Реймънд Чандлър

Дръзко убийство

1

Портиерът на хотел „Килмарнок“ беше като върлина. Носеше светлосиня униформа и бели ръкавици, в които ръцете му изглеждаха направо огромни. Отвори вратата на жълтото такси с нежността, с която стара мома гали котката си.

Джон Далмас излезе и се обърна към червенокосия шофьор:

— Най-добре ме чакай зад ъгъла, Джоуи.

Шофьорът кимна, забучи още по-навътре клечката за зъби, пъхната в края на устата му, и изкусно обърна таксито, като го отдалечи от бялата линия край бордюра. Далмас прекоси огрения от слънцето тротоар и влезе в просторното прохладно фоайе на хотела. Килимите бяха дебели и заглушаваха стъпките. Пиколата стояха прави със скръстени ръце, а двамата служители зад мраморния плот на рецепцията гледаха строго.

Далмас тръгна направо към асансьорите. Влезе в облицованата с ламперия кабина и нареди:

— На последния етаж, моля.

Фоайето на надстроения етаж беше малко и тихо. И на трите стени имаше врати. Далмас застана пред едната и позвъни.

Дерек Уолдън се показа на прага. Изглеждаше четирийсет и пет годишен или малко по-възрастен, с доста побеляла коса и мъжествено, съсипано от алкохола лице с торбички под очите. Беше облечен в домашен халат с монограм и в ръката си държеше чаша с уиски. Личеше, че е пил.

— А, ти ли си, Далмас. Влизай — посрещна го навъсено с удебелен глас.

После се обърна и като остави вратата отворена, влезе навътре. Далмас затвори зад себе си и го последва в просторна стая с висок таван и балкон. Стената отляво бе с двойни стъклени врати, от които се излизаше на дълга тераса.

Дерек Уолдън седна до стената на стол, тапициран с материя в кафяво и златисто, и опъна краката си върху табуретката отпред. Разклати питието, като гледаше в чашата.

— Какво става? — попита.

Далмас го наблюдаваше мрачно. След малко отвърна:

— Отбих се само да ти кажа, че повече няма да се занимавам с твоя случай.

Уолдън отпи от чашата и я остави в края на масата. Сетне потърси с ръка цигарата, пъхна я в устата си, но забрави да я запали.

— Така ли? — измърмори безразлично.

Далмас се обърна с гръб и застана до една от стъклените врати, която беше отворена. Вятърът си играеше с брезентовия навес над терасата. Шумът от автомобилите по булеварда едва достигаше дотук.

— Разследването е в задънена улица — каза Далмас през рамо. — Само ти си наясно защо са те изнудвали. Аз откъде да знам. В „Еклипс филмс“ се безпокоят, защото от филма ти печелят добри пари.

— Да вървят по дяволите в „Еклипс филмс“! — рече Уолдън почти шепнешком. Далмас поклати недоволно глава и се обърна.

— Да, но аз не мога да кажа така. Те губят, ако се забъркаш в някоя каша, с която рекламните агенти не могат да се справят. Нае ме, защото са те помолили. Напразно си хабих времето. Пет пари не струва твоята помощ.

— Сам се оправям — сопна се Уолдън. — И в никаква каша не съм се забърквал. Ще преценя кога да купя нещо, което наистина си струва да се купи… А това, което ти трябва да правиш, е да накараш ония от „Еклипс филмс“ да повярват, че положението е в ръцете ни. Сега ясно ли ти е?

Далмас се приближи с няколко крачки, застана до масата и се опря с ръка на нея. Пепелникът отгоре беше пълен с фасове със следи от тъмно червило. Той ги погледна разсеяно и каза студено:

— Това не ми беше изяснено, Уолдън.

— Мислех те за достатъчно умен, за да схванеш как стоят нещата — подхвърли Уолдън саркастично. После се наведе и си сипа още уиски. — Ще пиеш ли?

— Не, благодаря — отвърна Далмас.

Уолдън се сети за незапалената цигара в устата си, хвърли я на пода и отпи от чашата.

— Какво искаш, по дяволите? — изсумтя той. — Частен детектив си и ти се плаща, за да направиш няколко хода, които нищо не значат. Чиста работа, що се отнася до последствията за теб.

— Това пък е друга щуротия, без която спокойно мога да мина — възрази Далмас.

Уолдън махна сърдито с ръка. Очите му блестяха. Ъгълчетата на устните му се дръпнаха надолу и лицето му се навъси. Избягваше погледа на Далмас.

— Не съм против теб — обясни Далмас, — но и ни кога не съм бил за теб. Изобщо не си човек, когото ще подкрепя. Ако беше играл почтено, щях да направя всичко възможно. Все пак ще свърша работата, но не заради теб. Не ми трябват парите ти и спокойно можеш да ме освободиш от опашката, дето се влачи подире ми.

Уолдън свали краката си на пода. Внимателно постави чашата в края на масата. Цялото изражение на лицето му се промени.

— Опашка ли?… Не разбирам за какво говориш — извика и преглътна. — Не съм нареждал да те следят.

Далмас го погледна изпитателно и кимна.

— Добре тогава. Ще проследя следващия тип и ще се опитам да го накарам да си признае за кого работи… Непременно ще разбера.

— На твое място не бих постъпил така — промълви Уолдън. — Играеш си с хора, които могат да си покажат зъбите, и зле ще си изпатиш… Наясно съм.

— Е, няма да позволя подобно нещо да ме разстрои — отвърна Далмас. — Ако става дума за хората, които искат парите ти, то те отдавна си точат зъбите.

Той държеше шапката пред себе си и я погледна. Лицето на Уолдън лъщеше от пот. Очите му светеха като на болен. Отвори уста да каже нещо. Позвъни се.

Уолдън се намръщи и изруга. Погледна към вратата, но не помръдна от мястото си.

— Прекалено много хора взеха да идват, без някой да ги е канил — измърмори. — Днес прислужникът ми е в почивка.

Отвън отново позвъниха и Уолдън понечи да стане.

— Ще видя кой е. И без това си тръгвам — каза Далмас, кимна за довиждане, прекоси стаята и отвори вратата.

В стаята връхлетяха двама мъже с пистолети. Единият пистолет моментално се заби в ребрата на Далмас и притежателят му настойчиво нареди:

— Назад, назад! И по-бързичко! Влизане с взлом. Нали си чел по вестниците.

Беше тъмнокос, хубавец и веселяк. По усмихнатото му, чисто като камея лице нямаше и следа от жестокост.

Другият зад него беше нисък и риж, гледаше намръщено. Тъмнокосият се обърна назад.

— Това е ченгето на Дик, Ноди. Заеми се с него. Претърси го за оръжие.

Рижият Ноди подпря с късоцевния си пистолет корема на Далмас, а приятелят му ритна вратата, за да я затвори, и с небрежна походка тръгна към Уолдън.

Ноди извади изпод мишницата на Далмас 38-калибровия колт, застана отзад и опипа джобовете му. После премести своя пистолет в лявата си ръка и взе колта от дясната.

— Готово, Рикио. Този е чист — измормори той. Далмас свали ръцете си, обърна се и се насочи към средата на стаята. Погледна замислено Уолдън. Той се бе навел напред. Устата му беше отворена, на лицето му се бе появило напрегнато, съсредоточено изражение. Далмас хвърли поглед към тъмнокосия гангстер и подхвърли учудено:

— Рикио ли?

Тъмнокосият го изгледа.

— Ела тук до масата, драги, и си затваряй устата. Сега аз ще приказвам.

От гърлото на Уолдън се изтръгна хриптящ звук. Рикио застана пред него. Гледаше го мило и си играеше с пистолета, увиснал на пръста му.

— Много се бавиш с парите, Уолдън. Ужасно дълго се бавиш. Та затова дойдохме, да те подсетим. Проследихме дотук ченгето ти. Хитро, нали?

— Тоя хлапак е бил от твоите хора, ако името му е Рикио, така ли, Уолдън? — попита тихо и настойчиво Далмас. Уолдън кимна мълчаливо и облиза устните си.

— Недей да остроумничиш, ченге. Предупреждавам те за втори път — изръмжа Рикио и гневно стрелна с поглед Далмас.

После пак се обърна към Уолдън и зачука по часовника на китката си.

— Сега е три часът и осем минути, Уолдън. Мисля, че за тип с твоите възможности няма да е късно да изтегли мангизи от банката. Даваме ти един час да приготвиш десет хилядарки. Ама само един! А ние ще вземем тоя многознайко, за да уговорим предаването.

Уолдън кимна отново, без да каже нещо. Сложи ръце на коленете си и преплете пръсти, като ги стисна силно. Кокалчетата им побеляха.

— Ще играем честно, иначе цялата олелия ще иде на вятъра. Ти също ще играеш честно. Ако ли не, тоя многознайко ще се озове на бунището. Само дето няма да се събуди. Ясно ли е?

— А ако той уреди плащането на сумата, навярно ще ми позволите да съобщя за вас в полицията — рече Далмас презрително.

Хладнокръвно, без да погледне към него, Рикио отвърна:

— За това също сме помислили… Днес искаме само десет хиляди, Уолдън. Другите десет в понеделник следващата седмица. Разбира се, ако не ми създадеш главоболия… В противен случай ще си платиш и за главоболията.

Уолдън безпомощно разпери ръце и побърза да каже:

— Мисля, че ще уредя въпроса.

— Чудесно. Тогава да тръгваме.

Рикио кимна и прибра пистолета си. Извади мека кафява ръкавица от джоба си и я нахлузи на дясната ръка. Приближи се до рижия, взе колта на Далмас и го огледа. Ръката с ръкавицата потъна в страничния му джоб и остана там, стиснала пистолета.

— Хайде да се омитаме — кимна подканващо. Тримата напуснаха стаята. Дерек Уолдън оста на мрачно загледан след тях.

В кабината на асансьора беше единствено момчето, което го управляваше. Слязоха на полуетажа над партера, минаха през тихо фоайе, покрай витража, зад който бяха светнали лампа за имитация на слънчева светлина. Рикио вървеше малко зад Далмас от лявата му страна, а рижият го охраняваше отдясно.

Слязоха по застланите с килим стълби, преминаха през безистена с павилиончета за луксозни стоки и се измъкнаха от хотела през страничния изход. От другата страна на улицата бе паркиран малък кафяв седан. Рижият седна зад кормилото, пъхна пистолета под бедрото си и стъпи на педала за газта. Рикио и Далмас се качиха отзад.

— На изток по булеварда, Ноди. Трябва да обмисля нещо — нареди провлечено Рикио. Ноди изсумтя.

— И това ако не е мръсен номер — измърмори той през рамо. — Да возиш тоя тип посред бял ден по „Уилшир“.

— Хайде, хайде, карай, шефе.

Рижият изсумтя отново, отдалечи малкия седан от бордюра и намали скоростта при знака преди булеварда. Празно такси се отдели от отсрещния тротоар, направи завой по средата на улицата и се залепи зад тях. Ноди изчака при знака и зави надясно. Таксито също. Рикио извърна назад глава и го погледна, без да прояви интерес. По „Уилшир“ имаше голямо движение.

Далмас се облегна на тапицираната седалка и замислено рече:

— Защо Уолдън не използва телефона, докато слизахме надолу?

Рикио му се усмихна, свали шапката от главата си и я постави отпред на коленете. После извади дясната си ръка от джоба и я пъхна с пистолета под шапката.

— Защото не иска да му се разсърдим, драги.

— И какво позволи на двама хлапаци да ме водят на разходка!

— Е, не е точно разходка. Нужен си ни в играта… И не сме хлапаци, ясно! — извика Рикио студено.

Далмас потърка брадичката си с пръсти, усмихна се и внезапно попита:

— Направо при Робъртсън ли отиваме?

— Ще видиш. Мисля, още не съм решил — отвърна Рикио.

— Какъв мозък! — подигра се рижият.

Рикио се усмихна пестеливо и равните му зъби се бялнаха. Светофарът на следващата пресечка светна червено. Ноди даде газ и седанът застана пръв в редицата на кръстовището. Празното такси се нареди отляво почти на същата линия. Шофьорът беше червенокос. Шапката му бе килната над едното ухо. Свирукаше си весело. От устата му стърчеше клечка за зъби. Далмас прибра краката си на седалката и прехвърли цялата си тежест върху тях. Притисна гръб към тапицираната облегалка. Високият светофар даде зелено и седанът потегли, после намали скоростта, защото една кола се вмъкна в редицата пред него, за да направи ляв завой. Жълтото такси също бързо зави наляво след нея. Сетне червенокосият шофьор, наведен над волана, внезапно обърна надясно. Пронизително изскърцаха гумите. Занитеният калник на таксито се вряза в ниския калник на кафявия седан и се блъсна в предното ляво колело. Двете коли рязко спряха.

Клаксоните на автомобилите зад тях нададоха яростен и нетърпелив вой.

Десният юмрук на Далмас се заби в ченето на Рикио, а лявата му ръка натисна силно шапката върху пистолета. Рикио се свлече в ъгъла. Далмас бутна шапката на пода. Главата на Рикио се олюля, очите му запримигваха. Далмас леко се отмести встрани и пъхна колта под мишницата си.

Ноди седеше мирно на предната седалка. Дясната му ръка посегна предпазливо към пистолета под бедрото. Далмас отвори вратата на седана, излезе и затвори. Направи няколко крачки и отвори вратата на таксито. Застана прав и погледна към рижия.

Спрелите коли ожесточено надуваха клаксоните. Шофьорът на таксито бе излязъл и правеше героични, но явно съвсем безрезултатни опити да избута настрана колата си. Клечката за зъби в устата му мърдаше нагоре-надолу. Полицай с жълти очила провираше мотоциклета си между автомобилите и отегчено следеше какво става. Кимна на шофьора и подхвърли:

— По-добре влез вътре и дай заден. Разправяйте се някъде другаде. Кръстовището ни трябва.

Шофьорът се ухили, заобиколи отпред таксито, качи се, запали и припряно се запромъква назад, като енергично махаше с ръка и силно натискаше клаксона. Най-накрая успя да се изтегли. Рижият бе подал глава от седана и гледаше изумено назад. Далмас влезе в таксито и затвори вратата.

Полицаят с мотоциклета извади свирката си, свирна два пъти и разпери ръце на изток и запад. Кафявият седан профуча през кръстовището като котка, подгонена от полицейско куче.

Жълтото такси го последва. Когато се поотдалечиха, Далмас се наведе напред и почука на стъклената преграда.

— Остави го, Джоуи. Не можеш да го настигнеш, а и не ми трябват… Майсторски се справи.

Червенокосата глава се наклони към микрофона на таблото.

— Нищо работа, шефе — каза усмихнат. — Някой път ме пробвай с нещо по-сериозно.

2

В пет без двайсет телефонът иззвъня. Далмас лежеше по гръб на леглото в стаята си в „Меривейл“. Пресегна се да вдигне слушалката, без да погледне апарата.

— Ало!

Гласът на момичето отсреща беше приятен и малко напрегнат.

— Обажда се Миане Крейл. Сещате ли се?

Далмас извади цигарата от устата си.

— Разбира се, мис Крейл.

— Слушайте, моля ви, на всяка цена идете да видите Дерек Уолдън. Кой знае защо, направо се е побъркал и сигурно вече е мъртво пиян. Нещо трябва да се направи.

Погледът на Далмас се плъзна покрай телефонния апарат и се спря на тавана. Пръстите на ръката, която държеше цигарата, барабаняха по страничната табла на кревата.

— Но Уолдън не вдига телефона, мис Крейл. Опитах да се свържа с него един-два пъти — обясни той бавно.

От другата страна последва мълчание. След това гласът на момичето отново прозвуча:

— Оставих ключа си под вратата. По-добре ще бъде направо да отидете там.

Далмас присви очи. Пръстите на дясната му ръка престанаха да се движат.

— Отивам веднага, мис Крейл — каза той бавно. — Къде мога да ви намеря?

— Не съм съвсем сигурна къде ще бъда… Може би у Джон Сутро. Щяхме да ходим там.

— Чудесно! — рече Далмас.

Изчака момичето да затвори, постави слушалката на вилката и върна телефона на нощната масичка. Приседна на леглото и се загледа в слънчевото петно на стената. След малко сви рамене и се изправи. Допи алкохола в чашата до телефона и си сложи шапката. Слезе с асансьора. Качи се във второто такси в редицата пред хотела.

— Пак към „Килмарнок“, Джоуи. Хайде, давай.

Трябваха им петнайсет минути, за да стигнат дотам.

Обичайните следобедни танци в открития ресторант, където сега сервираха чай, бяха свършили и улиците около големия хотел гъмжаха от коли, които с много шум се опитваха да се измъкнат през трите изхода. Далмас слезе от таксито недалеч от хотела. Проправи си път между групичките ентусиазирани девойки и кавалерите им и се насочи към входа на безистена. Влезе, изкачи стълбите до полуетажа над партера, прекоси фоайето и се качи в претъпкания асансьор. Всички слязоха преди надстроения етаж.

Далмас позвъни два пъти на апартамента на Уолдън. Наведе се и погледна под вратата. Тънкият лъч светлина, който се процеждаше отдолу, бе прекъснат от предмет. Далмас се извърна и видя по индикатора на кой етаж е асансьорът. Пак се наведе и с помощта на джобното си ножче успя да притегли към себе си предмета. Беше плосък ключ. Отключи, прекрачи прага и спря стъписан.

В голямата стая витаеше смъртта. Далмас тръгна напред бавно и внимателно, целият нащрек. В сивите му очи блеснаха сурови искрици. Решително издадената му брадичка бе побеляла и контрастираше на мургавината по скулите.

Дерек Уолдън седеше в обичайната си отпусната поза на златисто кафявия стол. Устата му леко отворена. На дясното слепоочие тъмнееше дупка. Тънка струйка кръв се бе проточила надолу по бузата към вдлъбнатината на врата отпред, при меката яка на ризата. Дясната му ръка лежеше безжизнена на дебелия килим. Пръстите стискаха малък черен пистолет.

В стаята бе започнало да притъмнява. Далмас стоеше неподвижно, вперил поглед в Дерек Уолдън. Наоколо цареше тишина. Вятърът бе утихнал и брезентовият навес над терасата не шумолеше.

Далмас извади от десния джоб на панталона си чифт тънки кожени ръкавици и ги надяна. Коленичи на килима до Уолдън и внимателно освободи пистолета от свитите, вкочанени пръсти. Пистолетът беше трийсет и втори калибър, с дръжка от орехово дърво и черно покритие. Далмас го обърна от другата страна и огледа дръжката. Стисна устни. Номерът беше изпилен и изпиленото петно лъщеше на фона на черната повърхност. Постави пистолета на килима, изправи се и тръгна към телефона на масичка до плосък съд с цветя.

Посегна към слушалката, но не я докосна. Ръката му се отпусна до тялото. Постоя така, после се обърна, върна се при трупа и пак взе пистолета. Измъкна пълнителя и извади гилзата от цевта. Взе я и я натисна да влезе в пълнителя. С двата пръста на лявата си ръка прихвана цевта от двете страни, придърпа спусъка назад, завъртя цевта и разглоби пистолета. Занесе дръжката на светлина до прозореца.

Номерът, изписан и от вътрешната страна на дръжката, не беше изпилен.

Далмас бързо сглоби оръжието, постави празната гилза в патронника, намести пълнителя, запъна пистолета и го нагласи в предишното положение в мъртвата ръка на Дерек Уолдън. След това свали кожените ръкавици и си записа номера в тефтерче.

Излезе от апартамента, взе надолу асансьора и напусна хотела. Беше пет и половина и някои от колите по булеварда бяха включили фаровете си.

3

Русият, който отвори вратата у Сутро, го направи така решително, че тя се блъсна с трясък в стената отзад. Мъжът се олюля и седна на пода, като все още държеше топчестата дръжка, и изсумтя възмутено:

— Земетресение ли има, дявол да го вземе!

Далмас му хвърли безстрастен поглед и попита:

— Мис Миане Крейл тук ли е? Дали можете да ми кажете изобщо?

Русият се изправи и оттласна вратата. Тя се затвори пак със страхотен шум.

— Всички са тук. Само котаракът на папата липсва, но се очаква да дойде — сопна се високо мъжът. Далмас поклати глава:

— Сигурно чудесно се забавлявате.

Мина покрай русия мъж, прекоси коридора и влезе през сводеста врата в просторна, старомодно подре дена стая с вградени шкафове за порцеланови съдове и поизтъркана мека мебел. Вътре имаше седем-осем души и всички бяха пияни до козирката.

Момиче по шорти и зелено поло седеше на пода и играеше на зарове с мъж в официално вечерно облекло. Друг дебел господин с кацнали на носа очила говореше намръщено по телефон-играчка:

— Междуградски искам… Сиу Сити… И по-живо, кукло!

По радиото гърмеше „Блажена лудост“.

Две двойки танцуваха, олюлявайки се насам-натам, като се блъскаха ту една в друга, ту в мебелите наоколо, без това ни най-малко да ги смущава. До тях с чаша в ръка и зареян поглед танцуваше сам мъж с маниера на Ал Смит. Стройна белолика блондинка се заклатушка към Далмас, като разливаше по пътя чашата с уиски.

— Скъпи, очарователно е, че те срещам! — извика тя пронизително.

Далмас успя да заобиколи и се отправи към току-що влязла жена с жълто като минзухар лице, която държеше в двете си ръце по една бутилка джин. Тя остави бутилките на пианото и се облегна на него с отегчен вид. Далмас се приближи и я попита за мис Крейл.

Жената с минзухареното лице се пресегна и извади цигара от отворената кутия върху пианото.

— На двора е, отвън — рече с беззвучен глас.

— Благодаря, мисис Сутро — отвърна Далмас. Домакинята го удостои с празен поглед. Далмас мина под друг свод и влезе в тъмна стая с плетени мебели. Врата водеше към остъклена веранда. От нея по стъпала се слизаше по пътека, криволичеща между тъмните стволове на дърветата. Далмас тръгна по нея. Изведе го на ръба на стръмна скала, от която се откриваше панорама към светлините на Холивуд. На самия край на скалата бе направена каменна пейка. С гръб към къщата там седеше момиче. Цигарата й светеше в тъмнината. Тя бавно обърна глава и стана.

Беше дребна на ръст, нежна, мургава. Начервените й устни се открояваха в мрачината, но чертите на лицето не се виждаха ясно. Очите й бяха в сянка.

— Отпред чака таксито ми, мис Крейл. Или може би сте с кола? — обади се Далмас.

— Не, без кола съм. Да вървим. Тук е отвратително, пък и не пия джин.

Върнаха се обратно по пътеката и заобиколиха къщата. Излязоха на тротоара през външната порта, украсена в горната част с дървена решетка. Покрай оградата поеха към таксито. Шофьорът се бе облегнал на колата с крак върху стъпалото. Отвори им да се качат.

— Спри някъде да вземем цигари, Джоуи — каза му Далмас.

— Добре — отвърна таксиджията.

Таксито запълзя надолу по стръмния лъкатушещ път. Асфалтът беше влажен и гумите свистяха по паважа, а звукът се връщаше като ехо, отблъснат от фасадите на крайпътните магазини.

— В колко часа си тръгнахте от Уолдън? — попита Далмас след кратко мълчание.

— Беше към три — отвърна момичето, без да обърне глава към него.

— Било е малко по-късно, мис Крейл. В три той беше жив и при това при него имаше хора.

Момичето издаде отчаян, задавен вик и изхълца. После много тихо каза:

— Знам, че той… е мъртъв.

Вдигна облечените си в ръкавици ръце и притисна слепоочията си.

— Естествено. Хайде да не се правим на по-хитри, отколкото е нужно… Навярно ще ни се наложи по-късно.

— Бях там, но той вече беше мъртъв — изрече тя много бавно и тихо.

Далмас кимна, без да я погледне. Не след дълго таксито спря пред будка в края на улицата. Шофьорът се отмести и се обърна назад. Далмас погледна към него, но заговори на момичето:

— Трябваше да ме ориентирате повече по телефона. Можех да се забъркам в невероятна каша! А кой знае дали не съм се забъркал вече.

Момичето се олюля напред, сякаш се канеше да припадне. Далмас бързо протегна ръка да я прихване. Облегна тялото й назад на възглавницата. Главата й се олюля и потъна между раменете. Устата зейна като черна дупка на тебеширенобялото лице. Далмас подпря рамото й и опипа пулса със свободната си ръка.

— Продължавай към Карли, Джоуи. Остави сега цигарите… Там сигурно ще има нещо за пиене. Побързай — подкани го припряно и навъсено. Джоуи енергично натисна педала на газта.

4

Карли държеше малък клуб в края на тясна уличка между магазин за спортни стоки и обществена библиотека. Мъжът зад прозорчето на вратата отдавна бе престанал да си дава вид, че има значение кой влиза.

Далмас и момичето се настаниха в сепаре с твърди седалки и привдигнати зелени пердета. Сепаретата бяха отделени с високи прегради. В дъното на помещението беше барът. В края на дългия плот стърчеше грамофон-автомат. От време на време, щом шумът намалееше, барманът пускаше в него по някоя монета.

Келнерът постави на масата две чашки с бренди. Миане Крейл изпи своята на един дъх и погледът й се посъживи. Тя изхлузи от дясната си ръка черно-бялата шофьорска ръкавица и започна да си играе с празните й пръсти, навела надолу глава. След малко келнерът се върна с две високи чаши уиски. Щом пак се отдалечи, Миане Крейл заговори с тих, ясен глас, без да вдига глава.

— Не му бях първата — имал беше няколко десетки любовници, а в никакъв случай нямаше да съм и последната. Но в известен смисъл беше почтен. И ако щете, вярвайте, но не ми е плащал наема за квартирата.

Далмас кимна мълчаливо. Момичето продължи да говори с наведена глава:

— Имаше отвратителен характер. Трезвен ли е, изпадаше в депресия и светът му беше черен. Ядосаха ли го, ставаше зъл. Дойдеше ли му обаче музата, беше чудесно момче. Да не говорим, че правеше най-хубавите порнофилми в Холивуд. Умееше по-добре от всеки друг да се изплъзва на Хейс Офис и пускаше страхотни парчета.

— Песента му беше вече почти изпята. Порното излиза от мода, а това беше единственото, което му се удаваше да прави — вметна Далмас с безстрастен глас.

Момичето хвърли към него бърз поглед, сведе отново очи и отпи от чашата с уиски, извади от джоба на спортното яке носна кърпичка и попи с нея устните си. Посетителите от другата страна на преградата доста шумно се забавляваха.

— Обядвахме на балкона. Дерек беше пиян и продължаваше да се налива. Нещо не му излизаше от ума. И то страшно го тормозеше — добави Миане Крейл. Далмас се поусмихна.

— Сигурно е било заради двайсетте хиляди долара, които някой се опитваше да му измъкне, или и за това нищо не знаехте?

— Възможно е. Дерек не даваше особено охотно пари.

— Търговията с алкохола му излезе бая скъпичка — уточни Далмас сухо, — а и моторницата, с която сновеше насам-натам през границата.

Момичето рязко вдигна глава. В тъмните й очи проблесна тъга.

— Купуваше алкохола от Аржентина и го внасяше сам. Трябваше да е по-предпазлив с количеството, което заделяше за себе си — каза тя съвсем тихо.

Далмас кимна в знак на съгласие. Хладна усмивка трепна в краищата на устните му. Допи питието, сложи цигара в устата си и потърси в джоба кибрит, защото на поставката върху масата не бе останала нито една клечка. — Продължавайте, мис Крейл.

— Влязохме вътре, извади две нови бутилки, извика, че отсега нататък ще се промени, и пак започна да се налива… После се скарахме… Не издържах повече на всичко това. Тръгнах си. Прибрах се у дома и нещо започна да ме гризе отвътре. Позвъних му, но той не вдигаше. Най-накрая се върнах… отключих с моя ключ… и го намерих мъртъв на стола.

След малко Далмас попита:

— Защо не ми казахте поне част от всичко това по телефона?

Момичето притисна дланите си и отвърна почти шепнешком:

— Бях ужасно изплашена… Освен това имаше… имаше нещо, което ме смути.

Далмас опря глава назад на преградата. Леко присви очи.

— Банална измама. Неудобно ми е дори да го кажа, но Дерек Уолдън беше левак… Това поне мога да твърдя с абсолютна сигурност, нали разбирате.

— Доста хора трябва да са знаели, но един от тях е проявил небрежност — установи Далмас тихичко.

Загледа се в ръкавицата, която Миане Крейл въртеше между пръстите си, после бавно добави:

— Щом Уолдън е бил левак, значи не се е самоубил. Пистолетът беше в дясната му ръка. Нямаше никаква следа от борба, а по обгорената от барута дупчица в слепоочието е ясно, че куршумът е дошъл отдясно. Следователно този, който го е застрелял, е бил някой, влязъл необезпокояван и свободно приближил се до него. Или Уолдън е бил мъртво пиян. В такъв случай убиецът е имал ключ от апартамента.

Миане Крейл хвърли ръкавицата и стисна ръце.

— Спестете си по-нататъшните разсъждения — сряза го тя. — Знам, полицията ще реши, че аз съм го направила. Е, добре! Но не съм аз. Обичах този проклет глупак. Какво ще кажете за това?

— Вероятност да сте го извършила вие има, мис Крейл — отбеляза Далмас безстрастно. — Полицаите ще си го помислят, нали така? Ще решат, че сигурно сте достатъчно умна да реагирате точно така, както всъщност сте постъпила.

— Не е умно! — възрази тя горчиво. — А дръзко.

— Дръзко убийство! — Далмас се засмя мрачно. — Не е лошо.

Той прокара пръсти в къдравата си коса.

— Не, не смятам, че можем да ви прикачим убийството, а навярно ченгетата няма да разберат, че е бил левак… Докато на някой друг не му се удаде да разплете нишката.

Далмас се наклони малко напред и постави ръце на ръба на масата, сякаш се канеше да стане. Присви замислено очи.

— Имам един приятел в Центъра, който би ни помогнал. Полицай е, но вече е на години и пет пари не дава какво ще напишат за него в пресата. Може би, ако дойдете с мен да ви види и сам да чуе история та, за да разбере за какво става дума, ще успее да позабави с няколко часа нещата и да спре съобщенията във вестниците. Далмас погледна въпросително момичето. То си сложи ръкавицата и промълви:

— Да вървим.

5

Щом вратите на асансьора в „Меривейл“ се затвориха, едрият мъж свали вестника, който държеше високо пред очите си, и се прозя. Надигна се бавно от канапето в ъгъла и с небрежна походка прекоси малкото, но уютно фоайе на хотела. Вмъкна се в последната от телефонните кабини. Пусна монета в прореза и набра номера с дебелия си показалец, като мърдаше беззвучно устни, произнасяйки наум цифрите.

След малко приближи слушалката до устата си и докладва:

— Дени се обажда. В „Меривейл“ съм. Нашият човек току-що дойде. Изгубих го от поглед и дойдох тук да го изчакам да се върне.

Имаше дрезгав глас и произнасяше „р“-то гърлено. Изслуша какво му наредиха от другата страна, кимна и без да отговори, окачи слушалката. Излезе от кабината и се отправи към асансьорите. По пътя пусна фас от пура в керамичния съд с бял пясък.

— Десетият етаж — съобщи на момчето, като влезе в асансьора.

Свали шапката си. Черната му права коса бе влажна от пот. Имаше широко безизразно лице с малки очи. Дрехите му не бяха виждали ютия, но не бяха износени. Работеше като детектив в студията „Еклипс филмс“.

Слезе на десетия етаж, мина по слабо осветения коридор, в дъното зави и почука на една врата. Отвътре се дочуха стъпки. Вратата се отвори и на прага се показа Далмас.

Едрият мъж влезе, хвърли небрежно шапката си на леглото и седна без покана на фотьойла до прозореца.

— Здрасти, приятел. Разбрах, че имаш нужда от помощ.

Далмас го изгледа внимателно, но не отговори. След това бавно и намръщено каза:

— Може би. Трябва ми човек за опашка. Помолих да пратят Колинс. Реших, че теб лесно ще те забележат.

Той се обърна, влезе в банята и се върна с две чаши. Напълни ги и подаде едната на едрия мъж. Оня отпи, примлясна с устни и остави чашата на перваза на отворения прозорец. После извади къса дебела пура от джоба на жилетката си.

— Колинс го нямаше в момента, а аз и без това си клатех краката. Та шефът възложи работата на мен. Пеша ли ще се ходи?

— Не знам. Вероятно не — отвърна Далмас без особен ентусиазъм.

— Ако ще трябва да следя някого с кола, нямам проблеми. Докарал съм автомобилчето си.

Далмас взе другата чаша и седна на края на леглото. Изгледа мъжагата със слаба усмивка. Онзи отхапа крайчеца на пурата и го изплю на пода. След това се наведе, вдигна парченцето, разгледа го и го хвърли през прозореца.

— Каква чудесна нощ! Доста топло е за това време на годината.

— Познаваш ли добре Дерек Уолдън, Дени? — попита бавно Далмас.

Дени погледна през прозореца. Трептеше мараня и червената неонова реклама зад къщата отсреща сякаш гореше в пламъци.

— Не знам какво разбираш под това „познаваш ли“. Виждал съм го, знам, че е от големите клечки, паралия.

— Значи няма да припаднеш, ако ти съобщя, че е мъртъв — добави Далмас равнодушно.

Дени бавно се обърна. Все още незапалената пура мърдаше нагоре-надолу в широката му уста. Не изглеждаше особено развълнуван от новината.

— Забавна история — продължи Далмас. — Банда изнудвачи се опитваше да го шантажира, Дени. На вярно ги е раздразнил. Сега е мъртъв, с куршум в слепоочието и пистолет в ръката. И това е станало днес следобед.

Дени разтвори изненадано малките си очи. Далмас отпи глътка и опря ръката с чашата на бедрото си.

— Приятелката му го намерила така. Имала ключ от апартамента в „Килмарнок“. Японецът този ден не бил на работа, а това беше единственият прислужник, който той държеше. Момичето не казало на никого. Направо си плюло на петите. Звънна ми по телефона. Ходих там… Аз също никого не съм уведомил.

— Боже Господи! Ченгетата ще лепнат веднага вината върху теб и ще зарежат случая, братле. Не можеш да се измъкнеш от тая каша! — много бавно изрече мъжагата.

Далмас го погледна, извърна глава и впери поглед в картината на стената.

— Това си е моя работа. Единственото, което искам от теб, е да ми помогнеш — каза хладно. — Възложили са ни работа, а зад гърба ни стои страхотно мощна организация. В риска има нещо сладко.

— Какво си намислил? — попита Дени намръщено. Не изглеждаше очарован.

— Приятелката му смята, че не е самоубийство, Дени. Аз съм на същото мнение и имам нещо като следа, но трябва да се действа бързо, защото за нас тя е важна, колкото и за полицията. Не вярвах, че ще успея да проверя всичко веднага, но ми провървя.

— Аха, само че на мен не ми обяснявай толкова сложно, защото бавно загрявам — каза Дени.

Драсна клечка кибрит и запали пурата си. Реката му съвсем леко трепна.

— Никак не е сложно, направо е тъпо. Пистолетът, с който е стреляно по Уолдън, е с изпилен номер. Аз обаче го разглобих. Вътрешният номер не беше изпилен. В Специалния отдел на Центъра имат номера.

— И ти отиде там, поиска сведението и те веднага ти го дадоха — присмя се мрачно Дени. — А когато открият Уолдън и сами направят справка за пистолета, ще им стане драго, че чудесно си ги метнал.

— Спокойно, момче. На приятеля, дето направи сверката, може да се разчита. Няма защо да се притеснявам.

— Защо, по дяволите, да се притесняваш! А от къде на къде тип като Уолдън ще държи у себе си пистолет с изпилен номер? Това се смята за углавно престъпление.

Далмас довърши питието си и занесе празната чаша на бюрото. Извади отвътре бутилката с уиски. Дени поклати глава, че не иска повече. Изглеждаше особено раздразнен.

— Ако пистолетът е бил негов, възможно е да не е знаел, че номерът е изпилен. А може пистолетът изобщо да не е бил негов! Ако пистолетът е на убиеца, тогава убиецът със сигурност е аматьор. Професионалист никога не би държал такова оръжие.

— Добре — обади се мъжагата примирено. — И какво откри за пистолета?

Далмас отново седна на леглото. Измъкна пакет цигари от джоба си и запали. Наведе се напред, за да изхвърли кибритената клечка през отворения прозорец.

— Разрешителното е било издадено преди около година на някой си Дарт Бурванд, журналист от „Прес кроникъл“. На този Бурванд му светили маслото миналия април на гара Аркейд. Бил се приготвил да напусне града, но така и не го направил. Не разплели случая, но се подозира, че въпросният Бурванд е бил свързан с доста голяма и добре организирана измама и се е опитал да шантажира един от важните шефове. И важният шеф му затъкнал устата. Бурванд напуска сцената.

Дени дишаше тежко. Беше забравил за пурата и тя догаряше. Далмас го гледаше с напрегнат израз на лицето.

— Подробностите научих от Уестфолс от „Прес кроникъл“ — продължи той. — Приятел ми е, но историята не приключва дотук. Пистолетът сигурно е бил върнат на жената на Бурванд. Тя все още живее тук, някъде в Северен Кенмор. Може пък и да ми сподели какво е направила с него… а може и тя самата да е замесена в някое изнудване, Дени. Ако е така, едва ли ще ми признае нещо, но след разговора ни вероятно ще се опита да се свърже с някого. Ето кое ме интересува. Схващаш ли?

Дени драсна друга клечка кибрит и я задържа пред края на пурата си. После с дрезгав глас рече:

— Значи това, което трябва да направя, е да следя малката, след като ти й пуснеш мухата за пистолета.

— Точно така!

Мъжагата стана, понечи да се прозее и изсумтя.

— Лесна работа. Но защо е всичката тази потайност около Уолдън? Защо не оставим ченгетата да си блъскат сами главите? Рискуваме да си навлечем куп неприятности в Центъра.

— Трябва да се рискува — обади се бавно Далмас. — Не знам с какво бандата изнудвачи е държала Уолдън в ръцете си. Студията ще загуби сума пари, ако това се разкрие при разследването и излезе по първите страници на вестниците в страната.

— Ти пък! Сякаш става дума не за Уолдън, а за Валентино. Та Уолдън е само директор на продукция, мътните го взели! Всичко, което трябва да направят, е да задраскат името му от няколко афиша на филмите, които още не са пуснати по екраните.

— Те са на друго мнение, сигурно защото не са се посъветвали с теб — подигра се Далмас.

— Добре! — сопна се Дени. — Във всеки случай, ако аз съм на твое място, ще оставя мацето да си опере пешкира. На полицията й трябва някой за виновен.

Той заобиколи леглото, взе шапката си и я нахлупи.

— Чудно ще се подредим! — рече с кисела физиономия. — Като капак на всичко ще трябва да привършим преди още ченгетата да научат, че Уолдън е мъртъв. — Махна с ръка и се изсмя безрадостно. — Съвсем като на кино!

Далмас прибра шишето с уиски в чекмеджето на бюрото и си сложи шапката. Отвори вратата и направи път на Дени да мине. После загаси лампата. Часът беше девет без десет.

6

Високата блондинка изгледа Далмас със зеленикавите си очи с изключително малки зеници. Той побърза да влезе и се постара това да не проличи. Бутна вратата с лакът и каза:

— Аз съм детектив, мисис Бурванд, частен детектив. Опитвам се да се добера до някои факти, за които вие навярно знаете нещичко.

— Казвам се Долтън, Хелън Долтън. За Бурванд забравете.

Блондинката сви рамене и се отдръпна навътре в стаята. Приседна на стол, чиято странична облегалка бе украсена със следи от гасени в нея фасове. Стаята представляваше обикновена дневна на мебелирана квартира под наем и бе отрупана с безброй непотребни джунджурии. На пода имаше възглавници с воланчета по края и два лампиона, които светеха. Върху поставката на единия от тях се бе изтегнала гола женска фигурка. На рафта над газовата камина бяха наредени книги с шарени обложки.

— Става дума за пистолета, собственост на Дарт Бурванд. Появи се в разследване, с което се занимавам сега. Опитвам се да разбера какво е станало с него от времето, когато ви е принадлежал — рече Далмас учтиво, като въртеше шапката в ръцете си.

Хелън Долтън се почеса над лакътя. Ноктите й бяха дълги като на орлица.

— Нямам понятие за какво говорите — отвърна рязко.

Далмас впери поглед в нея и се облегна на стената.

— Надявам се все пак си спомняте, че преди време сте били омъжена за Дарт Бурванд и са му видели сметката миналия април… Или смятате, че е станало твърде отдавна? — нападна я той с нервна нотка в гласа.

Блондинката захапа едно от кокалчетата на ръката си и безцеремонно извика:

— Ще ми остроумничиш ли?

— Не, но щом се налага. Все пак гледай да не заспиш след последната доза морфин.

Хелън Долтън внезапно изпъна гръб. Съмнението, прокраднало се в израза на лицето й, се стопи.

— Какво ви интересува пистолетът? — попита през зъби.

— Нищо особено. С него е убит човек — отвърна Далмас безгрижно. Тя го погледна и след малко добави:

— Бях останала без пукната пара и го заложих. Повече не съм го виждала. Мъжът ми печелеше по шейсет долара седмично, но не ми даваше нищо. Никога не съм разполага и с цент.

Далмас кимна и попита:

— Спомняш ли си в коя заложна къща го остави? Може би пазиш квитанцията.

— Не. Беше някъде на „Мейн стрийт“. Там е пълно с такива магазинчета. А и квитанцията не пазя.

— Ето от това се опасявах — промърмори Далмас. Той прекоси бавно стаята, погледна някои от заглавията на книгите върху рафтовете и спря пред сгъваема масичка, на която бе поставена снимка в сребърна рамка. Вгледа се в нея, после бавно се обърна.

— Това с пистолета е много лошо, Хелън. Твърде важна птица е гръмната с него днес следобед. Номерът от външната страна е изпилен. Ако си го заложила, да предположим, че го е купил някой дребен мошеник, понеже човек от бранша не би си играл да пили номера. Наясно, че е изписан и отвътре. Та това не е работа на гангстер. От друга страна, на мъжа, у когото е намерен пистолетът, изобщо не му подхожда да си купува оръжие от заложен магазин.

Блондинката бавно се изправи. По бузите й пламнаха червени петънца. Беше изпънала ръце до бедрата си. Дишането й се учести.

— Престани да ми вадиш душата, ченге такова! Хич не искам и да знам полицейските ви истории… а пък имам и добри приятели, които ще се погрижат за мен. Така че по-добре се разкарай.

Далмас погледна през рамо към снимката на масичката и невинно отбеляза:

— Джони Сутро не бива да оставя така на показ муцуната си в апартаменти на жени със съмнителна репутация. На някого би му хрумнало, че изневерява на жена си.

Блондинката прекоси с вдървена походка стаята, захлупи снимката в чекмеджето и го затвори с трясък. Сетне облегна бедра на масата.

— Нещо не си наред, бъбривецо! Това не е никакъв Сутро. Хайде, разкарай се! Боже мой! Разбираш ли какво ти говоря?

Далмас се изсмя презрително.

— Днес следобед те мернах в къщата на Сутро. Беше пияна-заляна и сега не си спомняш нищо.

Блондинката замахна така, сякаш се готвеше да скочи върху него, но внезапно спря вцепенена. Ключалката изщрака, вратата се отвори и влезе мъж. Застана на прага и бавно затвори. Дясната му ръка беше в джоба на светлото туидено палто. Беше мургав, широкоплещест, с остри черти на лицето и издадена напред брадичка. Далмас го погледна спокойно и поздрави:

— Добър вечер, съветник Сутро!

Мъжът сякаш изобщо не го забеляза. Погледът му се плъзна покрай него и спря въпросително на момичето.

— Тоя тип разправя, че е ченге и ме тормози за някакъв пистолет… разправя, че бил мой. Изхвърли го навън, ако обичаш! — каза тя с треперещ глас.

— Ченге! Така ли? — възкликна Сутро.

Мина покрай Далмас, без да го погледне. Блондинката отстъпи назад и се смъкна безпомощно на един стол. Лицето й пребледня. Гледаше изплашено. Сутро я изгледа отгоре. После се обърна и извади от джоба си малък пистолет. Държеше го небрежно насочен към пода.

— Нямам много време — обяви той.

— Тъкмо си тръгвах — обясни Далмас и се насочи към вратата.

— Първо да чуем историята — настоя остро Сутро.

— Разбира се — съгласи се Далмас.

Без да бърза, но доста пъргаво отиде до вратата и широко я разтвори. Сутро рязко вдигна ръката си с пистолета.

— Не се дръж като глупак! — извика Далмас. — Няма да рискуваш да стреляш тук, нали?

Двамата мъже напрегнато се изучаваха. След малко Сутро сложи пистолета обратно в джоба и облиза тънките си устни.

— Мис Долтън някога е притежавала пистолет, с който съвсем наскоро е убит човек. Всъщност от доста време вече пистолетът не бил у нея. Това е всичко, което исках да разбера — обясни Далмас.

Сутро бавно кимна. В очите му светнаха странни пламъчета.

— Мис Долтън е приятелка на жена ми е не бих искал никой да я безпокои — хладно изясни той.

— Съгласен съм и нямам нищо против — отвърна Далмас, — но всеки детектив с удостоверение като представител на властта има право да задава обикновени въпроси. Не съм влязъл тук насила.

Сутро го изгледа.

— Добре, но по-внимателно с приятелите ми! В този град имам достатъчно влияние и може да ти се случи нещо неприятно.

Далмас кимна с разбиране, излезе безшумно и затвори вратата. Спря за миг и се заслуша. Отвътре нищо не стигна до слуха му. Той вдигна рамене, мина по коридора и слезе по трите стъпала в малко фоайе. Излезе от входа и се огледа. Беше обикновен жилищен квартал и в двете посоки на улицата имаше доста паркирани коли. Далмас тръгна към запалените фарове на таксито, което го чакаше.

Шофьорът, червенокосият Джоуи, стоеше накрая на тротоара пред автомобила си. Пушеше цигара и наблюдаваше паркираната до отсрещния тротоар голяма черна кола. Левите й врати бяха обърнати към бордюра. Щом Далмас се появи, хвърли цигарата и го посрещна.

— Слушай, шефе — рече Джоуи бързо, — гледам оня тип в кадила…

В този миг над вратата на големия автомобил припламна револверен изстрел и бледите искри светкавично се разпръснаха. Глухият звук се блъсна в сградите от двете страни и изтрещя надолу по улицата. Джоуи се хвърли пред Далмас. Колата отсреща рязко потегли. Далмас се приведе встрани и опря коляно на земята. Опита да извади пистолета, но не успя, защото шофьорът се беше притиснал до него. Колата се скри зад ъгъла. Гумите й изсвистяха. Джоуи се отпусна до Далмас и се претърколи по гръб на тротоара. Ръцете му се вдигаха и падаха върху цимента. Острата болка изтръгваше от гърлото му хриптящи звуци.

Отново изскърцаха гуми. Далмас скочи и ръката му моментално се стрелна към лявата мишница. Въздъхна облекчено, когато видя да спира малка кола. От нея слезе Дени и с бърза крачка тръгна към него.

Далмас се наведе над шофьора. Светлината от фенерите пред входа на блока позволяваше да се види кръвта на гърдите на Джоуи, попила в грубата материя на сакото. Очите му ту се отваряха, ту се затваряха, като на умираща птица.

— Няма смисъл да гоним кадилака. Вдига висока скорост — обади се Дени.

— Намери телефон и извикай линейка — нареди Далмас припряно. — Горкият, много му дойде… После гледай да излъжеш блондинката и ми я докарай.

Дени забърза към колата, качи се и след малко зави зад ъгъла. Наблизо отвориха прозорец и се чу мъжки глас. Няколко коли спряха. Далмас се наклони над Джоуи и промълви:

— Сега, стари приятелю… Спокойно, моето момче… Спокойно.

7

Лейтенант Уайнкасъл, завеждащ отдел „Убийства“, бе сипаничав, с мека руса коса и леденостудени сини очи. Беше се изтегнал на въртящия се стол, с крака високо върху ръба на отвореното чекмедже и лакът, опрян на бюрото до вградения телефон. В стаята миришеше на прахоляк и фасове.

Другият полицай, Лонерган, як мъжага със сива коса и сиви мустаци, бе застанал до отворения прозорец и мрачно гледаше навън.

Уайнкасъл дъвчеше края на кибритена клечка и бе вперил очи в Далмас, който седеше срещу него, от другата страна на бюрото.

— По-добре кажи нещо. Шофьорът ти не може да говори. В този град винаги си имал късмет и сигурно не би искал да се разделиш с него — настоя Уайнкасъл.

— Твърдоглав е. Няма да проговори — подхвърли Лонерган, без да се обръща.

— Ще ти бъде от полза, ако не прекаляваш толкова със заровете, Лони — отбеляза Уайнкасъл с убийствен глас.

Далмас неволно се усмихна и потърка длан в ръба на бюрото. Това произведе шумолящ звук.

— Какво да кажа? — рече той. — Беше тъмно и изобщо не видях мъжа с револвера. Колата беше кадилак, фаровете й не светеха. Всичко това вече ви обясних, лейтенант.

— Не ми минавай с тия — изсумтя Уайнкасъл. — В цялата работа има нещо съмнително. Все пак сигурно имаш някаква идея кой може да е бил. Прозрачно ясно е, че са искали да застрелят теб.

— Защо точно мен? Улучен е шофьорът, не аз. Колко момчета от нашите обикалят района! Някой може да се е набил в очите на ония типове.

— Някой като теб? — вметна Лонерган, като продължаваше да стои до прозореца.

Уайнкасъл хвърли намръщен поглед към гърба му и търпеливо продължи:

— Колата е стояла пред блока, докато ти си бил все още вътре. Шофьорът през цялото време е стоял отвън. Ако оня с револвера е търсел него, не е трябвало да те чака да излезеш.

Далмас недоумяващо вдигна рамене и разпери ръце.

— Вие, момчета, смятате, че знам кой е бил, така ли?

— Не съвсем. Ние сме на мнение, че можеш да ни дадеш няколко имена, за да направим все пак проверка. При кого си ходил в блока?

Далмас замълча. Лонерган се обърна с лице към тях и седна на края на бюрото, като провеси надолу крака. Нахална, цинична усмивка озари плоското му лице.

— Хайде сега да те видим, миличък! — обяви възторжено.

Далмас наклони стола назад и сложи ръцете си в джобовете. Погледна замислено Уайнкасъл, без да обърне ни най-малко внимание на сивокосия полицай, все едно не съществуваше.

— Бях там по работа във връзка е клиент. Няма начин да ме накарате да говоря за това.

Уайнкасъл сви рамене и го изгледа студено. После извади клечката от устата си, поогледа сдъвкания й край и я захвърли.

— Представи си, храня подозрението, че работата ти е свързана със случая — каза той мрачно. — И тогава ще се наложи да пренебрегнем така наречената тайна на клиента. Какво ще ми отговориш?

— Представям си — отвърна Далмас. — Щом като това е подходът, избран от вас, за да постигнете целта си. Все пак трябва да ми предоставите възможност да говоря с него.

— Добре! Имаш време до утре сутринта. Тогава слагаш картите на масата. Ясно ли е?

Далмас кимна и стана от стола.

— Така вече е честно, лейтенант.

— Тайната на клиента! Само това си баят частните ченгета — озъби се Лонерган.

Далмас излезе от кабинета, мина по тъмния коридор и се изкачи по стълбите на фоайето. Напусна Общинската палата, слезе по многобройните циментови стъпала, пресече „Спринг стрийт“ и се отправи към мястото, където беше паркиран не съвсем нов син спортен пакард. Качи се в него, даде газ и зави зад ъгъла. Излезе от тунела на „Втора улица“, отмина една пресечка и при втората пое на запад. Караше и поглеждаше в огледалото.

На „Алварадо“ влезе в дрогерия и се обади в хотела си. Служителят му продиктува оставен за него номер. Той го набра и чу от другия край на линията гласа на Дени:

— Къде беше? — попита Дени нетърпеливо. — Докарах оная мръсница тук, в къщи. Пияна е. Идвай насам. Ще я накараме да изпее това, което те интересува.

Далмас погледна замислено през стъклото на телефонната кабина. След малко бавно каза:

— Блондинката ли? Как успя да я изкараш?

— Дълга история, приятел. Като дойдеш, ще ти разправям. Адресът е „Саут Ливси“, номер четиринайсет, петдесет и четири. Знаеш ли къде е?

— Имам карта. Ще го открия — отвърна Далмас сдържано.

Дени заобяснява надълго и нашироко как да се ориентира и най-накрая завърши:

— И идвай по-бързо. Сега спи, но може да се събуди и да се разпищи.

— Там, дето живееш, това едва ли ще е от значение… Веднага идвам, Дени.

Далмас окачи слушалката, излезе от кабината и отиде при колата. Извади от джоба на седалката половинлитрова бутилка уиски и отпи солидна глътка. После запали и потегли в посока на Фокс Хилс. На два пъти спира. Седеше в колата замислен. След това потегли отново.

8

След Пико пътят се отклони от главната магистрала и закриволичи сред хълмистата равнина, между две игрища за голф, оформяйки своя мрежа с безброй разклонения. Следваше плътно очертанията на едното игрище, оградено с висока телена мрежа. Тук-там между хълмовете се мяркаха едноетажни дървени вилички. Скоро пътят се спусна в котловина. Долу, точно срещу игрището за голф, стърчеше самотна къща.

Колата мина покрай нея и спря под гигантския евкалипт, чиято плътна сянка изпъкваше ясно на огрения от лунна светлина път. Далмас слезе и се върна пеша назад. Тръгна по циментовата алея към къщата. Тя беше ниска, просторна, с големи замрежени прозорци. Високите храсти отпред стигаха до средата на мрежите. Вътре светеше. През отворените прозорци долиташе тихият звук на радио.

Една сянка се плъзна по мрежите и входната врата се отвори. Далмас влезе в дневната, която гледаше към пътеката. Лампата светеше. Скалата на радиоапарата се открояваше в тъмнината. Бледата лунна светлина слабо проникваше в стаята.

Дени беше без сако, с навити нагоре ръкави на яките си ръце.

— Оная мръсница още спи. Ще я събудя, след като разбереш как я докарах тук — каза той.

— Сигурен ли си, че не са те проследили? — попита Далмас.

— И дума да не става! — махна Дени с голямата си лапа.

Далмас седна на плетен стол в ъгъла между радиото и последния прозорец. Остави шапката си на пода, извади бутилката с евтино уиски и я погледна с неудоволствие.

— Дай нещо истинско за пиене, Дени! Уморен съм до смърт. Не съм и вечерял.

— Имам „Мартел“ — три звезди. Ей сега ще дойда.

Излезе от стаята. В задната част на къщата светна лампа. Далмас постави шишето до шапката и разтърка с два пръста челото си. Болеше го глава. След малко светлината оттатък изгасна и мъжагата се върна с две високи чаши.

Конякът беше истински, силен. Дени седна на другия плетен стол. На слабата светлина тялото му се открояваше като черна грамада. Подхвана разказа си бавно, с дрезгав глас.

— Представям си как тъпо ще ти прозвучи всичко, но нали свърших работа! След като ченгетата престанаха да се мотаят наоколо, паркирах колата в алеята и минах през задния вход. Знаех в кой апартамент живее тая мръсница, но нея самата не бях виждал. Мислех да я забудалкам по някакъв начин и да видя какво ще направи. Почуках на вратата, но тя изобщо не се обади. Чувах как снове вътре. След малко започна да върти телефона. Върнах се по коридора и пробвах вратата на черния вход. Тя се отвори и успях да вляза в апартамента. Отвътре имаше резе, прикрепено с болтчета. Нали ги знаеш, ония, дето излизат от строя само като ги докоснеш, а някои си въобразяват, че са се заключили здраво.

— Сещам се, Дени — каза Далмас и кимна. Едрият мъж отпи от чашата и потърка ръба й нагоре-надолу по долната си устна. После продължи:

— Обаждаше се на Гаен Донър. Познаваш ли го?

— Чувал съм за него — отвърна Далмас. — Значи с такива си има работа.

— Говореше му на малко име. Така разбрах с кого говори. Направо се беше побъркала. Донър държи заведение на „Марипоза канион драйв“ — „Марипоза клъб“. Оркестърът се чуваше отдалече, Ханк Мун и момчетата му… Сигурно го знаеш.

— Знам го, Дени — отвърна Далмас.

— Добре. Изчаках да остави слушалката и й се явих. Тя пребледня като платно и се защура из стаята. Явно изобщо не схващаше какво става. Хвърлих едно око наоколо. Върху масата имаше снимка на Джон Сутро, съветника. Използвах това за претекст. Излъгах я, че Сутро иска да я отведе на по-спокойно място за известно време, че съм един от неговите хора и ме е пратил да я взема. Хвана се на въдицата. Смахната жена! Поиска нещо за пиене. Казах й, че имам бутилка в колата, и тя си облече палтото и сложи шапката.

— Значи толкова лесно мина всичко? — тихо каза Далмас.

— Ами да. — Дени допи коняка и остави чашата. — Бутилката в колата ме спаси, държа си устата затворена. И ето дойдохме дотук. После заспа. Това е всичко. За какво мислиш? Ченгетата не си поплюват, нали?

— Да, изобщо не си поплюват — отвърна Далмас. — Аз, общо взето, не се правих на особено хитър.

— Нещо около убийството на Уолдън ли?

Далмас поклати глава.

— Предполагам, японецът още не се е прибрал, Дени.

— Искаш ли да говориш с оная мръсница?

Радиото свиреше валс. Далмас се заслуша. После каза с уморен глас:

— Нали уж за това пристигнах.

Дени стана и излезе от стаята. Чу се шум от отваряне на врата и шепот.

Далмас извади пистолета изпод мишницата си и го постави отстрани на стола.

Блондинката влезе, олюлявайки се малко повече, отколкото трябва. Огледа стаята, като се кискаше и размахваше неестествено дългите си ръце. Щом съзря Далмас, примигна, спря и залитна. Смъкна се на стола, на който преди седеше Дени. Едрият мъж плътно я следваше. Облегна се на библиотечната масичка до вътрешната стена.

— Я виж, моят стар приятел — ченгето. Къде се изгуби бе, човек? — възкликна тя с пиянски глас. — Няма ли да предложиш пиене и на дамата?

Далмас я гледаше, без мускул да трепне по лицето му.

— Може би ти е просветнало нещо ново за пистолета? — изрече той бавно. — Нали се сещаш, тъкмо говорехме за него, когато Джон Сутро нахълта… Изпиленият пистолет… Пистолета, с който е убит Дерек Уолдън.

Дени трепна и рязко посегна към бедрото си. Далмас вдигна колта и стана от стола. Дени погледна насочения към него пистолет. Ръката му се вцепени и се отпусна надолу до тялото. Момичето не помръдна, но изтрезня с бързината, с която пада обрулен лист. Лицето й придоби горчив, напрегнат израз.

— Дръж ръцете си така, че да ги виждам, Дени — предупреди Далмас, без да повишава тон, — и всичко ще бъде наред. Евтини лъжци! Сега, предполагам, ще ми кажете за какво съм тук.

Мъжагата се обади с дрезгав глас:

— Но, за Бога! Какво те прихваща? Изкара ми акъла, като спомена за Уолдън.

Далмас презрително се изсмя.

— Добре, добре, Дени! Още малко и ще ме убедиш, че тя изобщо не е чувала за него. Дай набързо да се изясним. Защо ми се струва, че не съм дошъл тук за добро?

— Направо си се смахнал — изръмжа дебелият. Далмас поотмести пистолета встрани. Опря гръб на стената до прозореца, наведе се и изключи радиото с лявата си ръка. После рече горчиво:

— Сам се издаде, Дени. И то прекалено лесно. Твърде едър си за опашка и на няколко пъти те забелязах да ме следиш. Щом цъфна тая нощ при разчистването на сметките, бях почти наясно… А като взе да ми пробутваш смешната история как си на карал мацето да дойде тук, съвсем се убедих. Да те вземат мътните, нима мислиш, че тип като мен, успял да остане жив толкова време, ще повярва на прозрачните ти лъжи? Хайде, Дени, не се опъвай и ми кажи за кого всъщност работиш… Мога да те пусна да офейкаш… За кого работиш? За Донър? За Сутро? Или за някой, когото не познавам? Защо ми устроихте тоя капан тук в гората?

Момичето внезапно скочи и се нахвърли върху Далмас. Той я отблъсна със свободната си ръка. Тя се просна на земята и изпищя:

— Дай му да се разбере, дебелако! Чуваш ли, дай му да се разбере!

Дени не помръдна.

— Затваряй си човката! — остро рече Далмас. — Нямам намерение да се хващаме за гушите. Това е просто разговор между приятели. Стани и стига си хвърляла чифтета!

Блондинката бавно се изправи.

В полумрака на стаята лицето на Дени не промени изражението си и остана като камък. Гласът му прозвуча глухо и раздразнено:

— Продадох се. Постъпих подло… Ето, това е. Писна ми да гледам как ония глупачки, статистките, си крадат една на друга червилата… Ако ти се иска, фрасни ми един.

Продължаваше да стои неподвижно до масата. Далмас бавно поклати глава и попита отново:

— Кой е шефът, Дени? За кого работиш?

— Не знам — отвърна Дени. — Обаждам се по телефона, получавам заповеди и по същия начин давам отчет. Парите ми изпращат по пощата. Опитах се да осуетя тая гадост с идването тук, но без успех… Все пак мисля, че ти е устроен капан, и не знам абсолютно нищо за стрелбата на улицата.

Далмас го погледна изпитателно.

— Не би увъртал, за да ме задържиш по-дълго, нали, Дени? — попита той спокойно.

Мъжагата бавно вдигна глава. Изведнъж в стаята стана абсолютно тихо. Отвън бе спряла кола. Приглушеното бумтене на мотора й замря.

Червеното око на прожектора се блъсна в горната част на мрежите. Светлината ги заслепи. Далмас се наведе, опря коляно на пода, бързо и безшумно се прилепи до стената. В тишината прозвуча дрезгавият глас на Дени:

— Ченгета! Да ги вземат мътните!

Червената светлина сякаш разтопи телената дупчеста мрежа, превръщайки я в розово сияние, и хвърли огромно ярко петно върху вътрешната стена. Момичето хлъцна задавено. За миг, преди да успее да се снижи извън обсега на светлината, лицето й се обагри в червено. Далмас погледна през крайния прозорец, като държеше главата си ниско под перваза. Листата на храстите стърчаха като черни остриета на фона на червеното сияние. По алеята отекнаха стъпки. Груб глас раздра тишината:

— Всички навън! С вдигнати ръце!

Чу се трополене в къщата. Далмас вдигна пистолета си, но напразно… Щракна електрически ключ и на верандата светна. Миг след това, преди още да успеят да се прикрият, на светлината се откроиха фигурите на двама мъже със сини полицейски униформи. Единият държеше в ръцете си автомат, а другият — люгер с дълга цев и специален магазин, прикрепен към него.

Нещо щракна. Дени бе застанал до вратата и отваряше шпионката. В ръката му се появи пистолет и той стреля в дупката.

Тежък предмет падна на цимента и издрънча. Мъжагата се олюля напред-назад в кръга на светлината. Беше се хванал ръце за корема. Шапка с твърда козирка падна на земята и се изтърколи по пътеката.

В момента, в който автоматът изтрещя, Далмас се хвърли на пода и се притисна ниско долу, в самия ъгъл между стената и дюшемето. Заби лице в дъските. Момичето зад него пищеше.

Изстрелите светкавично надупчиха стаята, от единия край до другия, и изпълниха въздуха с прахоляк от откъртени парчета мазилка. Стенното огледало се свлече с трясък. Непоносимата барутна смрад се смеси с възкиселата миризма на хоросан. Това трая сякаш цяла вечност. Нещо падна върху краката на Далмас. Той продължаваше да държи очите си затворени, притиснал лице към пода.

Задъханата канонада и трясъкът утихнаха. Вътре дъждът от мазилка не спираше. Някакъв глас изкрещя:

— Е, хареса ли ви, приятелчета!

Друг глас, по-отдалече, подвикна ядосано:

— Хайде! Да тръгваме!

Отново се чу шум от стъпки. Нещо се влачеше. После още стъпки. Моторът на колата изръмжа. С трясък хлопна врата. Гумите изсвистяха по чакъла на пътя, бученето на мотора се усили, после замря.

Далмас скочи. Ушите му бучаха. Вдигна колта от пода, извади от вътрешния си джоб фенерче и го щракна. Лъчът зашари наоколо през прашния въздух. Блондинката лежеше по гръб с широко отворени очи и разкривена уста. Хлипаше. Далмас се наведе над нея, но тя, изглежда, изобщо не го забеляза.

Далмас продължи да проучва стаята. Откри шапката си непокътната до стола. Облегалката бе пречупена наполовина от изстрелите. Бутилката с уиски лежеше до шапката. Вдигна и двете. Мъжът с автомата бе помел всичко в стаята, в едната и в другата посока, но само в една плоскост — на нивото на кръста. Не бе наклонил оръжието достатъчно надолу. Далмас продължи огледа и стигна до вратата.

Дени беше до нея, опрян на колене. Олюляваше се напред-назад и стискаше едната си ръка. Между дебелите му пръсти се стичаше кръв и капеше на пода.

Далмас отвори вратата и излезе навън. На пътеката пред къщата тъмнееше петно кръв и разпилени гилзи. Наоколо не се забелязваше никой. Той застана на място. Кръвта биеше в двете му слепоочия, сякаш забиваше в лицето му чукчета. Усещаше кожата около носа си като облазена.

Отпи от уискито в бутилката, обърна се и влезе в къщата.

Дени се бе изправил. Беше извадил носна кърпа и се опитваше да омотае с нея окървавената си ръка. Изглеждаше така замаян, сякаш бе пиян. Олюляваше се на краката си. Далмас насочи светлината на фенерчето към лицето му.

— Боли ли много? — попита.

— Не, когато я притискам — отвърна мъжагата с дрезгав глас.

Пръстите му несръчно притискаха кърпата към раната.

— Блондинката се е побъркала от страх — каза Далмас. — Това е твоята тайфа, момче. Чудесни приятелчета имаш. Мислеха да видят сметката и на трима ни. Ти им пообърка плановете, като стреля през шпионката. Оставам ти длъжник за това, Дени… Добре че оня с автомата не беше чак толкова добър.

— Къде отиваш? — попита Дени.

— А ти къде мислиш?

Дени го погледна.

— Сутро е този, за когото ме питаше — каза той бавно. — Аз съм вън от играта. Това е краят. Всички да вървят по дяволите.

Далмас излезе отново и тръгна по пътеката към улицата. Качи се в колата и подкара без светлини. Когато зави зад ъгъла и се поотдалечи от вилата, включи фаровете. После спря, за да изтупа прахта от дрехите си.

9

Сребристо-черните завеси, прихванати в долния край, откриваха задимено от пури и цигари помещение. От време на време сред пушилката проблясваха медните инструменти на оркестрантите. Стелеше се миризма на храна, алкохол, парфюми и пудра. Дансингът, цветно кехлибарено петно, изглеждаше малко по-голям от килимче за баня.

Сетне оркестърът засвири отново и светлината лека-полека намаля. Появи се оберкелнерът. Изкачи застланите стъпала, като почукваше със златен молив по лъскавия кант отстрани на панталона си. Очите му бяха тесни и безизразни, челото кокалесто, русата, почти бяла коса беше зализана назад.

— Бих искал да говоря с мистър Донър — обърна се към него Далмас.

Оберкелнерът чукна със златния молив по зъбите си. — Съжалявам, но е зает. Вашето име?

— Далмас. Кажете му, че съм близък приятел на Джон Сутро.

— Ще опитам да направя нещо — отвърна оберкелнерът.

Отправи се към табло с ред бутони и вграден телефон. Откачи слушалката и я долепи до ухото си, фиксирал поглед напред като препарирано животно.

— Ще изчакам във фоайето — осведоми го Далмас.

Мина обратно под завесите и с небрежна походка влезе в мъжката тоалетна. Вътре извади от джоба си бутилката с уиски и изпи това, което беше останало в нея, застанал разкрачен, с отметната назад глава, по средата на покрития с плочки под. Сбръчкан негър се засуети разтревожено около него.

— Забранено е да се пие тук, господине.

Далмас хвърли празната бутилка в коша за кърпи. Взе чиста кърпа от стъкления рафт и изтри с нея устните си. Постави десетцентова монета на края на мивката и тръгна да излиза.

Между вътрешната и външната врата имаше известно разстояние. Далмас се облегна на рамката на външната врата и извади от джоба на жилетката си малък пистолет с десетсантиметрова цев. Прихвана го ловко с три пръста от вътрешната страна на шапката и излезе от тоалетната, като небрежно поклащаше шапката край тялото си.

Не след дълго висок филипинец с черна копринена коса влезе във фоайето и се огледа. Далмас го приближи. Оберкелнерът надникна през завесите и кимна на филипинеца.

— Оттук, господине — обърна се момчето към Далмас.

Тръгнаха по дълъг, тих коридор. Музиката на оркестъра лека-полека заглъхна зад тях. През отворена врата се мярнаха няколко празни маси със зелени покривки. Коридорът завиваше под прав ъгъл в друга отсечка. В края й имаше открехната врата, откъдето се прокрадваше светлина.

Филипинецът спря в крачка и след грациозно фокусническо движение в ръката му се появи голям черен пистолет. Заби го в ребрата на Далмас и любезно каза:

— Налага се да те пребъркам, шефе. Чиста формалност.

Далмас застана мирно и разпери ръцете си встрани. Филипинецът измъкна колта и го пусна в джоба си. Потупа с ръка останалите джобове, отстъпи назад и сложи в кобура своето оръжие.

Далмас свали ръце, пусна шапката на земята и малкият пистолет, скрит досега от вътрешната й страна, заби дуло в корема на филипинеца. Той погледна надолу изумен и неловко се ухили.

— Само се пошегувах, хитрецо. Нали може! — каза Далмас, като взе колта си и го върна на предишното му място.

След това измъкна големия пистолет изпод мишницата на филипинеца. Избута магазина навън, извади патрона от патронника и върна оръжието на притежателя му.

— Пак си го дръж, за самочувствие. Ако стоиш пред мен, не е нужно шефът ти да знае, че това е единственото, за което би ти послужил.

Филипинецът облиза устните си. Далмас го провери за резервно оръжие и двамата продължиха по коридора. Стигнаха до открехнатата врата, филипинецът влезе пръв.

Стаята беше голяма, облицована с дървени летвички, наредени по диагонал на стените. Подът бе застлан с китайски килим, мебелите бяха доста и все от добро качество, вратите — уплътнени и явно шумоизолирани, прозорци липсваха. Високо на стената зад няколко позлатени решетки вграден вентилатор приглушено и приспивно мъркаше. В стаята чакаха четирима. Когато влязоха, никой не се обади.

Далмас седна на кожен диван и закова поглед в Рикио, голобрадото момче, което го бе извело от апартамента на Уолдън. Седеше завързан на стол с висока облегалка. Ръцете му бяха извити назад и стегнати в китките. Гледаше като обезумял, а лицето му бе цялото в кръв и подутини. Бяха го били с дръжката на пистолета. Рижият Ноди, който го придружаваше в „Килмарнок“, сега седеше на табуретка в ъгъла и пушеше.

Джон Сутро бавно се поклащаше напред-назад в червен кожен люлеещ се стол и съсредоточено гледаше в пода. Когато Далмас влезе, той не вдигна глава.

Четвъртият мъж седеше зад бюро, което никак не изглеждаше евтино. Имаше мека кестенява коса, сресана на път и пригладена назад, тънки устни и червеникавокафяви очи, в които светеха дръзки пламъчета. Той проследи, докато детективът седна, огледа се и заговори, като кимна към Рикио.

— Хлапакът е пипал с две леви ръце. Опитвахме се да му го обясним. Предполагам, не те разстройвам.

Далмас се изсмя безрадостно и рече:

— Добре, стига да сте успели, Донър. А другият? По него не виждам никакви следи.

— Към Ноди нямаме забележки. Изпълняваше нарежданията точно — поясни Донър с равен глас. После взе пиличка с дълга дръжка и започна да пили нокътя си. — С теб имаме да си поговорим за някои неща. Затова си сега тук. Като те гледам, май ще се споразумеем, ако, естествено, не прекалиш с номера, че си частно ченге.

Очите на Далмас се разтвориха широко.

— Слушам те, Донър.

Сутро вдигна поглед от килима и го впери в тила на Донър. Оня продължи с равен, безразличен глас:

— Наясно съм какво се е случило в апартамента на Дерек Уолдън, знам и за стрелбата на Кенмор. Ако съм предполагал, че Рикио иде стигне чак дотам, щях по-отрано да го спра. При сегашното положение мисля, че от мен зависи да се оправят нещата… Щом се споразумеем, Рикио ще отиде в полицията и ще направи самопризнания. А ето и цялата история: Рикио работеше при Уолдън по времето, когато в Холивуд се тълпяха да стават телохранители. Уолдън купуваше уиски от Аржентина, а доколкото ми е известно, и сега си го доставяше оттам и го внасяше сам. Никой не го закачаше. Под това удобно прикритие на Рикио се удал случай да прекара тайно и малко кокаин. Уолдън обаче го спипал. Не искал да стане скандал и просто му показал врата та. Рикио решил да се възползва, като се опитал да изнуди Уолдън, убеден, че оня няма да се справи с разпита на федералните, понеже не му е особено чиста работата. Уолдън обаче устоял по-дълго, отколкото било по вкуса на Рикио, това го влудило и решил да предприеме крути мерки. С шофьора ти сте се забъркали в играта и Рикио стрелял по вас.

Донър остави пиличката и се усмихна. Далмас сви рамене и погледна филипинеца, застанал между стената и дивана.

— Нямам вашата организация, Донър, но се ориентирам. Мисля, че легендата е добра и би могла да мине с малко съдействие от страна на полицията. Не отговаря обаче на фактите, каквито са — подчерта Далмас.

Донър повдигна вежди. Сутро започна да люлее нагоре-надолу носа на излъсканата си обувка.

— Например каква е ролята на мистър Сутро в тази история? — продължи Далмас.

— Приятел е на Уолдън — усмихна се Донор. — Уолдън му е споменал за неприятностите си, а Сутро знае, че Рикио работи при мен. Понеже е съветник, не е искал да каже на Уолдън всичко, което знае.

— Ще те светна какво му липсва на твоето съчинение, Донър — рече Далмас мрачно. — Липсва му страхът. Когато работех за Уолдън, той беше твърде много уплашен, за да ми помогне… А днес следобед някой е бил толкова уплашен от него, че го е застрелял.

Донър се наклони напред, присви очи и погледът му се вледени. Ръцете му отпред на бюрото се свиха в юмруци.

— Уолдън… мъртъв? — едва прошепна той. Далмас кимна.

— Застрелян е в дясното слепоочие… с трийсет и два калибров. Изглежда като самоубийство, но не е.

Сутро вдигна бързо ръка и закри лицето си. Рижият застана нащрек на табуретката в ъгъла.

— Искаш ли сега да чуеш истинската версия, Донър?… Да я наречем версия… Уолдън лично е бил замесен в контрабандата на наркотици и в никакъв случай не е бил сам. След отменянето на сухия режим е решил да се откаже. Бреговата охрана нямало да отделя вече толкова много време да следи дали на корабите се превозва алкохол и контрабандата с наркотици по крайбрежието нямало вече да носи лесна печалба. Освен това Уолдън се влюбил в момиче с хубави очи и животът му бил пълен. Затова ре шил да зареже наркотиците.

Донър облиза устните си и каза:

— Какви са тия наркотици?

Далмас го погледна.

— Не си и чувал за такова нещо, нали, Донър? По дяволите, та откъде накъде! Само лошите момче та си играят с подобни неща. Но на лошите не им допаднала идеята Уолдън да се оттегли ей така. Доста си пийваше и като нищо щял да изпее нещичко на приятелката си. Те искат той да се оттегли така, както им е угодно — посрещнат от дулото на пистолета, и постигнаха своето.

Донър бавно извърна глава и изгледа вързания за облегалката на стола мъж.

— Рикио — промълви той.

После стана и заобиколи бюрото. Сутро свали ръка от очите си и го проследи. Устните му трепереха.

Донър застана пред Рикио. Насочи ръка към лицето на момчето и блъсна главата му назад в облегалката на стола. Рикио изстена. Донър се ухили, надвесен над него.

— Остарявам. Как не се сетих по-рано! Ти си убил Уолдън, ти, копеле. Върнал си се и си му светил маслото. Забрави да споменеш тая подробност, миличък.

Рикио отвори уста и изхрачи кървава струя върху дланта и китката на Донър. По лицето му премина нервна тръпка. Отстъпи и се отдалечи, като държеше ръката си изпъната напред. Извади носна кърпа, внимателно се избърса и я пусна на пода.

— Дай ми пистолета си, Ноди — обърна се към рижия.

Сутро трепна и устата му се отвори. Гледаше като болен. Високият филипинец зареди празното си оръжие, сякаш бе забравил, че в него няма патрони. Ноди извади изпод дясната си мишница пистолет с къса цев и го подаде на Донър. Той го взе и се върна при Рикио. Насочи го в него.

— Рикио не е убил Уолдън — обади се Далмас. Филипинецът скочи бързо напред и го цапардоса с големия пистолет. Пистолетът удари Далмас по рамото и надолу по ръката му плъзна болезнена вълна. Той се претърколи настрана и светкавично извади колта. Филипинецът отново се засили да го удари, но този път не успя да го улучи.

Далмас скочи, отстъпи странично и фрасна с все сила филипинеца по лицето с цевта на колта. Онзи рухна, седна на пода и подбели очи. Бавно падна напред, като се вкопчи с две ръце в дивана.

Лицето на Донър остана безизразно като маска. Държеше късоцевния пистолет, без ръката му да трепне ни най-малко. По тънката му горна устна се бяха появили капчици пот.

— Рикио не е убил Уолдън — повтори Далмас. — Уолдън е убит с пистолет с изпилен номер, поставен след това в ръката му. Рикио не би извършил подобна глупост да стреля с изпилен пистолет.

Лицето на Сутро бе пребледняло като на мъртвец. Рижият бе станал от табуретката и стоеше прав, с провесена до бедрото дясна ръка.

— Разкажи ми всичко по-подробно — настоя Донър със спокоен глас.

— Следата с изпиления пистолет води към проститутка — Хелън Долтън или Берванд. Бил е неин. Каза ми, че преди време го дала в заложна къща. Не й повярвах. Приятелка е на Сутро, а той бе толкова разтревожен от посещението ми при нея, че реши да ми покаже пистолета си. Защо, мислиш, съветникът беше толкова притеснен, Донър, и откъде според теб е знаел, че вероятно ще посетя проститутката?

— Продължавай! — каза Донър и погледна към Сутро.

Далмас пристъпи миролюбиво към него и свали ръката си, стиснала колта.

— Ще ти кажа как и защо. Откакто започнах да работя за Уолдън, зад мен се закачи опашка — някакво непохватно говедо, студийно ченге. Забелязваш го от миля, толкова е едър. Беше подкупен, Донър. Убиецът на Уолдън го бе подкупил. Направил си е сметката, че студийното ченге има шансове да се добере до мен. Позволих му да направи точно това, подхвърлих му стръвта, за да разбера какво е намислил. Негов шеф беше съветникът. Сутро собственоръчно е убил Уолдън. Работа точно като за него — аматьорска — дръзко убийство. Дързостта всъщност го издаде — инсценираното самоубийство с изпилен пистолет, който според сметките на убиеца няма да бъде издирен, защото самият убиец не е знаел, че на повечето пистолети номерът е изписан и отвътре.

Донър завъртя късия револвер, докато го насочи по средата между рижия и Сутро. Не каза нищо. Гледаше заинтригуван, със замислен поглед.

Далмас се наклони малко напред и усети напрежение в мускулите на стъпалата си.

Филипинецът, който лежеше на пода, простря ръка на дивана и ноктите му издраскаха кожената тапицерия.

— И това, Донър, ще го вземат мътните, съвсем не е всичко! Сутро беше приятел на Уолдън и е можел да се приближи достатъчно близко до него с пистолет в ръка и да стреля в главата му. Изстрел на пристроения етаж на „Килмарнок“ не би се чул долу, изстрел от трийсет и два калибров. И така, Сутро спокойно сложил пистолета в ръката на Уолдън и си заминал. Но съвсем забравил, че Уолдън е левак, а освен това не подозирал, че пистолетът може да бъде издирен. Когато това стана, а и тоя тип, когото бе подкупил, го разбра що за птица е, щом измъкнах каквото ми трябваше от момичето, именно той, Сутро, нае хора с автомати и ни притисна и тримата във вила в Палмс с намерението да ни затвори устите завинаги. Само че те, както и всички останали, не си свършиха много добре работата.

Донър кимна замислено, избра подходящо място в корема на Сутро и се прицели.

— Разкажи ни за всичко това, Джони — подкани го той полека. — Разкажи как си поумнял на стари годи ни…

Ненадейно рижият се размърда. Приведе се зад бюрото и в същия миг ръката му посегна към резервния пистолет. Изстрелът прокънтя иззад бюрото. Куршумът мина през дупката за краката и се заби със свистене в стената. Това произведе такъв трясък, сякаш, пробивайки ламперията, куршумът срещна метална плоскост.

Далмас светкавично вдигна колта и стреля два пъти към бюрото. Разхвърчаха се трески. Рижият извика и се изправи с пистолет в ръка. Донър се олюля. Пистолетът му се обади с два последователни изстрела. Рижият извика отново и от едната му буза шурна кръв. Смъкна се зад бюрото и повече не стана.

Донър взе да отстъпва назад, докато не се опря на стената. Сутро се изправи, сложи ръце на корема си и се опита да простене.

— Така, Джони. Сега е твой ред — рече Донър. После се закашля силно и се смъкна надолу с гръб, опрян на стената. Чу се характерният шум от търкането на дрехите в ламперията.

Той се наклони напред и изпусна пистолета. Опря ръце на пода и продължи да кашля. Лицето му взе да посинява.

Сутро бе застанал неподвижно, притиснал корема си с ръце, сгънати в лактите. Пръстите му бяха свити като нокти на хищна птица. Очите му гледаха безжизнено — очи на мъртвец. След малко коленете му се огънаха и той падна по гръб на пода. Донър продължи тихо да кашля.

Далмас отиде до вратата, ослуша се, отвори и надникна в коридора. После бързо затвори.

— Звукова изолация, и то каква! — измърмори си. Върна се при бюрото и вдигна телефонната слушалка. Остави колта и набра номера. Изчака и каза:

— Капитан Каткарт… Трябва да говоря с него… Да, да, важно е… Много е важно.

Почака, като барабанеше с пръсти по бюрото и оглеждаше със суров поглед стаята. Сепна се, когато от другия край на жицата се обади сънен глас:

— Далмас е, шефе. Обаждам се от Каза Марипоза, от частния кабинет на Гаен Донър. Малък инцидент, но няма тежко ранени… Открих убиеца на Дерек Уолдън… Джон Сутро е… Да, съветникът… Побързайте, шефе, нали разбираш, не бих искал да влизам в схватка с персонала.

Затвори телефона, взе колта от бюрото, задържа го върху дланта си и погледна към Сутро.

— Хайде, ставай, Джони — рече той с уморен глас. — Стани и кажи на мен, нещастното глупаво ченге, как да скрия това, умнико.

10

Лампата над голямата дъбова маса в Централното полицейско управление светеше прекалено ярко. Далмас прекара пръст по плота, погледна го и се избърса в ръкава си. Подпря брадичка с жилестите си ръце и се загледа в стената над бюрото с повдигащ се капак, поставено до масата. Беше сам в стаята.

Високоговорителят на стената занарежда провлечено:

— Кола седемдесет и едно „бе“ да тръгне към седемдесет и втори район — номер три и „Берендо“… в дрогерията… чака мъж…

Вратата се отвори. В стаята влезе капитан Каткарт и внимателно затвори зад себе си. Беше едър, вече на възраст, с широко потно чело, щръкнали мустаци и възлести ръце. Седна между дъбовата маса и бюрото и докосна с пръсти незапалената лула в пепелника. Далмас свали ръцете си и вдигна глава.

— Сутро е мъртъв — обяви Каткарт. Далмас го погледна и нищо не каза.

— Жена му го застреля. Поиска да се отбием у тях за малко. Момчетата са го наблюдавали внимателно, но не и нея. Преди да успеят да реагират, тя го гръмнала.

Каткарт отвори уста и пак я затвори. Зъбите му бяха едри и жълти.

— Изобщо дума не обелила. Извадила отзад малък пистолет и стреляла три пъти… един, втори, трети. Завесата пада, актьорите се покланят, край на представлението. Ето това е. После най-спокойно, както би си представил, обърнала пистолета в ръка та си и го предала на момчетата… Защо, по дяволите, го е сторила?

— Направи ли самопризнание? — попита Далмас. Каткарт го изгледа, пъхна незапалената лула в устата си и шумно всмукна.

— Той ли?… Да… макар и не писмено… Защо според теб го е застреляла?

— Знаела е за блондинката — обади се Далмас. — Решила е, че това е последният й шанс да си отмъсти. Вероятно е била наясно и за наркотиците, и за изнудването.

Капитанът бавно кимна.

— Да, навярно това е причината. Преценила е, че й се удава последен шанс. Тогава защо веднъж завинаги да не му даде да разбере на мръсника! Ако адвокатът й е оправен, ще издейства оправдателна присъда за убийство — петнайсет месеца затвор. Принудителна почивка.

Далмас се намести в стола си и се намръщи. Каткарт продължи:

— Това е шанс за всички ни. Никаква мръсотия по твоя път, никаква мръсотия пред администрацията. Ако не беше го направила, щеше да е удар под пояса за всички. Трябва да й се отпусне пенсия.

— „Еклипс филмс“ да се погрижи за това — предложи Далмас. — Когато отидох у Сутро, разбрах, че съм вързан от пресата. Бих могъл сам да го застрелям, ако не беше такъв мерзавец и ако не беше съветник.

— Не, хиляди пъти не, моето момче. Остави това на властта — изръмжа Каткарт. — Ето каква е ситуацията. Няма как да обявим, че Уолдън се е самоубил. Изпиленият пистолет излиза против тази версия и трябва да изчакаме аутопсията и доклада на експертите за оръжието. А парафиновата проба на ръката положително ще покаже, че изобщо не е стрелял с пистолета. От друга страна, уликите свеждат случая до Сутро, а това, което ще се разкрие, не бива да е особено болезнено. Прав ли съм?

Далмас взе цигара и я намачка с пръсти. Запали бавно и тръсна клечката кибрит, за да я изгаси.

— Уолдън не беше цвете за мирисане — каза той. — Историята с наркотиците ще вдигне ужасен шум, но какво пък. Ние сме с чисти ръце, като оставим настрана няколкото неясни момента.

— Да вървят по дяволите неясните моменти — рече Каткарт и се ухили. — Както гледам, с всичко ще се оправим. Твоят приятел Дени ще изчезне на бърза ръка, а ако оная мръсница Долтън ми падне в лапите, ще я пратя в Мендосино да си почине хубавичко! Ловко ще подхванем Донър, като излезе от болницата. Трябва да им дадем да се разберат на тези хищници, независимо кой точно го е направил, заради таксиметровия шофьор и капана, който ти устроиха. Но те няма да проговорят. Имат години напред и трябва да мислят за бъдещето си. Пък и таксиметровият шофьор не е толкова тежко ранен. Остава бандата с автоматите. — Каткарт се прозя.

— Положително са от Фриско. Тук рядко стрелят с автомати.

Далмас се отпусна в креслото.

— Няма ли да пийнем нещо, шефе? — попита уморено. Каткарт го погледна косо.

— Има само още нещо, което искам непременно да ти кажа — продължи той мрачно. — Че си разглобил пистолета, стига да не си съсипал пръстовите отпечатъци — хубаво. Че не ми спомена дори за това, дето си се заплел в тази бъркотия… Хайде, така ти е изнасяло. Но проклет да бъда, ако говори добре за теб, че си ни губил времето и си ни мамел със собствените ни карти.

Далмас се усмихна замислено.

— Абсолютно си прав, шефе — рече смирено. — Трябваше да се върши работа. Това е всичко, което имам да кажа.

Каткарт потърка енергично бузите си. Намръщената му гримаса се смени с усмивка. Наведе се напред, отвори чекмедже и извади бутилка уиски. Постави я на бюрото и натисна звънеца. Влезе огромен униформен мъжага.

— Хей, дребосък — изръмжа Каткарт, — дай назаем тирбушона, дето си го задигнал от бюрото ми.

Мъжагата изчезна и пак се появи.

— За какво да пием? — попита капитанът, когато останаха сами.

— За нищо, просто така — отвърна Далмас.

Информация за текста

© Реймънд Чандлър

Raymond Chandler

Сканиране и разпознаване: nextvasko, 2008

Редакция: BHorse, 2008

Издание:

Реймънд Чандлър. Пълна колекция разкази. Том 3

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/9390]

Последна редакция: 2008-10-25 13:30:00

Content

Реймънд Чандлър
Дръзко убийство

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

Информация за текста