Стефан Чурешки

Смях в лудницата

Способността да се смееш е цивилизационна черта. Смехът разкрива някои страни от характера на човека и властващите нрави в обществото, които сивото ежедневие и целенасоченият поток от ненужна информация често скрива. Особено смехът над сериозни неща. Хуморът обаче както може да поднася философски сентенции с градивен шеговит тон, така може и да руши сериозни стойности на цивилизацията. Затова способността да бъдеш сатирик е усилие на цивилизационното съзнание, защото нелепата шега освен, че може да засегне суетата на някого, може и да бъде деструктивна за душата на човека. През комунизма сатирата беше единствената възможност да се кажат някои неща за режима, въпреки контрола, който се упражняваше върху средствата за всеобщо осведомяване. За съжаление понеже не можеше да се говори срещу БКП обикновено хората на хумора осмиваха българското без да имат изконни народопсихологически и историко-философски основания да правят това нещо. Така ние чрез осмиването на българското, което е свещено мъченическо с високи нравствени добродетели, които бяха трън в очите на българофобията, подценихме своето и създадхоме чувство на недоверие, подозрителност и неверие в способностите ни като нация. А Неврокопския митрополит Борис, мъченически убит от комунистите след 09.09.1944 година казва, че ние сме оцелели през вековете, защото сме вярвали в Бога и в себе си като нация. Тези две основни за нашето съществувание вери комунизмът разруши, тези две вери руши и либералната демокрация. Осмиването на българското доведе дотам, че ние вярвахме и все още вярваме повече на чужденците, отколокто на себе си и нещо първо трябва да бъде признато от чуждото, а после да получи българско признание. Това себепоругание, което е типично за българската сатира през модерността доведе дотам, че ние се профанизирахме и се предадохме на мисълта, че сами не можем да се оправим. От осмиването на българското се роди съвремениня нихилизъм, чиито жертви станаха емигрантите, наркоманите и пияниците в България. И затова не малка отговорност носят сатириците, които не смееха да критикуват решението на световната политика България да бъде част от съветската сфера на влияние. Както не смеят и да критикуват сега отрицателните и ниски културни знаци и явления, които демокрацията и пазарната икономика пораждат като инструмент за налагането на едно нетипично и враждебно за нашия исторически опит цивилизационно статукво в България. Затова все още в училище се учи бай Ганьо, защото литературата ни не иска да каже че нашите подвизи от войнитие през ХХ век и страданията от комунизма ни превръщат в светите мъченици на Европа, Точно това злобно осмиване на българското понеже открита политическа сатира не можеше да има доводе до мотивацията на много хора да напуснат страната след 1989 година. Така че сатира, която не е с открит обществен и културен адресат, а се подиграва с българското по принцип има силно деструктивно въздействие върху психологията на българите и кранйта й цел е не да създаде ползотворна визия за света, а да разруши онова, което сме изстрадали в историята. Същото се отнася за сатирата, която се гаври със свети неща, както става в много известни телевизионни представления, където сатиризмът освен че носи подчертано вулгарна насоченост, т.е. говори се за мъжки и женски полови органи и за секс, носи и елемент на гаврата с личността. Тази вулгарност на съвременната сатира, която е родена от факта, че ниската култура в България през демокрацията получи достъп до масмедиите обезсмисля философското послание на сатирика и направи от иронията злостна шега, която отблъсква по-културния зрител и слушател. Защото идеята на сатирата е не да събуди ниския инстинкт на човека, а да му открие философски притча на познанието, която гадостта на света скрива и цензурира. Затова хуморът в страната, който не смее да измисля вицове за богати и властни хора, а прави битова ирония на банални неща губи от влиянието, което сатиризмът носи по принцип. За да можеш да се шегуваш ти трябва да си казал първо истината за себе си и оттам да правиш рецензия чрез хумора на явленията от света и на делата на други хора. Затова сатирик без духовен изповедник се превръща в кукла на конци, на която по-умни и богати хора плащат за да руши онова, което е нелицеприятно. Затова хумористът обикновено е критичен човек, който е образован, т.е. има ума и възпитаната мисъл да разпознава явленията от света и да разбира мотивацията като непременно има чувство за святост. Ако се подиграва едновременно с Бога и Мамона сатирикът става селски подигравчия, който осмива както святото така и профаното и в това неразпознаване на света идеята на сатирата и иронията се губи, защото шегата става просташки виц, който лесно девалвира и тънката философска ирония става подигравка, която засяга умаи чувството на човека и засегнатият става по-сериозен откогато и да било и търси пътища за отмъщение. Сатирата без злоба и простащина в нея е могъщо оръжие на философа, който е потискан от обстоятелствата да каже открито и ясно идеята на своя гений. Хубавата сатира със своята философска притча смирява, а лошата подигравка озлобява и подигравчията справедливо някога бива наказван от всевиждащата справедливост, която движи Вселената. Същото, което се отнася за хубавия виц, който може да обезсмисли тонове философска книжнана се отнася и за добрата карикатура, чиито творци в гения си схващат същественото като комична ситуация. Вицът и карикатурата са шеговита притча и понеже българинът има голяма любов към притчите, епиграмите, афоризмите и сентенциите, то и вицовете и карикатурите се радват на популярност в България. Ако обаче злобееш поради собствени комплекси или защото някой ти плаща, то рано или късно притчта става глупост, от която никой няма полза. Затова хумористи са обикновено философите, които чрез сентенции се опитват да кажат нещо на слушателя на универсален език, така че колкото се може по-широка аудитория да разбере това послание и заедно с това посланието да си остане стойностно и неподталиво на времето и конюнктурата. Дори това време и конюнктура да са под властта на най-могъщия и силен диктатор, който човешката суета може да измисли. Шегата в години на диктатура е лек за разтерзаните ни души, и чрез шегата се вижда нищожността на репресията и несъстоятелността на грандоманията на властимащите. Така ще стане и днес, стига шегата да носи философска сентенция, а не да бъде злобна карикатура с подла и комерсиална цел за омаскаряване на човека, защото е неудобен или защото е различен от останалите. За съжаление днес смехът е смях в лудница и има болезнени психологически характеристики с оглед анализа на смисъла на шегите, които си правят лансираните шегобийци и шутове в България. Защото окаяното ни положение не е за смях, когато един висшист взима 300 лева, а един битов техник взима 2000 на месец. Смехът в тежки години без да има позитивна философия в него се превръща в смях на лудия, чиято болна психика го кара да създава собствени светове, в които усмивката на лицето е родена от тежък душевен стон, чийто вик за помощ е оставен без последствие от страна на студеното и безсърдечно общество. Ако си рицар и поет днес, ако си истински християнин ти днес полудяваш и може би това цели философията на новото време, но тази лудост не е за смях, а претекст за дълбоко размишление от страна на добрите хора къде отиваме и какво направихме след 1989 година. В публичния смях над българското днес има много тежка психична диагноза, която се отнася както за шегобиеца, така и за неговата аудитория, която в тежкия вопъл на смазания човек вижда смешно нещо, което иначе е неразбрано идеалистично философско отношение към света и затова буди смях у неграмотния с достъп до масмедиите. Ние се смеем на странностите на прехода и на странностите на определени хора без да разбираме, че зад тези странности се крие една дълбока душевна мъка на българина, която не може да бъде изразена другояче, освен със средствата на класическата театрална трагедия. Ние не разбираме колко тежко е положението на съвременния българин, който беше лишен от Бог и национално човешко достойнство цели 50 години. Ние се смеем на българския политик без да съзнаваме колко трагично е било да бъде унищожена нашата елитарна класа след 1944 година. Интересно обаче защо не се шегуваме с онези, които ни докараха до това положение и защо не си правим майтапи с манталитета на онези политолози, социолози и икономисти, които конструираха философията на „прехода“, в чиято бедност ние тънем? Може би защото още страхът е цензура на нашата способност философски да разобличаваме суетата на света чрез стойностни вицове и афоризми? Колкото повече изследвам комунизма в България и анализирам настоящето толкова повече достигам до извода, че острите и смислени политически вицове през тоталитаризма са се създавали от специални чужди центрове, които са водели целенасочена антибългарска пропаганда. Не антикомунистическа, а подчертано антибългарска пропаганда. Пропаганда, в която ние наивно вярвахме и която атакуваше не БКП и нейната идеология, която е родена от философската традиция на Европа, а атакуваше нашето достойнство като народ и силата на държавата. Само с чужда пропаганда чрез хумора от специално създадени и издържани философски центрове мога да си обясня факта, че вицове за демокрацията и пазарната икономика не се измислят в България. През годините на комунизма единственият разрешен от властта философски отдушник беше хуморът и чрез сатирата ние казвахме някои неща на управляващите, с така наречения „езоповски език“, които при липсата на политическа опозиция можеха да бъдат коригирани единствено от силата на сатиричната сентенция. Тази сатирична сентенция липсва изцяло днес. Нещо повече. Властимащите в България и в Европа се дразнят от справедливата шега. А Тодор Живков, който имаше много умни и подготвени съветници събираше вицове за себе си! В това отношение много сме задължени на драматурзите от Сатиричния театър и на покойния Радой Ралин, чието творчество синтезираше народната рецензия на това, което се случваше в България през социализма. Хуморът на Радой беше едновременно философски и общонароден, поради което беше изключително опасен. За Радой обаче имаше свещени неща, които не бива да се омерзяват чрез подигравки. Впрочем в българския традиционен хумор няма злоба и поругание на свещеното. Злобата и поруганието на свещеното дойде отвън, от подигравки и хихикания на онези, за които България и българското винаги са били трън в очите. И това важи и за онези, които днес се отричат от българския национализъм и християнството, защото са станали философски еничари на чужди пропаганди, в които голям дял има и диверсионната за цивилизационното ни съзнание сатира. Нашият роден Хитър Петър е селянин, но има чувство за свещеност и за цивилизационно присъствие в един мултикултурен философски свят. Надлъгването на Хитър Петър с Насредин Ходжа не е селски тарикатлък, а проява на способност да запазиш истината и светостта чрез хумористичен акт въз основа на народната ни мъдрост, която е синтезирала философския опит на Изтока и Запада в хода на развитието на човешката цивилизация. Става дума за сатиричен израз на философската сила на християнството срещу липсата на ученост у друговереца, защото свободата на България от турско робство дойде от превъдходството на европейския научен метод над изостаналата Османска империя. Храбростта на турския войник отстъпи пред силата на европейското оръжие, което е измислено от учените, които са обучени от християнската научна традиция, към която принадлежат и българите. В този смисъл може да се каже на една известна медийна и политическа личност, че японецът измисли каратето, а американеца ядрената бомба, чиято съпоставка в съдбата на Хирошимаи наказаги показва какви са стойностите на човешката цивилизация и за какво трябва да се бори едни истински български политик. Защото наместо да съзадем алтернативна програма на Майкрософт и да вземе огромни ресурси, ние ставаме технически подизпълнители на компютърни фирми, които ни дават трохички за да не правим електронна конкуренция на големите технологични компани. И тук вицът е пълен — ние от инженер Ганев през модерността ставаме прислужника Ганев, на който пак както през комунизма философски и религиозни ментори са чужди учени и мислители. Затова Хитър Петър е бащата на българския философ, който има за задача в бъдеще да конструира националната ни философия в един свят, където социално-икономическата принуда е същата, каквато е била социално-икономическата принуда за сменяне на вярата ни под турско робство. Това е защото душата на народния ни герой е смесица от душата на Дон Кихот и Санчо Панса и затова в нашата традиционна ирония има рицарство. А ние днес не говорим за българския Дон Кихот, защото ако кажем на света, че не измислихме фашизма и комунизма, нито сме свикнали да продаваме светостта си за лъскави играчки, то тогава светът може да се ядоса, че един малък и изстрадал народ е по-достоен от световните пари, които са натрупани нечестно според християнската нормативна етика. Днес се смеем на силовите фигури в нашия живот, част от които междувпрочем са световни и европейски шампиони по силови спортове, чиито успехи будят завист у големите нации, но ми е интересно защо все пак думи като афера, гешефт, далавера и корупция не са от традиционен български семантичен произход? Защо не вземем да осмеем тъпотията на света, на която плащаме данък като се интересуваме от това татуиран ли е задника на Брад Пит или не, наместо да се интересуваме как преживява българския учител и лекар, който влезе в международна социално-икономическа конюнктура по решението на чужди сили, а не по желанието на българския народ? Защо се подиграваме на бедния и честен лекар, който се грижи преко сили за нашето здраве, защо се гаврим с бедния български учител, който учи децата ни на българщина, а не се подиграваме на богатия Холивуд чиято култура е на нивото на битовия културно-масовик? Защо не се подиграваме на Европа затова, че от общество на рицари, на християнски богослови и видни теоретични учени днес е свърталище на низки страсти, които са по-добре платени от благородните науки? Защо не питаме със средствата на нашия автентичен историко-културен опит накъде върви света и защо ако света иска да си троши главата, то ние непременно трябва да му подражаваме? Защо не питаме със средствата на иронията защо богатите си купуват всякакви предмети на разкоша, а не издържат болницте и училищата, каквато впрочем е тайната на успеха на българското Възраждане, когато богатите освен че имаха по пет-шест деца даваха пари за издръжка на бедните българи и се учеха на световна философия, научна теория и обща логика и високо богословие и така направихме такова силно социално-културно единство на органическата ни нация, че никой не можа да ни откаже да бъдем българи и православни дори и при трусовете на модерността? Страх ли ни е да кажем на новия световен ред, че той се прави от случайно забогатели личности, които не виждат по-далеч от битовия хедонизъм, прагматизма, стопанската сметка и нивестиционния си режим, който мироглед впрочем е срутил и Римската империя? Пак ли ни е страх, че някой ще ни направи нещо? Ами че те ни направиха всичко възможно. По-способните българи емигрират, държавата е с ограничен суверенитет и не може да влияе на икономиката, престъпниците се разпореждат публично, жените стават проститутки, децата се развращават от малки с рокендрол и пошла музика — какво още могат да ни направят? Всичката гадория, която философията на нашественика може да измисли с мирни средства вече ни се случи. От какво ни е страх? Ние можем от позицията на нашето достойноство да кажем с хумористична притча истината за света, в който живеем и чието интелектуално и житейско-философско ноу-хау не е изработено от посланието на традиционната българска философия и параметрите на нашата автентична култура. Не нашия манталитет, който е манталитет на богослови и храбри воини, видно от анализа на обективните факти на историята, а световния ред нещо е сбъркал за да има такива сътресения в нашия живот. И това трябва да го кажем ясно без да ни е страх. Лагерите и затворите вече минаха, а гладът се лекува с чиста съвест. В традиционния български хумор има горчивина и ирония, но те не са предназначени да уязват и да накърнят нечие достойноство, а служат да защитят истината и високите стойности на културата, колкото и странно това да изглежда на пръв поглед. Българският хумор носи притча с религиозни конотации в себе си и това е повлияно от казаното в старобългарските ръкописи, които настояват за историческа мисия на българския народ като богоопределен. И неслучайно старобългарската литература не се изучаваше през комунизма, нито през демокрацията, а нейните послания стоят непознати за художествените ни творци, за хуманитарните ни учени и специалисти, които както през комунизма се подготвят главно в чужбина. За същото, което пише в оригиналните старобългарски ръкописи говореше и баба Ванга, а когато има засичане на писмен текст с устно народно предание в пространството и във времето значи ние сме изправени пред световен феномен. Затова ние се шегуваме с попа и често го правим карикатура, както се вижда днес от състоянието и делата на БПЦ не без основание, но не се шегуваме с Бога и със светците, към които мълчаливо и чистосърдечно пристъпваме тайно в молитвената си стаичка със свещ в ръка. Това достойнство на българската сатира, която в културен стил цели чрез философски афоризъм да разкрие същността на явленията в света прави от българския хумор градивен елемент на познанието и достоен стил в набора от изкуства на цивилизацията. Затова моментната загуба на дух в българския сатиричен живот, който се опитва да подиграва българщината и културните стойности и след 1989 година ще бъде скоро компенсирана от истинска сатира, която ще брани философията на жанра и затова ще се занимава с политика, икономика и култура за да разясни чрез сатиричната притча същината на новите явления, които ние през социализма не познавахме. В това е мисията на сатирика и хумориста, който като български самобитен философ чрез притчата на народния жанр на шегата може да създаде културно-информационни полета, които да разкрият същността на феноменологията на общоразбираем език и тук народната мъдрост може да окаже безценна помощ. И затова в света често се казва, че един сатирик с текстовете и произведенията си струва повече от един философ с многотомни съчинения. Това е мисията на днешния Хитър Петър, чийто опонент в бъдеще няма да бъде турския мъдрец, а световния философ, който нищо не разбира от българщина.

Информация за текста

© 2007 Стефан Чурешки

Източник: Авторът

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/8338]

Последна редакция: 2008-06-29 02:36:59

Content

Стефан Чурешки
Смях в лудницата

Информация за текста