесет минути.

— Тръгвам да я догоня. Вие се грижете за глезена си.

Преди Туийд да успее да отговори, капитанът беше изхвърчал по стълбите, загърнат в шлифера си.

— Тя наистина ли е в опасност? — попита момичето. — Сещам се за това, което се случи преди време в блатата…

— И аз. Моля се на Бога Роузуотър да стигне навреме.

Пола можеше да чуе плисъка на прииждащата към дигата вода. Прииждаше като след порой. Яхтите, привързани за буйовете, се поклащаха от прилива и мачтите им се люлееха напред-назад. Обърна се веднага, щом чу стъпките. Беше Виктор Роузуотър.

— Слава богу, че си ти. Чудех се кой ли може да бъде. Чувствах, че трябва да дойда и да погледна за последно мястото, където е умряла Карин. Нещо като поклонение, както казах в Париж.

Роузуотър сплете пръстите на ръцете си, пъхнати в ръкавици. Той погледна към кея, където една яхта, покрита със синя мушама за през зимата, се приближаваше бързо, носена от прилива. Явно се бе освободила от буя и сега плуваше през тръстиките близо до дигата.

— Туийд пристигна в „Браднъл“. Страшно се безпокои, че си тук сама — каза той.

Пола бръкна с едната си ръка в чантата и му се усмихна.

— Но за теб е добре, нали. Калмар?

— Какви ги приказваш, по дяволите! — отвърна грубо Роузуотър.

— Трябваше да се сетя много по-рано. Спомняш ли си онази нощ, когато дойдохме повторно тук с Нюмън — по твое настояване? Каза, че се страхуваш да не би полицията да е пропуснала някоя улика. Щом отминахме сградата на яхтклуба, ти попита „Сега накъде?“. Правеше се, че не знаеш пътя. После стигнахме там, където пътеката се разклонява. Едната върви обратно към пътя, а другата се изкачва на дигата. Тогава аз се подхлъзнах. Ти вървеше отпред. Без да се замисляш, ми помогна да се изкача на дигата. Едва скоро разбрах какво всъщност означаваше това. Ти си знаел къде е открито тялото на Карин.

— А ти, скъпа, си прекалено умна, за да живееш дълго. Тъй или иначе се боях, че си ме видяла от върха на дървото как удуших оная тъпа кучка.

— Тъпа кучка? Карин ти беше жена…

— Да, но започна да ми омръзва. Както и ти…

— И Джийн Буржойн ми беше приятелка. Ти, мръснико, я удуши. Ти я уби.

— Да, срещу дебела пачка пари. Чиста работа — онзи навес за лодки край Аркашон беше идеален за целта. Свърших работата и се изметох, преди да дойдете вие.

— Безчувствено копеле! Господ знае какво още си извършил.

— Организирах „Сигфрид“ в Германия. Като офицер от разузнаването, за когото се предполага, че работи срещу ИРА, имах нужните контакти. Получих друга добра сума. Сега остана само ти. Не е ли ирония на съдбата? Да умреш там, където умря приятелката ти Карин. Може би това ще те утеши…

Пристъпи към нея. Пола беше измъкнала наполовина автоматичния броунинг от чантата си, когато той сграбчи дясната й китка с желязна хватка и я изви. Оръжието падна на пътеката. Ръцете му се стрелнаха към шията й и палците притиснаха гръкляна.

— Няма да се измъкнеш — изрече хрипливо тя.

— Защо не? Туийд подозира двама в района. Лукавия майор Леми и онзи дебелак Бранд. Кажи сбогом, Пола…

Палците се впиха в гръкляна й. Тя се опита да го ритне в слабините, но високата фигура, изправена над нея, се извъртя настрани. Коляното й удари с все сила крака му. Образът му започна да се замъглява.

Мушамата на вече доближилата се яхта бе отметната встрани. Нюмън изскочи и се втурна през тинята и туфите трева нагоре към дигата. Сграбчи Роузуотър за косата и рязко дръпна главата му. Калмар изръмжа, пусна Пола и се извърна. Двамата мъже се вкопчиха един в друг, загубиха равновесие и се затъркаляха надолу по дигата към отломките от лодката, в която бе намерено тялото на мъртвата Карин. Нюмън усети пръсти върху шията си, но използва раменете си като лост, за да се измъкне изпод Роузуотър, и успя да застане върху му. Ръцете му сграбчиха убиеца за гърлото и натиснаха главата му под водата. Задържа така. Главата на Роузуотър се виждаше като смътен силует под повърхността. Той разтвори устата си, за да поеме въздух, докато се мъчеше да се освободи, но дробовете му поеха морска вода. Главата на Роузуотър с полепнала по черепа коса се показа на повърхността. Ужасяваща гледка. Нюмън не пускаше врага си, а ръцете му се стегнаха още повече, когато го потопи отново. Без да обръща внимание на конвулсиите на тялото, той го държеше здраво. Скоро усети как ръцете около гърлото му се отпускат и падат. Отдръпна своите предпазливо. Тялото остана безжизнено под водата.

Прогизнал до кости, Нюмън се изправи, олюлявайки се. От него се стичаше вода. Успя да махне едва-едва на Пола, която гледаше надолу и разтриваше с ръка гърлото си. Той се изкачи обратно на дигата, сякаш изкачваше Еверест, и застана до Пола. Тя бе вдигнала поглед към блатата.

Нюмън чу звук от приближаваща се кола. Видя машината — джип с огромни гуми подскачаше към тях, заслепявайки ги с мощните си фарове. Той прикри очите си с мокра ръка и видя трима мъже в джипа, когато спря до дигата откъм сушата. Главен инспектор Букенън, до него Туийд и сержант Уордън на волана.

— Виж… Боб — едва изрече Пола.

Сочеше от другата страна на дигата. Водите на прилива повдигаха тялото на Роузуотър. Обувките му стърчаха над повърхността. Заедно с останките от лодката то се понесе към пристана. Туийд застана първи до тях. Нямаше вид на човек с изкълчен глезен.

С дрехи, увиснали на тялото му, Нюмън разказа на тримата мъже за случилото се. Говори кратко.

— Винаги сме смятали, че Роузуотър е убиецът — каза Букенън. — Оная история с намирането на пръстена с Лотарингския кръст ни насочваше далече от него — към Франция. Уордън беше начело на екипа, който пръв претърси мястото на престъплението. Никога не биха пропуснали пръстена. Проблемът беше; че нямахме доказателства. Когато е убита съпругата, първият заподозрян е съпругът.

— Мисля, че трябва да отведем тези двамата в хотела и да ги пъхнем в гореща вана — каза Туийд. — А тялото… според мен водата ще го отнесе чак в Северно море.

Епилог

Седмица по-късно Туийд събра целия екип в кабинета си. Синините по шиите на Пола и Нюмън, които убедиха Букенън в истинността на разказа им, бяха започнали да изчезват. Марлър стоеше подпрян на стената и пушеше. Бътлър и Нийлд бяха седнали върху бюрото на Пола, а Нюмън бе заел креслото.

— Кой беше Манто? — попита Пола. — Така и не разбрах, защо имаше двама убийци.

— Нямаше — каза Туийд, облегнат назад в стола си. — Марлър беше Манто. Знаеха го само трима души: Навар, Лазал и аз…

— Но защо? — настоя Пола.

— Ако млъкнеш за малко, ще ти разкажа. Аз го измислих — част от психологическата война срещу Дьо Форж. Знаехме, че използва Калмар, и измислих друг убиец, който да го изведе от равновесие. Бертие беше дал на Лазал директните телефони на Леми и Дьо Форж. Елементарно, нали?

— Елементарно? Но нали се смяташе, че Манто е предизвикал катастрофата на влака, убийството на президента и министър-председателя? Неговият знак — пелерината — беше намерен в едно съседно село. Наметалото беше намерено и близо до префектурата на Париж, когато убиха префекта. Имаше и трета — при навеса за лодки, където беше удушена Джийн Буржойн. Марлър не би могъл да знае предварително за тези убийства.

— Така е — усмихна се Туийд. — Преди да се появи на сцената Манто, Лазал купи от един шивач на театрални костюми в Париж няколко пелерини. Те бяха раздадени на доверени офицери на DST. Едната бе набутана в кофата за боклук близо до мястото на парижкия инцидент. Между другото, префектът на столицата си е жив и здрав. Замина под чуждо име на отдавна заплануваната си почивка на остров Мартиника. Официалната версия е, че наскоро се е възстановил от раната и е поел задълженията си. Наметалото в селото бе открито часове след трагедията с влака. Достатъчно време, за да го изпратим с вертолет до Лион. Агентите на Лазал подкупиха един местен старец да каже на пресата, че е видял мъж с наметало на виадукта. Друга пелерина беше изпратена в Аркашон. Марлър в ролята на Манто звънеше непрекъснато на Дьо Форж и си искаше хонорара. Когато получи голямата сума пари, взехме от парижката банка швейцарски франкове — е, една част с поредни номера, а другата — фалшиви, заловени при акция на полицията преди месец. Марлър върна парите, за да обърка още повече Дьо Форж.

— А кой всъщност уби Дьо Форж?

— Скъпа — провлачи Марлър, — не четеш ли вестници? Случаен куршум в суматохата след инцидента с преобръщането на бензиновоза.

— Наистина ли?

Марлър й кимна с усмивка.

— Бертие, агентът на Лазал в щаба на Дьо Форж, изигра особено важна роля — продължи Туийд. — С помощта на подслушвателно устройство той е следил от съседния кабинет разговорите на Леми с Калмар. Включително и новите обекти — така узнахме, че ти си сред тях.

— Ужасно — каза Пола. — За известно време Роузуотър ми харесваше.

— Поради което — продължи Туийд. — Бътлър и Нийлд бяха плътно до теб. С нареждане никога да не те оставят сама.

— Кога заподозряхте Роузуотър? — попита тя.

— От самото начало ми се виждаше странен. Спомни си, когато се срещнахме с него в хотел „Драй Кьониг“ в Базел. Гледаше доста похотливо една хубава жена в ресторанта. За да се мотивира, предположи, че го шпионира. Сигурен съм, че докато Карин е работила за Кулман, е започнала да подозира собствения си съпруг. Той е разбрал и я е удушил край блатата край Олдбърг. От това, което ти е казал, става ясно, че е искал тъй или иначе да се отърве от нея, за да не му пречи да се вживее в ролята си на Казанова.

— Истински злодей. И какво — само това ли? Погледнал друга жена?

— Има и още. Нюмън се сети пръв. Спомни си нощта, когато двамата с него и Роузуотър ходихте до блатата. Нюмън видял как капитанът без колебание ти помогнал да се качиш на дигата, след като си се подхлъзнала. А Роузуотър не би трябвало да знае мястото, където е била убита Карин. От този момент ти бе под охрана. Следващото нещо, което насочи вниманието ми към него, беше едно съобщение от Кулман. Той ми каза, че информаторът му Хелмут Шнайдер му изпратил през Висбаден списък с адресите на базите на „Сигфрид“ в Германия. И нито дума от Роузуотър, въпреки че Шнайдер съобщил адресите първо на него. По-късно ти ми каза, че на излизане от един ресторант в Аркашон след вечерята с Роузуотър той ти предложил да се поразходите с колата му.

— Така е — съгласи се Пола. — Благодаря на Бога, че Бътлър ме спря.

— Надолу по улицата било паркирано червено порше. Роузуотър не се доближил до него, когато Бътлър се присъединил към вас. След като сте тръгнали, Нийлд спрял колата и казал, че се връща да потърси портфейла си — бил го изпуснал някъде…

— Спомням си…

— Нийлд отишъл до ъгъла и видял Роузуотър да се качва в поршето. Кой е този капитан от разузнаването, който може да си позволи порше? Имаше и други необичайни съвпадения.

— Намериха ли тялото му? — попита Пола.

— Не, което бе добре дошло за Министерството на отбраната. Представи си скандала, който можеше да последва. Току-що в Германия го обявиха за безследно изчезнал. Вероятно тялото му се намира на дъното на Северно море.

— Рискувахте много — обади се Марлър, — като използвахте Пола за примамка.

— Аз сама се съгласих — потвърди Пола. — Настоях за това, когато разбрах кой е Калмар. Голяма глупачка бях. Но Туийд, Бътлър и Нийлд бяха скрити зад дигата, в случай че Нюмън не успееше. — Тя погледна Туийд. — Но как Доулиш е успявал да прекарва незабелязано ракетите?

— Ти веднъж ми подсказа отговора, но си спомних за това едва когато наблюдавах влизането на „Стоманеният лешояд“ в Аркашон. В началото, когато описваше гмуркането си с Карин при Дънуич ти каза, че си видяла нещо приличащо на голям бял кит. Необичайно за тази част на света.

— Тогава какво е било?

— Един от онези огромни пластмасови контейнери, които пълнят с допълнително количество петрол и ги влачат на повърхността зад танкерите. Приличат на гигантски наденици. Доулиш беше хитър. Предполагам, че е внасял ракетите от завод в чужбина, хвърлял е котва в морето край Дънуич, а после е складирал контейнерите с ракетите в потъналото селище. Оттук и интересът му към подводните изследвания. После „лешоядът“ можел спокойно да отплува към Харуич.

— Значи всичко е наред?

— Във Франция е наред. — Туийд погледна хората си. — Мисля, че свършихте отлична работа. Помогнахме да бъде спрян един военен диктатор, който щеше да вземе властта в Париж и да съсипе нова Европа. Майор Леми, който често е ръководел зловещите екзекуции в Ланд, е бил намерен мъртъв в един хотел в Олдбърг. Застрелял се. Капитан Рей бил намерен да виси в онзи ужасяващ кладенец за изтезания. Струва ми се, не е бил особено популярен сред войниците. Сега мисля, че ще е най-добре да се приберем вкъщи.

— Аз ще се обадя на Изабел — каза Нюмън и стана. — Просто да съм сигурен, че се е настанила във временното жилище, което й предоставихме в Саут Кен.

— Онова, дето ти е съвсем на път — каза усмихнат Марлър.

— Чисто съвпадение.

— Може би Пола ще пожелае да вечеря с мен? — предложи Туийд.

— Прекрасна идея — скочи Пола. — Само да се пооправя. — Мина покрай Нюмън, без да го погледне. Моника, която не бе казала и дума иззад бюрото си, изчака, докато останат сами с Туийд.

— Изабел съвсем скоро може да започне работа към английската тайна разузнавателна служба — каза Туийд. — С удоволствие ще я приема в екипа си. Тя е един от най-опитните агенти на Лазал.

— А говорихте ли с новия министър-председател преди събранието тук?

— Извини ми се любезно и без лоши чувства. Спомняш ли си, Хауърд ми каза, че министър-председателят използва така наречения метод на двойната проверка. Изпитвал ни, иначе казано. Той оставил на Министерството на отбраната да избере за тази цел някой от Военното разузнаване. Избрали Виктор Роузуотър! Премиерът никога повече няма да направи подобно нещо. Трябва вече да тръгвам — да се освежа.

— Изабел… — започна Моника. — Малко е опасно. Може наистина да е опитна — Лазал е професионалист. Но Изабел и Пола заедно?

— Те се разбираха много добре в Аркашон. Сам го видях.

— Може! — Моника извърна очи нагоре. — Било е за малко и при опасност. Имате още много да учите за жените.

— Въобразяваш си…

— Тъй ли? Не видяхте ли как Пола мина покрай Нюмън, без дори да пожелае лека нощ? Хубаво, вземете Изабел. Голяма веселба ще настане, няма що!

Информация за текста

© 1992 Колин Форбис

© 1993 Георги Генчев, превод от английски

Colin Forbes

Cross of Fire, 1992

Сканиране: vens, 2009

Редакция: didikot, 2009

Издание:

Колин Форбис. Огнен кръст

Издателство „Сибия“

Редактор: Камелия Янакиева

Коректор: Елисавета Павлова

Технически редактор: Йордан Георгиев

ISBN 954–8028–23–9

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/14720]

Последна редакция: 2009-11-27 23:00:00

Content

Колин Форбис
Огнен кръст

Пролог

Първа част Пола: Кошмарът

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

Втора част Спусъкът на смъртта

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

Трета част Огнен кръст

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

Епилог

Информация за текста