Реймънд Чандлър

Златни рибки

1

Този ден не вършех никаква работа, само наваксвах с клатенето на краката. През прозореца на кантората ми полъхваше топъл ветрец и саждите от котлите на отсрещния хотел „Маншън Хаус“, се търкаляха върху стъклото на бюрото ми на миниатюрни топчета, като цветен прашец върху празен терен.

Тъкмо се канех да отида да обядвам, когато влезе Кати Хорн.

Кати е висока занемарена блондинка с тъжни очи, която навремето работеше в полицията, но изгуби мястото си, защото се омъжи за един дребен фалшификатор на чекове на име Джони Хорн с цел да го превъзпита. Не го превъзпита, но сега го чакаше да излезе от затвора, за да опита пак. Междувременно работеше на щанда за цигари и пури в „Маншън Хаус“ и гледаше как дребните мошеници минават покрай нея, обвити в дим от десетцентови пури. От време на време даваше на заем на някой от тях десет долара, за да се измете от града. Такава си беше, мекушава.

Седна, отвори голямата си лъскава чанта, извади пакет цигари и сбърчи нос срещу него.

— Да си чувал за перлите на Лиандър? — попита. — Божичко, че лъщи тоя син шевиот. Като те гледа човек какви дрехи носиш, ще рече, че имаш пари в банката.

— „Не“ и на двата ти въпроса — рекох. — Никога не съм чувал за перлите на Лиандър и нямам пари в банката.

— Тогава може би ще искаш да участваш в подялбата на двайсет и пет бона.

Запалих една от нейните цигари. Тя стана и затвори прозореца с думите:

— Стига ми тая хотелска миризма, докато съм на работа.

Седна пак и продължи:

— Било е преди деветнайсет години. Държали са онзи тип в Левънуърт петнайсет години и го пуснали преди четири. Едър търговец на дървен материал от Северните щати на име Сол Лиандър ги бил купил за жена си — перлите де. Само две. Стрували двеста бона.

— Сигурно му е трябвала ръчна количка да ги превози — отбелязах.

— Виждам, че не разбираш много от перли — заяви Кати Хорн. — Работата не е само в размера. Все едно, днес те струват повече и наградата от двайсет и пет хилядарки, обявена от застрахователното дружество „Рилайънс“, още важи.

— Схващам — рекох. — Някой ги е чопнал.

— Най-после вдиша малко кислород. — Тя пусна цигарата си в пепелника и я остави да дими, както правят жените. Угасих я вместо нея.

— Тъкмо затова е лежал оня в Левънуърт, само че така и не доказали, че перлите са у него. Това било обир на пощенски вагон. Той успял по някакъв начин да се скрие във вагона, а в Уайоминг застрелял служителя, нарамил препоръчаните пощенски пратки и се изнизал. Стигнал чак до Британска Колумбия, преди да го спипат. Обаче от плячката вече нямало и следа — поне тогава. Пипнали само него. Получил доживотна.

— Ако историята ще е дълга, да пийнем нещо.

— Никога не пия преди залез слънце. Това е спасението да не станеш отрепка.

— Горките ескимоси — казах. — Поне през лятото.

Гледаше ме как вадя малката плоска бутилка. После продължи:

— Казвал се Сайп, Уоли Сайп. Свършил работата сам. И не обелил нито дума за плячката, гък не казал. После, след петнайсет дълги години, му предложили помилване, ако се разприказва за обира. И той си признал всичко освен за перлите.

— Къде ги е държал? — попитах. — В шапката си?

— Слушай, не съм дошла да си разменяме лафове. Знам нещо за тия камъчета.

Закрих устата си с ръка и придобих сериозен вид.

— Казал, че перлите никога не са били у него, и те трябва да са му повярвали донякъде, защото го пуснали под гаранция. Но перлите са били във вагона, препоръчана пратка, и оттогава никой не ги е видял.

Гърлото ми нещо взе да се схваща. Не казах нищо. Кати Хорн продължи:

— Веднъж в Левънуърт, само веднъж през всичките тези години, Уоли Сайп се лепнал за бидон с денатуриран спирт и се гипсирал. Съкилийникът му бил дребно човече, когото наричали Мардо Куката. Излежавал двайсет и седем месеца, задето цепел на две банкноти от двайсет долара. Сайп му казал, че заровил перлите някъде в Айдахо.

Наведох се леко напред.

— Май започна да включваш, а? — рече тя. — Сега чуй това. Мардо Куката ми е квартирант, смърка кокаин и говори на сън.

Отново се облегнах назад.

— Божичко — въздъхнах, — а аз вече харчех парите от наградата.

Тя ме измери със студен поглед. Сетне лицето й омекна.

— Добре де — отрони унило, — знам, че звучи налудничаво. Минали са толкова години, сума ти умни глави сигурно са работили по случая — от пощата, от частни детективски агенции и какви ли не още. И изведнъж някакъв наркоман да успее. Но той е симпатично дребосъче и някак си му вярвам. Знае къде е Сайп.

— Всичко това на сън ли ти го изприказва?

— Не, разбира се. Но ти ме познаваш. Старата полицейска хрътка има нюх. Може би бях любопитна, но се досетих, че е бил в затвора, и се безпокоях, че смърка толкова много. Той е единственият ми наемател сега, така че редовно заставах пред вратата му, уж минавам оттам, и слушах какво си говори. Така научих достатъчно, за да го подпитам. Сам ми разказа останалото. Има нужда от помощ, за да получи наградата. Отново се наведох напред.

— Къде е Сайп?

Кати Хорн се усмихна и поклати глава.

— Това е единственото, което не иска да каже. Името, под което се подвизава Сайп сега. Но мястото е някъде на Север, във или около Олимпия, щата Вашингтон. Куката го видял там, поразпитал за него и твърди, че Сайп не го е забелязал.

— Какво търси тук Куката? — попитах.

— Именно тук му лепнали присъдата за Левънуърт. Нали знаеш, старият мошеник винаги се връща, за да види тротоара, на който се е подхлъзнал. Но той вече няма приятели тук.

Запалих нова цигара и отпих още една глътка.

— Казваш, че Сайп е навън от четири години. Куката е лежал двайсет и седем месеца. Какво е правил през всичкото време оттогава?

Кати Хорн ококори съжалително порцелановосините си очи.

— Може би си мислиш, че на този свят има само един затвор за него?

— Добре — рекох. — Ще се съгласи ли да разговаря с мен? Предполагам, че има нужда от помощ, за да се оправи с хората от застрахователното, ако перлите наистина съществуват и Сайп ги положи в ръцете на Куката и така нататък. Това ли е?

Кати Хорн въздъхна.

— Да, ще говори с теб. Гори от желание. Уплашен е от нещо. Ще идеш ли сега, преди да се е подредил за тази вечер?

— Разбира се, щом искаш.

Тя извади от чантата си плосък ключ и написа един адрес в бележника ми. Бавно се изправи.

— Къщата е близнак. Моята част е с отделен вход. Има свързваща врата, отключва се откъм моята страна. Това ти го казвам, ако случайно не отвори.

— О’кей — рекох. Издухах дим към тавана и се втренчих в нея.

Тя тръгна към вратата, спря, върна се. Заби поглед в пода.

— Не играя кой знае каква роля в това — промълви. — Може би никаква. Но ако имах една-две хилядарки за Джони, когато излезе, току-виж…

— Току-виж си успяла да го удържиш в правия път — довърших. — Това са твоите мечти, Кати. Цялата работа е една празна мечта. Но ако не е, получаваш точно една трета.

Дъхът й секна и тя ме изгледа сърдито, за да не се разреве. Отиде до вратата, спря и пак се върна.

— Това не е всичко — рече. — Мисля си за онзи старец… Сайп. Излежал е петнайсет години. Платил си е. Скъпо е платил. Това не те ли кара да се чувстваш малко гаден?

Поклатих глава.

— Откраднал ги е, нали? Убил е човек. Как си изкарва хляба сега?

— Жена му има пари. Той просто се забавлява със златни рибки.

— Златни рибки ли? — попитах. — Да върви по дяволите!

Тя излезе.

2

Последния път, когато бях в квартала Грей Лейк, помогнах на един от прокуратурата на име Бърни Обис да застреля Андрюс Портфейла, известен бандит. Но това стана по-горе на хълма, далеч от езерото. Къщата се намираше по средата на височинката, където улицата заобикаля като примка една издатина. Беше върху тераса, с напукана подпорна стена отпред и няколко пустеещи парцела зад нея.

Понеже поначало е била строена за две жилища, имаше два зида й две стълбища, които да водят към тях. На една врата имаше забодена с кабарче картичка над решетката, която закриваше шпионката: „Звънете на № 1432.“

Паркирах колата и се заизкачвах по стръмните стъпала, минах между два реда карамфили, после изкачих още стъпала по посока към вратата с картичката. Това трябва да бе жилището на квартиранта.

Позвъних. Никой не отвори и отидох до другата врата. И там никой не се показа.

Докато чаках, сив додж с две врати профуча на завоя и момичето зад волана — с дребна и елегантна фигура, облечено в синьо — погледна за миг към мен. Не видях дали в колата има друг освен нея. Не обърнах достатъчно внимание. Не знаех, че е важно.

Извадих ключа на Кати Хорн и се озовах в хол, лъхащ на кедрово масло. Имаше само най-необходимите мебели, тюлени пердета на прозорците и плътни завеси върху тях, пропускащи сноп меки слънчеви лъчи. В жилището имаше още: малка трапезария, кухня, в дъното спалня, очевидно използвана от Кати, баня, още една спалня отпред, където стопанката, изглежда, се занимаваше с шев. В тази именно стая беше вратата, избита към другата половина на къщата.

Отключих я и сякаш попаднах от другата страна на огледалото. С изключение на мебелите всичко се повтаряше, само че в обратно разположение. В хола от тази страна имаше две легла и той имаше необитаем вид.

Тръгнах към гърба на къщата, покрай банята, и почуках на вратата на стаята, която съответстваше на спалнята на Кати.

Никакъв отговор. Натиснах дръжката и влязох. Дребният мъж в леглото вероятно беше Мардо Куката. Първо забелязах краката му, защото, макар че беше по панталон и риза, те бяха боси и висяха от ръба на леглото. Привързани бяха с въже през глезените.

Ходилата му бяха изгорени до живо месо. Вонеше на пърлено въпреки отворения прозорец, И на изгоряло дърво. Шнурът на електрическата ютия върху едно бюро още беше в контакта. Отидох и го издърпах.

Прескочих до кухнята на Кати Хорн и намерих в хладилника половинка уиски „Бруклин“. Използвах част от него, известно време дишах дълбоко и гледах навън към празните парцели. Зад къщата имаше тясна циментирана пътека и зелени дъсчени стъпала, които водеха надолу към улицата.

Върнах се в стаята на Мардо Куката. Кафявото му сако на тънки червени райета висеше на облегалката на един стол, джобовете му бяха обърнати, а съдържанието им — разпиляно по пода.

Джобовете на панталона също бяха обърнати. На леглото до тялото имаше няколко ключа, дребни монети и носна кърпа, както и метална кутийка, прилична на пудриера, от която се беше разсипал лъскав бял прах. Кокаин.

Мардо беше дребен, не повече от метър и шейсет, с оредяла кестенява коса и големи уши. Очите му нямаха определен цвят — просто очи, широко отворени и много мъртви. Ръцете му бяха разперени и завързани пред китките с въже, което минаваше под леглото.

Огледах тялото му, но не открих рани от куршуми или от нож. По него нямаше дори драскотина, ако не се смятаха обгорените крака. Шок или сърдечен удар, а може и двете заедно да бяха причинили смъртта му. Беше още топъл. Парцалът в устата му бе топъл и влажен.

Избърсах всичко, до което се бях докосвал. Преди да изляза от къщата, огледах улицата през прозореца на Кати.

Беше три и половина, когато пристигнах във фоайето на „Маншън Хаус“ и се запътих към щанда за пури в ъгъла. Облегнах се на стъкления плот и поисках пакет „Кемъл“.

Кати Хорн побутна пакета към мен, пусна рестото в джобчето на сакото ми и ме дари с професионална усмивка.

— Е, какво? Не се забави много — рече тя и погледна с крайчеца на окото си някакъв пияница, който се мъчеше да запали пурата си със старомодна запалка с фитил.

— Работата е лоша — рекох. — Подготви се.

Тя бързо се обърна и бутна по плота кутийка кибрит към пияния. Той несръчно посегна към нея, изпусна я на пода заедно с пурата, вдигна ги ядосан и си тръгна, надзъртайки през рамо, сякаш очакваше ритник отзад.

Кати бе вперила някъде встрани от мен хладен, безизразен поглед.

— Готова съм — прошепна.

— Получаваш точно половината — съобщих. — Куката отпада. Пречукали са го… в леглото му.

Очите й трепнаха. Пръстите й до лакътя ми върху стъкления плот конвулсивно се свиха. Устните й побеляха. Това бе всичко.

— Слушай — казах. — Не ме прекъсвай, докато не свърша. Умрял е от шок. Някой му е прогорил ходилата с електрическа ютия. Не е твоята, проверих. Според мен е умрял доста бързо и не е успял да каже много. Парцалът още беше в устата му. Когато отидох там, честно казано, си мислех, че това е празна работа. Сега вече не съм толкова сигурен. Ако е проговорил, губим и ние, и Сайп, освен ако не го открия пръв. Тези труженици не са имали никакви скрупули. В случай че не им е казал нищо, все още има време.

Кати извърна глава и вторачи поглед във въртящата се врата на фоайето. По бузите й избиха бели петна.

— Какво да правя? — прошепна тя.

Посегнах към една кутия с увити в целофан пури и пуснах ключа. Дългите й пръсти ловко го извадиха и го скриха.

— Прибираш се у дома и го намираш. Не знаеш абсолютно нищо. Нито дума за перлите, нито за мен. Когато проверят отпечатъците от пръстите му, ще разберат, че има досие, и просто ще си помислят, че е разчистване на стари сметки.

Отворих пакета, запалих цигара и я загледах. Тя дори не трепна.

— Ще се справиш ли? — попитах. — Ако не, кажи ми още сега.

— Разбира се! — Вдигна вежди. — Имам ли вид на мъчителка?

— Ти се омъжи за мошеник — рекох мрачно. Пламна, което и целях.

— Не е! Просто е адски глупав! Никой не си е развалил мнението за мен по този повод, дори момчетата от управлението.

— Добре. Така ми харесва. Това убийство не ни засяга в края на краищата. А ако сега се издадем, можеш да се простиш с всякакви дялове от всякакви възнаграждения — дори ако изобщо платят нещо.

— Проклето наркоманство! — разпени се Кати Хорн. — Ох, горкото дребосъче! — почти изхълца тя.

Потупах я по ръката, усмихнах се колкото можех по-сърдечно и излязох от „Маншън Хаус“.

3

Застрахователно дружество „Рилайънс“ държеше три невзрачни стаички в административната сграда на Граас. Бяха достатъчно солидна фирма, за да си позволят да бъдат колкото си искат неугледни.

Местният управител се казваше Лутин, плешив мъж на средна възраст, с кротки очи и тънки пръсти, с които милваше шарена пура. Седеше зад голямо, излъскано от прах бюро и миролюбиво съзерцаваше брадичката ми.

— Марлоу значи? Чувал съм за вас. — Докосна визитна та ми картичка с лъскаво пръстче. — Какво ви води тук?

Запремятах една цигара между пръстите си и понижих глас:

— Помните ли перлите на Лиандър?

Усмихна се бавно, с леко отегчена физиономия.

— Едва ли ще ги забравя. Струваха на фирмата сто и петдесет хиляди долара. Тогава бях наперен млад инспектор по обезщетенията.

— Имам една идея — рекох. — Може да излезе празна работа. И най-вероятно е така. Но бих искал да опитам. Още ли сте готови да изплатите наградата от двайсет и пет бона?

Той се подсмихна.

— Двайсет, Марлоу. Разликата похарчихме ние самите. Губите си времето.

— Времето си е мое. Значи двайсет. Мога ли да разчитам на някакво сътрудничество?

— В какъв смисъл?

— Мога ли да получа препоръчително писмо до другите ви клонове? Ако се наложи да пътувам извън щата. Ако ми дотрябват любезните услуги на местните власти.

— Къде извън щата?

Усмихнах му се. Почука пурата о ръба на пепелника и ми върна усмивката. Нито една от усмивките не беше искрена.

— Никакво писмо — отряза той. — Ню Йорк няма да се съгласи. Имаме си собствени проблеми. Иначе сътрудничество колкото искате, но неофициално. Можете да разчитате и на двайсетте хиляди, ако успеете.

Запалих цигарата, облегнах се и пуснах дим към тавана.

— Няма ли? А защо не? Така и не успяхте да намерите тези камъчета. А те са съществували, нали?

— Съществуваха, и още как! И ако все още съществуват, те са наша собственост. Но не се е случвало двеста хиляди да стоят закопани двайсет години и после изведнъж някой да ги изрови…

— Добре. И все пак аз разполагам с времето си.

Тръсна малко пепел от пурата и ме измери изпод вежди.

— Харесвате ми — рече той. — Въпреки налудничавата идея. Но ние сме сериозно предприятие. Да предположим, че наредя отсега нататък да ви следят. Тогава какво ще стане?

— Губя. Ще разбера, че ме следят. Твърде дълго съм в играта, за да не забележа. Ще се откажа, ще съобщя каквото знам на полицията и ще се прибера у дома.

— Защо ще постъпите така?

Наведох се през бюрото към него.

— Защото — изрекох бавно — човекът, който държеше нишката към тези перли, днес го пречукаха.

— О! — потри нос Лутин.

— Не го пречуках аз — добавих. Помълчахме известно време. После Лутин се обади:

— Не ви трябва никакво писмо. И без това нямаше да го носите със себе си. А сам знаете, че след чутото от вас няма да посмея да ви го дам.

Станах, усмихнах се и тръгнах към вратата. И той се надигна, бързо заобиколи бюрото и ме хвана за лакътя с изящната си ръчица.

— Слушайте, виждам, че сте откачен, но ако на истина намерите нещо, предайте го чрез нашите момчета. Ние държим рекламата.

— По дяволите, от какво мислите, че живея? — изръмжах.

— Двайсет и пет хиляди.

— Мислех, че са двайсет.

— Двайсет и пет. И все пак сте откачен. Тези перли никога не са били у Сайп. Ако бяха у него, той щеше да се разбере някак с нас много отдавна.

— Добре — рекох. — Имате достатъчно време да решите.

Ръкувахме се, разменихме си усмивки като двама хитреци, които знаят, че не могат да се изпързалят взаимно, но не се отказват от опитите си.

Беше пет без петнайсет, когато се прибрах в кантората. Пийнах две чашки, натъпках лулата и седнах да събера мислите си. Телефонът иззвъня.

— Марлоу? — попита женски глас. Тих, задавен, студен. Непознат глас.

— Да.

— Не е зле да се видиш с Ръш Мадър Познаваш ли го?

— Не — излъгах. — Защо да се виждам?

В слушалката изведнъж прокънтя звънлив, леденостуден смях.

— Защото един го боляха ходилата — обясни гласът.

Телефонът прекъсна. Оставих слушалката, драснах клечка кибрит и се загледах в стената, докато пламъкът опари пръстите ми.

Ръш Мадър беше адвокат със съмнителна репутация. Държеше кантора в сградата на Куорн. Специалист по дела за обезщетение при нещастни случаи, уреждаше дребни дела, майстореше алибита — всичко, което малко вони и носи малко повече пари. Не бях чувал да се е забърквал в големи операции като горене на хорски крака.

4

Долната част на „Спринг стрийт“ се готвеше за края на работния ден. Таксита пъплеха близо до бордюрите, секретарки бързаха да се приберат по-рано, трамваите се точеха един след друг, а регулировчиците пречеха на хората да правят напълно законни десни завои.

Сградата на Куорн беше с тясна фасада с цвят на засъхнала горчица, във входа имаше голяма витрина с изкуствени челюсти. На указателя прочетох имена на зъболекари, които работят безболезнено, на хора, които ги обучават за пощальони, просто имена и просто номера без имена. Ръш Мадър, адвокат, държеше стая 619.

Излязох от друсащата се открита кабина на асансьора, погледнах мръсния плювалник върху изпоцапаната гумена подложка, тръгнах по коридор, в който вонеше на угарки, и натиснах дръжката под матовото стъкло на номер 619.

Върху матовото стъкло се очерта нечия сянка, сетне вратата се отвори със скърцане. Пред мен застана набит мъж с мека заоблена брадичка, черни вежди, мазна кожа и тънки провиснали мустаци, от които лицето му изглеждаше още по-тлъсто. Подаде ми няколко пожълтели от никотин пръста.

— Виж ти, виж ти, самият стар кучелов. Окото, дето нивга не забравя. Името беше Марлоу, струва ми се.

Влязох и изчаках вратата да изскърца зад гърба ми. Стая с голи стени, кафяв линолеум вместо килим, обикновено бюро и кантонерка под прав ъгъл спрямо него, голям зелен сейф, който изглеждаше огнеупорен колкото найлонова торбичка, две етажерки за папки, три стола, вграден гардероб и умивалник в ъгъла до вратата.

— Е, сядай — покани ме Мадър. — Радвам се да те видя. — Засуети се зад бюрото, нагласи една изтърбушена възглавница на стола и седна отгоре й. — Много мило, че намина. По работа ли?

Седнах, пъхнах цигара между зъбите си и го загледах. Не казах нито дума. Наблюдавах го как започва да се поти. От косата високо горе. Той грабна един молив и взе да драска с него в бележника си. След малко ме стрелна с поглед, пак го заби в бележника. Проговори — на бележника.

— Някакви идеи? — попита тихо.

— За кое?

Не ме погледна.

— За това как бихме могли да свършим заедно една малка работа. Да речем със скъпоценни камъни.

— Кое беше пиленцето?

— А? Какво пиленце? — Продължаваше да не ме гледа.

— Онова, дето ми позвъни по телефона.

— Някой ти е звънял?

Посегнах към старомодния му телефон — от онези, които висят на стената като бесилка. Вдигнах слушалката и много бавно започнах да набирам номера на полицейското управление. Сигурен бях, че познава този номер не по-зле от собствената си шапка. Мадър се пресегна и натисна вилката надолу.

— Ама слушай — завайка се. — Много си бърз. Защо звъниш на ченгетата?

— Искат да си поговорят с теб — изрекох бавно. — Защото познаваш една мадама, която знае, че един го болят ходилата.

— Трябва ли по такъв начин? — Яката на ризата му изведнъж отесня. Задърпа я с пръсти.

— Не, ако зависи от мен. Но ако си мислиш, че ще те оставя да си играеш с рефлексите ми, лъжеш се.

Мадър отвори плоска кутия с цигари и пъхна една в устата си със звук като от изкормена риба. Ръката му трепереше.

— Добре — рече пресипнало. — Добре. Не се ядосвай.

— Само престани да ми броиш облаците — изръмжах. — Говори по същество. И да имаш някаква работа за мен, тя сигурно ще е толкова мръсна, че не бих я докоснал. Но поне ще те изслушам.

Кимна. Вече беше в свои води. Знаеше, че блъфирам. Пусна бледо клъбце дим и го проследи как се издига.

— Не ти се сърдя — рече спокойно. — И аз понякога се правя на утрепан. Работата е там, че ние знаем. Каръл те е видяла да влизаш в къщата и после да излизаш. А полиция не се появила.

— Каръл ли?

— Каръл Донован. Моя приятелка. Тя ти е позвънила.

— Продължавай — кимнах. Не каза нищо. Само седеше и ме гледаше като бухал. Усмихнах се, наведох се леко към него и казах:

— Значи ето какво не ви дава мира. Не знаете защо съм отишъл там и защо след това не съм извикал полицията. Отговорът е лесен. Мислех, че е тайна.

— Само се занасяме един друг — процеди кисело Мадър.

— Добре. Дай да си говорим за перли. Това улеснява ли нещата?

Очите му заблестяха. Искаше му се да изрази открито вълнението си, но не го стори. Гласът му остана сдържан и студен.

— Каръл забърса една вечер този, дребния. Доста откачен, фрашкан с наркотици, но дълбоко в тиквата му се била загнездила една мисъл. Дърдорел непрекъснато за перли, за някакъв старец горе на северозапад или в Канада, който ги бил задигнал много отдавна и те още били у него. Само дето не щял да каже кой е старият и къде е. По този въпрос си траел. Дума не обелвал. Не знам защо.

— Искал да му изгорят ходилата — обясних. Устните на Мадър трепнаха и по челото му пак избиха ситни капки пот.

— Не го направих аз — рече пресипнало.

— Ти или Каръл, има ли значение? Дребосъкът умря. Полицията може да го изкара убийство. Не узнахте онова, което ви интересуваше. Затова ме извикахте тук. Мислите, че аз имам сведенията, които не получихте. Глупости. Ако знаех достатъчно, нямаше да съм тук, а ако вие знаехте достатъчно, нямаше да ви дотрябвам. Така ли е?

Усмихна се много бавно, сякаш това му причиняваше болка. Надигна се с мъка от стола, издърпа едно дълбоко чекмедже отстрани в бюрото и постави отгоре приятно изваяна кафява бутилка и две чаши на ивици. Прошепна:

— Делим поравно. Ти и аз. Изключвам Каръл от играта. Дяволски груба е, Марлоу. Виждал съм твърди жени, но тя е синката върху стоманена броня. А никога не би предположил такова нещо, като я гледаш, нали?

— Виждал ли съм я?

— Така мисля. Тя каза, че си я видял.

— А, момичето в доджа.

Той кимна, наля две порядъчни дози, остави бутилката и стана.

— Вода искаш ли? Аз обичам да го разреждам.

— Не — рекох. — Но защо ще ми даваш дял? Не знам повече от това, което ти спомена. Или съвсем малко. Положително не толкова, колкото ти явно знаеш, за да стигнеш до тук.

Изгледа ме хитро над чашите.

— Знам къде мога да получа петдесет хилядарки за перлите на Лиандър — два пъти повече, отколкото ще получиш ти. — Давам ти твоя дял, а моето си е мое. А ти ми трябваш, за да действам открито. Та с вода или без вода?

— Без вода — рекох.

Отиде до вградения умивалник, пусна водата и се върна с чашата си, наполовина пълна. Седна отново, засмя се, вдигна чашата. Пихме.

5

Дотук бях допуснал само четири грешки. Първата беше, че изобщо се забърках в цялата история, дори и заради Кати Хорн. Втората, като останах в играта, след като намерих трупа на Мардо Куката. Третата, като позволих на Ръш Мадър да разбере, че знам за какво говори. Четвъртата, уискито, беше най-голямата ми грешка.

Усетих странния вкус още докато се плъзгаше по хранопровода ми. Сетне изведнъж ми просветна, сякаш бях го видял с очите си: подменил е чашата си с друга, пълна с безвредна течност и скрита в шкафа.

За миг останах неподвижен с празната чаша между пръстите си, събирайки сили. Лицето на Мадър започна да се уголемява като луна и да се размива. Мазна усмивка се появяваше и изчезваше под увисналите мустаци, докато той седеше и ме гледаше.

Посегнах към задния си джоб и измъкнах измачкана носна кърпа. Малката, увита в кожа дървена палка в нея май не личеше. Във всеки случай, след като посегна бързо под сакото си, Мадър не помръдна повече.

Станах, люшнах се пиянски напред и го халосах точно по темето. Той се задави. Понечи да се изправи, фраснах го по ченето. Коленете му омекнаха, ръката му увисна изпод сакото и обърна чашата върху бюрото. Изправих я, постоях мълчаливо, като се ослушвах и се борех с гаденето и с унеса, които ме обхващаха. Отидох до вратата към съседното помещение и се помъчих да я отворя. Беше заключена. Вече едва се държах на краката си. Придърпах един стол до входната врата и блокирах дръжката с облегалката му. Облегнах се задъхан на вратата, скърцах със зъби и се проклинах. Извадих белезници и тръгнах към Мадър.

Много хубаво чернокосо момиче със сиви очи излезе от вградения гардероб и насочи към мен пистолет калибър 32. Беше облечена в елегантен син костюм. Шапката с форма на обърната с дъното нагоре чиния сякаш теглеше остра черта през челото й. Отстрани се спускаха лъскави тъмни коси. Очите й бяха каменно-сиви, студени и в същото време безгрижни. Лицето й беше свежо, младо, нежно и твърдо като длето.

— Хайде, Марлоу, лягай, поспи и ще ти мине. Загуби играта.

Запрепъвах се към нея, размахал моята палка. Тя поклати глава. При това движение лицето й се уголеми пред очите ми. Очертанията му се меняха и се люшкаха. Пистолетът в ръката й ми се струваше ту като тунел, ту като клечка за зъби.

— Не ставай глупав, Марлоу — каза тя. — Няколко часа сън за теб и преднина за нас. Не ме карай да стрелям. Ще го направя.

— Дяволите да те вземат — изломотих. — Вярвам ти.

— Абсолютно прав си, миличък. Аз съм жена, която постига своето. А така! Сядай!

Подът се надигна и ме халоса. Възседнах го като сал в бурно море. Опитвах се да се надигна, подпирайки се на длани. Почти не усещах пода. Дланите ми бяха безчувствени. Цялото ми тяло беше безчувствено. Реших да я сразя с поглед.

— Ха-ха! — закисках се аз. — У-убиец в п-пола!

Отвърна ми смразяващ смях, но аз почти не го чувах. Сега в главата ми биеха барабани, бойните там-тами от далечната джунгла. Прииждаха вълни от светлина и тъмни сенки, във върховете на дърветата шумолеше вятър. Не исках да лягам. Легнах.

Някъде много отдалеч долетя гласът на момичето, глас на фея:

— Ще делите поравно, а? Не му харесвали моите методи, а? Виж го ти, каква нежна душа! Ще се погрижим за него.

Докато се унасях, смътно ми се стори, че чух глух трясък, може би изстрел. Надявах се, че е застреляла Мадър, но грешах. Просто ми беше помогнала в заспиването… със собствената ми палка.

* * *

Когато се свестих, беше вече тъмно. Отгоре нещо силно изпука. През отворения прозорец зад бюрото жълта светлина плисна от високия калкан на някаква сграда. Звукът се повтори и светлината изгасна. Неонова реклама на покрива.

Надигнах се от пода като човек, който се измъква от гъста кал. Добрах се до умивалника, наплисках лицето си, докоснах темето му и се смръщих от болка. Заклатушках се към вратата и напипах ключа на лампата.

Около бюрото се търкаляха документи, счупени моливи, пликове, празна кафява бутилка от уиски, угарки, пепел. Разни неща от набързо изпразнени чекмеджета. Не си дадох труд да ги преглеждам. Излязох от кантората, смъкнах се с раздрънкания асансьор и изпих един коняк в близкия бар, после намерих колата и потеглих към къщи.

Преоблякох се, приготвих пътната чанта, пийнах малко уиски и вдигнах слушалката на телефона, който звънеше. Беше около девет и половина.

— Значи не си заминал — чух гласа на Кати Хорн. — Надявах се да те сваря.

— Сама ли си? — обадих се с все още пресипнал глас.

— Да, но не бях. Часове наред къщата гъмжеше от полицаи. Бяха много мили и ми съчувстваха. Смятат, че се касае за разчистване на стари сметки.

— И сигурно телефонът сега се подслушва — изръмжах. — Та закъде трябва да замина?

— Ами… нали знаеш. Твоята приятелка ми каза.

— Дребно мургаво момиче? Много сдържано? На име Каръл Донован?

— Тя ми показа визитната ти картичка. Какво, не беше ли…

— Нямам никаква приятелка — рекох. — Обзалагам се, че докато сте говорили, ей така, между другото, без да се замислиш, от устата ти се е изплъзнало едно име… името на един град на север. Нали?

— Д-да — призна хрисимо Кати.

Хванах вечерния самолет на север. Пътуването мина приятно, само дето ме мъчеше главоболие и бясна жажда за ледена вода.

6

Хотел „Снокуломи“ в Олимпия беше на Капитол Уей с лице към необикновената квадратна градска градина. Излязох през кафенето и слязох пеша по хълма, докато стигнах най-затънтения край на залива Пъджет Саунд, където вонеше на гнило между редицата изоставени кейове. Връзки дърва за огрев бяха отрупани край ръкава на залива, някакви старци се мотаеха между тях или седяха на сандъци, с лули в устата, под табелка с надпис: „Дърва и подпалки. Доставка безплатно.“

Отзад стърчеше ниска скала, а на фона на сиво-синкавото небе се очертаваха грамадните северни борове.

Двама от старците седяха на сандъците си на десетина метра един от друг и се правеха, че не се виждат. Бавно приближих до единия. Носеше панталони от рипсено кадифе и бивше вълнено яке на червени и черни карета, филцовото бомбе беше белязано с потта от двайсет лета. В едната си ръка стискаше къса черна лула, а с мръсните пръсти на другата бавно, внимателно, с наслада се мъчеше да изскубне дългия къдрав косъм, който се подаваше от ноздрата му.

Нагласих един сандък, седнах, натъпках лулата си и я запалих, пуснах облаче дим. Махнах небрежно към водата и рекох.

— Кой би помислил, че това идва от Тихия океан.

Той ме погледна. Продължих:

— Затворен ръкав… спокоен, тих като града ви. Обичам такива градчета.

Продължи да ме гледа.

— Обзалагам се — подхвърлих, — че човек, който живее в такъв град, познава всички в него и в околностите.

— На колко се обзалагаш? — попита той.

Извадих от джоба си сребърен долар. По тия краища все още се срещаха такива монети. Старецът го погледна, кимна, изведнъж изскубна от носа си дългия косъм и го заразглежда на светлината.

— Ще загубиш — рече. Положих долара на коляното си.

— Познаваш ли тук някой, който гледа много златни рибки? — попитах.

Той не откъсваше поглед от долара. Другият старец недалеч от нас беше в работен комбинезон и с обувки без връзки. Той също зяпаше долара. И двамата се изплюха едновременно. Първият старец обърна глава и изрева колкото му глас държи:

— Да знаеш някой, дето въди златни рибки?

Вторият старец скочи от сандъка, грабна голяма брадва, изправи една цепеница, стовари брадвата върху нея и я разполови. Хвърли тържествуващ поглед към първия старец и изкрещя:

— И аз не съм.

— Недочува — поясни моят събеседник. Стана бавно и тръгна към една барака, скована от стари дъски с различна дължина. Влезе в нея и затръшна вратата.

Вторият старец заядливо хвърли брадвата на земята, изплю се по посока на затворената врата и изчезна между купчините дърва.

Вратата на бараката се открехна и оня с якето подаде глава.

— Тук има само раци от канала — съобщи той и пак затръшна вратата.

Прибрах долара в джоба си и поех обратно нагоре по хълма.

Капитол Уей се простираше от север на юг. Подмина ме тъмнозелен трамвай, на чиято табела пишеше, че отива нейде си в Тъмуотър. В далечината виждах административните сгради. В северна посока улицата минаваше край два хотела и няколко магазина и се разклоняваше вдясно и вляво. Надясно се отиваше към Такома и Сиатъл. Наляво се минаваше по един мост и по-нататък пътят водеше до полуостров Олимпик.

Отвъд разклона улицата изведнъж ставаше стара и занемарена — дупки по асфалта, китайски ресторант, заковано с дъски кино, заложна къща. Над мръсния тротоар стърчеше фирма „Тютюневи изделия“. Отдолу, с малки букви, сякаш с надежда, че няма да се види, пишеше: „Билярдна“. Влязох в магазина, подминах щанд с илюстровани списания и витрина с пури, в която беше пълно с мухи. Отляво имаше дълъг дървен тезгях, няколко ротативки и самотна маса за билярд. Три хлапета се забавляваха с ротативките, а един висок слаб мъж с дълъг нос и без брадичка играеше билярд сам. В устата му имаше угаснала пура.

Седнах на бара и иззад него от стола се надигна плешив мъж с неприятен поглед, изтри ръце в дебелата си сива престилка и ми показа един златен зъб.

— Малко ръжено — рекох. — Да познавате някой, дето въди златни рибки?

— Да — отговори той и добави: — Не.

Наля нещо зад тезгяха и побутна към мен чаша от дебело стъкло.

— Десет цента.

Помирисах течността, сбърчих нос.

— Онова „да“ за уискито ли се отнасяше?

Плешивият извади отдолу голяма бутилка с етикет, който уверяваше, че това е „най-доброто чисто ръжено уиски от Юга, гарантирано отлежало поне четири месеца“.

— Добре — рекох. — Виждам, че току-що се е нанесло тук.

Долях малко вода и отпих. На вкус беше като ваксина против холера. Сложих четвърт долар на тезгяха. Барманът ми показа още един златен зъб от другата страна на лицето си, хвана се за тезгяха с яките си ръце и вирна брадичка към мен.

— Това някаква шегичка ли беше? — попита почти нежно.

— Току-що пристигам — обясних. — Търся златни рибки за поредния си прозорец. Златни рибки.

Барманът процеди много бавно:

— Да ти приличам на човек, който познава човек, който гледа златни рибки? — Лицето му леко пребледня.

Дългоносият, който играеше билярд сам, прибра щеката, дойде при бара, застана до мен и хвърли пет цента на тезгяха.

— Налей ми кола, преди да си се подмокрил — под хвърли той на бармана.

Барманът с мъка се отлепи от плота. Погледнах да видя дали пръстите му не са оставили вдлъбнатини по дървото. Наля кока-кола, разбърка я с дълга пръчица, тропна чашата на тезгяха, пое дълбоко дъх и го издиша през носа си, изгрухтя и се запъти към вратата с надпис „Тоалетна“.

Дългоносият надигна колата и се загледа в мръсното огледало зад бара. Левият ъгъл на устата му помръдна. Оттам долетя едва доловимо:

— Как е Куката?

Стиснах палеца и показалеца си, поднесох ги към носа си, подсмръкнах и тъжно поклатих глава.

— Продължава да смърка, а?

— Да — рекох. — Не чух името ти.

— Викай ми Залеза. Все на запад вървя. Мислиш ли, че все тъй ще си трае?

— Ще си трае.

— Как те викат?

— Додж Уилис. От Ел Пасо.

— Отседнал ли си някъде?

— В хотел.

Остави празната чаша.

— Да се омитаме.

7

Качихме се в стаята ми, седнахме и се загледахме над чашите с уиски, вода и лед. Залеза ме разглеждаше с близко разположените си безизразни очи, по малко, но в крайна сметка много цялостно, докато накрая събра две и две.

Отпивах от уискито и чаках. Накрая, без да мърда устни както и преди, процеди:

— Защо Куката не дойде лично?

— По същата причина, поради която не се задържа тук последния път.

— К’во ще рече това?

— Сам съобрази.

Кимна, сякаш казаното от мен имаше някакъв смисъл. Сетне попита:

— Какъв е таванът?

— Двайсет и пет бона.

— Да имат да вземат! — заяви Залеза натъртено, почти грубо.

Облегнах се и запалих цигара, пуснах дим към отворения прозорец и гледах как вятърът го поема и разкъсва.

— Слушай — заоплаква се Залеза, — познавам те колкото спортната страница от миналата неделя. Може да си всякакъв, де да знам.

— Защо ме забърса тогава?

— Нали знаеше паролата.

Тогава реших да рискувам. Ухилих се.

— Аха. Златните рибки са паролата, а мястото е магазинът.

По липсата на реакция от негова страна разбрах, че съм прав. Беше шанс, за какъвто човек сънува, но дори и на сън не съумява да го оползотвори.

— Е, друга въдица ще ми пуснеш ли? — осведоми се Залеза, като засмука парченце лед от чашата и го загриза. Разсмях се.

— Добре, Залез. Убедих се, че си предпазлив. Но така можем да я караме седмици наред. Хайде да свалим картите. Къде е старецът?

Залеза присви устни, облиза ги, пак ги присви. Много бавно остави чашата, отпусна дясната ръка към бедрото си. Разбрах, че съм сбъркал — Куката е знаел къде е старецът, знаел е точно. Значи и аз трябваше да знам това.

Нищо в гласа на Залеза не показваше, че съм сгрешил. Рече сърдито:

— Искаш да кажеш аз да сваля картите, а ти да седиш и да ги оглеждаш. Друг път!

— Тогава какво ще кажеш за това? — изръмжах. — Куката е мъртъв.

Трепна едната му вежда, едното ъгълче на устата. Очите му станаха още по-безизразни, ако това изобщо беше възможно. Гласът му леко заскрибуца като пръст по суха кожа.

— Как така?

— Конкуренция, за която двамата не сте знаели.

Пак се облегнах и се усмихнах.

Револверът светна с мек метален блясък на слънцето. Така и не видях откъде изникна. Сетне дулото зяпна срещу мен — кръгло, черно, кухо.

— Не си познал кого да избудалкаш — отрони глухо Залеза. — Не се оставям лесно на мошениците.

Скръстих ръце на гърдите си, като внимавах дясната да се вижда добре.

— Щях да съм сбъркал… ако бяха шеги. Но не са. Куката се забъркал с едно момиче и тя го е издоила… донякъде. Не й казал къде да търси стария. Тогава тя и нейният шеф отишли да видят Куката у дома му. Изгорили ходилата му с гореща ютия. Умрял от шок.

Залеза не изглеждаше потресен.

— Имам още място в ушите — рече той.

— И аз — озъбих се и се престорих на ядосан. — Какво, по дяволите, си казал толкова, освен че познаваш Куката?

Той завъртя револвера около показалеца си и се загледа в движението му.

— Старият Сайп е в Уестпорт — подхвърли небрежно. — Това да ти говори нещо?

— Аха. У него ли са камъчетата?

— Откъде, по дяволите, да знам? — Спря да върти револвера, отпусна го на бедрото си. — Къде са конкурентите, за които говореше?

— Дано съм ги изгубил по пътя — обясних. — Но не съм съвсем сигурен. Мога ли да си сваля ръцете и да пийна?

— Можеш. А ти как се набърка?

— Куката живееше при жената на мой приятел, който е в кафеза. Честно момиче, може да й се вярва. Той й се доверил, а тя ми разказа по-късно всичко.

— След като го пречукали? Колко дяла от ваша страна? Половината е за мен.

Изпих уискито и бутнах настрани празната чаша.

— Как не!

Револверът се надигна един-два пръста, пак се отпусна.

— Колко души ставаме общо? — попита рязко.

— Трима, след като Куката вече излезе от играта. Ако успеем да се справим с конкурентите.

— Любителите на пърлени крака ли? Лесна работа. Как изглеждат?

— Мъжът се казва Ръш Мадър, адвокат от Юга, петдесетгодишен, дебел, с тънки провиснали мустаци и черна коса, оредяла на темето, висок е метър и седемдесет и пет, тежи деветдесет килограма, голямо шубе. Момичето се казва Каръл Донован, има къса черна коса с дълъг бретон, сиви очи, хубавичка, дребни черти, двайсет и седем — двайсет и осем годишна, метър и петдесет и пет, шейсет кила, последния път беше в облечена в синьо. Твърда като кремък. Силният човек в съдружието.

Залеза кимна с безразличие и прибра револвера.

— Ще я накараме да омекне, ако си тика носа, дет’ не й е работата — рече той. — Имам една таратайка у дома. Да подишаме чист въздух в Уестпорт и да поогледаме. Може да успееш да се вмъкнеш с тоя номер за златните рибки. Казват, че бил луд по тях. Аз няма да се показвам. Старият веднага ще ме надуши. Отдалеч воня на кафез.

— Чудесно — съгласих се аз. — Отдавна си падам по златните рибки.

Залеза посегна към бутилката, наля си два пръста уиски и го гаврътна. Стана, оправи яката на ризата си и вирна доколкото можа напред почти липсващата си брадичка.

— Само не си въобразявай, че е лесно, приятел. Ще се наложи да действаш пипнешком, да хитруваш. Вероятно ще трябва да свием перлите.

— Няма проблеми — рекох. — Зад гърба ни са онези от застрахователното.

Залеза придърпа надолу жилетката си и разтри тънкия си врат. Сложих си шапката, пъхнах бутилката с уиски в чантата до моя стол и затворих прозореца.

Тръгнахме към вратата. Някой почука отвън тъкмо като посягах към дръжката. Дадох с ръка знак на Залеза да отстъпи към стената. Погледнах за миг вратата, после я отворих.

Два пистолета се прицелваха в мен почти на еднаква височина — малкият, калибър 32, и големият — „Смит & Уестън“. Не можеха да влязат едновременно, та момичето влезе първо.

— Хайде, умнико — рече иронично. — Целта е таванът. Виж дали ще го стигнеш с ръце.

8

Бавно заотстъпвах под напора на двамата посетители, които ме притискаха от двете страни. Спънах се в пътната чанта и паднах заднишком, проснах се на пода и се претърколих на една страна, стенейки. Залеза каза някак между другото:

— Горе ръцете, народе. Много моля!

Двете надвесени над мен глави рязко се извърнаха и тогава извадих пистолета си и го прикрих отстрани. Продължих да стена.

Настъпи тишина. Не чух да падат пистолети. Вратата на стаята все още зееше, а Залеза стоеше зад нея, долепен до стената. Момичето процеди:

— Дръж ченгето на мушката, Ръш… и затвори вратата. Мършавият не може да стреля тук. Никой не може. — Сетне добави с едва доловим шепот: — Затръшни я!

Ръш Мадър се заклатушка заднишком към вратата, като ме държеше под прицел. Беше с гръб към Залеза и при тази мисъл кокореше очи. Можех много лесно да го застрелям, но това не влизаше в играта. Залеза стоеше разкрачен и езикът му се подаваше между зъбите. Нещо като усмивка набърчи кожата около безизразните му очи.

Гледаха се втренчено с момичето. Бяха насочили револвери един срещу друг.

Ръш Мадър стигна до вратата, сграбчи я за ръба и я засили. Знаех точно какво ще стане. Щом се затръшне вратата, малкият пистолет щеше да изгърми. Нямаше да се чуе, стига да гръмне както трябва. Гърмежът щеше да се заглуши от трясъка на вратата.

Пресегнах се, хванах глезена на Каръл и рязко го дръпнах.

Вратата се тръшна. Пистолетът й изгърмя и нащърби тавана.

Тя бързо се извъртя и ме зарита. Залеза провлече с пресипналия си и все пак отчетлив глас:

— Щом като така ще играем, дадено. — Чукчето на колта му прещрака.

Нещо в тона му укроти момичето. То се отпусна, свали ръката си с насочения автоматичен пистолет и се отдръпна от мен, като ме изгледа злобно през рамо.

Мадър завъртя ключа и се облегна на вратата. Дишаше тежко. Шапката му се беше килнала върху едното ухо и изпод периферията се подаваха краищата на две ивици лейкопласт.

Никой не помръдна, докато тези мисли ми минаваха през главата. Откъм коридора не се чуха стъпки, нямаше вдигната тревога. Надигнах се на колене, прибрах пистолета, станах и отидох до прозореца. Долу на тротоара никой не зяпаше към горните етажи на хотел „Снокуолми“.

Седнах на широкия старомоден перваз с леко смутен вид, сякаш бях чул неприлична дума от пастора.

— Тоя дръвник ли ти е съдружник? — рязко ме попита момичето.

Не отговорих. По лицето й бавно плъзна червенина, очите й засвяткаха. Мадър вдигна ръка и се засуети:

— Виж сега, Каръл, недей така. Подобно държане не е начинът…

— Млък!

— Добре де — задави се Мадър. — Ясно.

Залеза мързеливо измери с поглед момичето за трети или четвърти път. Ръката с колта бе отпусната непринудено на хълбока му, от цялата му поза лъхаше крайно безгрижие. Надявах се, след като го видях вече как бързо вади пищова, че момичето няма да се подлъже.

— Чухме за вас двамата — рече той бавно. — Какво предлагате? Нямаше дори да ви изслушам, ама не понасям пукотевиците.

— В тая работа има хляб за четирима — рече момичето. Мадър закима енергично, дори сколаса да се усмихне. Залеза ме погледна. Кимнах в знак на съгласие.

— Ние четиримата — въздъхна той. — Но толкоз. Да идем у дома да се разговорим. Тук не ми харесва.

— Сигурно ти приличаме на малоумни — подметна злобно момичето.

— До немай-къде — провлече Залеза. — Срещал съм такива. Затова нека се разберем с думи. Тая пиеса е без пукотевици.

Каръл Донован извади изпод лявата си мишница велурена чанта и пъхна в нея пистолета. Хубава беше, когато се усмихваше.

— Давам лептата си — рече спокойно. — Ще участвам в играта. Къде отиваме?

— На „Уотър стрийт“. Ще вземем такси.

— Води ни, приятел.

Излязохме от стаята, асансьорът ни свали на партера и като четирима приятели прекосихме фоайето, пълно с еленови рога, препарирани птици и хербаризирани полски цветя зад рамки със стъкла. Таксито мина по Капитол Уей, покрай един площад, покрай голяма червена сграда с апартаменти под наем — прекалено голяма за градчето, освен когато не заседава Законодателното събрание на щата. Продължихме успоредно на трамвайните релси и подминахме сградата на щатския Конгрес в далечината и високата затворена порта на губернаторската резиденция.

От двете страни на пътя растяха дъбове. Няколко солидни къщи надничаха иззад градинските огради. Таксито прелетя покрай тях и сви по един път, водещ към горния край на залива. След малко в едно тясно сечище между високите дървета се показа къща. Далеч зад стволовете блестеше водната шир. Къщата беше с покрита тераса, а малката зелена площ пред нея беше обрасла с бурени и избуяли храсти. В дъното на черната алея имаше навес, под него беше паркирана открита кола на преклонна възраст.

Слязохме и аз платих таксито. И четиримата внимателно го проследихме с поглед, докато изчезна. После Залеза каза:

— Живея горе. Под мен е някаква учителка. Сега я няма. Да се качим да си побъбрим.

Минахме по моравата към входа. Залеза отвори вратата и посочи тесните стълби към горния етаж.

— Дамите напред. Води ни, красавице. В тоя град никой не заключва вратите.

Момичето го удостои с леден поглед, мина край него и се заизкачва по стълбите. След нея тръгнах аз, после Мадър, Залеза беше последен.

Единствената стая заемаше по-голямата част от горния етаж и беше тъмна поради дърветата наоколо. Имаше мансарден прозорец, широк диван, сместен под наклонения таван, маса, няколко плетени стола, малък радиоприемник и кръгла черна печка в средата.

Залеза отиде в кухненската ниша и се върна с четвъртита бутилка и чаши. Наля уиски, взе едната чаша, другите останаха на масата.

Всеки взе чаша и седнахме. Залеза гаврътна уискито на един дъх, наведе се да остави чашата на пода и се изправи с колта в ръка.

Във внезапно възцарилата се мъртва тишина чух как Мадър преглътна. Устните на момичето трепнаха, сякаш щеше да се засмее. После се наведе напред, като крепеше чашата с лявата си ръка върху чантата. Залеза бавно разтегли устни в тънка права черта.

— Ще горите крака, а? — процеди внимателно. Мадър се задави, понечи да разпери тлъстите си ръце. Колтът мигом се насочи към него. Той ги отпусна и стисна здраво коленете си.

— И мухльовци на всичкото отгоре — продължи уморено Залеза. — Опичат краката на човека, за да го накарат да пропее, а после се напъхват право в гостната на едно от другарчетата му. Просто да се не начудиш.

— Д-д-добре — заекна нервно Мадър. — К-как да се издължим?

Момичето се поусмихна, но не каза нищо. Залеза се ухили.

— С въже — рече той тихо — Дълго мокро въже с яки възли по него. После аз и приятелчето ми се изнизваме на лов за светулки, което ще рече перли, а като се върнем… — Той млъкна и прокара лявата си ръка през гърлото. — Добре съм го намислил, нали? — Хвърли поглед към мен.

— Да, но не вдигай толкоз шум. Къде е въжето?

— В скрина — кимна Залеза към ъгъла.

Тръгнах натам покрай стената. Мадър внезапно изскимтя, обърна очи и рухна напред от стола в мъртвешки припадък.

Това ядоса Залеза. Такава глупост не беше очаквал. Дясната му ръка рязко се извъртя и колтът се насочи към гърба на Мадър.

Момичето пъхна ръка под чантата и леко я повдигна. Пистолетът — който Залеза смяташе, че е в чантата, а се оказа в страничното джобче — блъвна късо пламъче.

Залеза се закашля. Колтът изгърмя и от облегалката на стола на Мадър отхвръкна парче дърво. Залеза изтърва колта, сведе брадичката си към гърдите и извъртя очи към тавана. Дългите му крака се подхлъзнаха и изпружиха напред, а токовете задраскаха по пода. Остана да седи така, отпуснат, с брадичка върху гърдите и с обърнати нагоре очи. Мъртъв като осолен орех.

Изритах стола изпод госпожица Донован, тя тупна по хълбок на пода и вирна крака в копринени чорапи. Шапката се килна на главата й. Изскимтя. Настъпих ръката й, сетне рязко се изместих и ритнах пистолета в другия край на стаята. Запратих след него и чантата й.

— Ставай! — изръмжах.

Изправи се бавно, отстъпи от мен, прехапала устни, с див поглед, заприличала изведнъж на зло зверче, хванато в капан. Продължи да отстъпва, докато не я спря стената. Очите й блестяха на мъртво бледото лице.

Хвърлих поглед към Мадър и отидох до една затворена врата. Зад нея беше банята. Преместих ключа отвън и махнах към момичето.

— Влизай!

Тя тръгна с вдървена походка и мина пред мен, като почти се допря до тялото ми.

— Слушай, ченге…

Блъснах я в банята, затворих вратата и превъртях ключа Нямах нищо против да й се прииска да скочи от прозореца. Бях видял прозорците отдолу.

Отидох до Залеза, претърсих го, напипах в джоба му връзка ключове на халка. Докато ги вадех, за малко да го съборя от стола. Не потърсих нищо друго. На халката имаше ключове за кола.

Погледнах отново към Мадър, забелязах, че пръстите му са бели като сняг. Слязох по тесните тъмни стълби, заобиколих къщата и седнах в старата кола под навеса. Един от ключовете във връзката ставаше на стартера.

Колата ме изпоти, преди да запали, но ме остави да я изведа на заден ход по алеята до тротоара. Не забелязах, нито пък чух някакво раздвижване в къщата. Високите борове наоколо поклащаха равнодушно горните си клони и от време на време пропускаха студените безжизнени слънчеви лъчи.

Подкарах колата към Капитол Уей и после към града толкова бързо, колкото ми стискаше, минах през площада и покрай хотел „Снокуолми“ и поех към моста, който водеше към Тихия океан и Уестпорт.

9

След едночасово бързо каране през оредели гори, прекъсвано на три пъти, за да доливам вода, и съпроводено от кашлюкането на пробития уплътнител на радиатора, започнах да чувам прибоя. Широкото бяло шосе с жълта разделителна ивица заобиколи склона на един хълм, на фона на блесналия океан отпред отчетливо изпъкнаха очертанията на няколко сгради и стигнах до някакъв разклон. Лявата отбивка, означена с пътеуказател „Уестпорт — 9 мили“, не водеше към сградите. Тя пресичаше ръждив железен мост и продължаваше между изкривени от вятъра ябълкови градини.

Още двайсет минути каране и колата влезе с пухтене в Уестпорт — тесен пясъчен нос, врязан в океана, с накацали дървени къщи върху възвишението зад него. Носът завършваше с дълъг пристан, в чийто край се полюляваха платноходки със спуснати до половина платна, плющящи по единичните мачти. Отвъд тях се простираше маркиран с шамандури канал и дългата начупена линия на пенещите се вълни над някаква плитчина.

Зад плитчината вълните на Тихия океан се носеха към Япония. Това беше най-предният пост на сушата, най-западната точка от територията на Съединените щати. Великолепно убежище за бивш затворник с два чужди бисера колкото млади картофчета… стига да няма врагове.

Спрях през някаква къща, в чийто двор стърчеше табела: „Обяд, чай, вечеря“. Дребен луничав мъж със заешка физиономия гонеше с гребло две черни пилета, които нещо му се опъваха. Той се извърна, когато двигателят на колата на Залеза се изкашля и замлъкна.

Слязох, минах през портичката и посочих табелата.

— Обядът готов ли е?

Той запрати греблото подир пилетата, изтри ръце в панталоните си и се усмихна подигравателно.

— Жената сложи надписа — довери ми с тънък ехиден гласец. — Няма друго освен шунка с яйца.

— Стига ми и шунка с яйца — рекох.

Влязохме в къщата. Вътре имаше три маси, покрити с шарена мушама, литографии по стените, ветроход с пълно снаряжение в бутилка върху камината. Седнах. Стопанинът влезе в кухнята, откъдето му подвикнаха, а на огъня нещо цвъртеше. Той се върна, наведе се над рамото ми и сложи на масата прибори и хартиена салфетка.

— Май е раничко за ябълкова ракия, а? — прошепна. Обясних му колко бърка. Пак излезе и се върна с чаши и еднолитрова бутилка с прозрачна кехлибарена течност. Седна до мен и наля. От кухнята долиташе плътен баритон, който пееше „Хлое“, заглушавайки цвъртенето.

Пукнахме се, отпихме и зачакахме топлината да запълзи по гърбовете ни.

— Не си тукашен, нали? — попита дребният. Казах, че не съм.

— От Сиатъл сигурно. Дрехите ти си ги бива.

— От Сиатъл — съгласих се аз.

— Тук не ни спохождат много непознати — продължи той, загледан в лявото ми ухо. — Не сме им на път. Виж, по време на сухия режим… — Млъкна, премести острия си поглед на кълвач върху другото ми ухо.

— Ех, преди да го отменят… — Направих изрази телен жест и отпих с разбиране. Приведе се и задиша в лицето ми.

— По дяволите, човек можеше да зареди във всяко рибарско павилионче на кея. Докарваха го скрито под раците и стридите. Да му се не види, Уестпорт беше фрашкан с пиячка. Даваха на дечицата да си играят с кашони от уиски. В тоя град нямаше кола, дето да нощува в гараж, господине. Гаражите бяха претъпкани до тавана с канадско уиски. Дявол да го вземе, един катер на бреговата охрана идваше на кея веднъж в седмицата да наблюдава разтоварването на лодките. В петък. Винаги в един и същи ден. — Намигна ми.

Пушех цигарата си, а в кухнята продължаваше цвъртенето и баритоновата интерпретация на „Хлое“.

— По дяволите, да не сте в алкохолния бизнес?

— По дяволите, не. Купувам златни рибки.

— Ясно — нацупи се той. Налях още по една ябълкова.

— Тази бутилка е от мен — рекох. — И ще взема още две със себе си.

Лицето му светна.

— Как ти беше името?

— Марлоу. Мислите, че ви занасям със златните рибки? Ни най-малко.

— Дявол да го вземе, че може ли човек да се прехранва от тия дребосъци?

Показах му ръкава си.

— Сам казахте, че това е екстра работа. Разбира се, че се изкарват добри пари от редките породи. Нови породи, нови видове, все трябва да се търсят. Чувам, че тук някъде живее някакъв старец с истинска колекция. Може да я продаде. Разправят, че сам е отгледал някои видове.

Налях още по една ябълкова. Едро мустакато женище ритна вратата на кухнята и изрева:

— Ела вземи шунката с яйцата!

Моят домакин притича и се върна с чинията. Започнах да се храня. Той не откъсна поглед от мен. По едно време се плесна под масата по мършавата кълка.

— Старият Уолъс! — рече с кикот. — Ами да, търси те стария Уолъс. Да му се не види, не го познаваме много добре. Не се държи по съседски.

Обърна се в стола си и посочи през тънките пердета към един далечен хълм. На върха му имаше къща в бяло и жълто, лъщяща под слънцето.

— Дявол го взел, ей там живее. Има цял куп от тия рибета. Златни рибки, а? Да се смахне човек!

Това сложи край на интереса ми към дребния. Изгълтах бързо храната, платих за нея и за три бутилки ябълкова ракия, по долар парчето, ръкувах се с домакина и се върнах при колата.

Като че ли нямаше защо да бързам. Ръш Мадър щеше да дойде на себе си и да освободи момичето. Но те не знаеха нищо за Уестпорт. Залеза не спомена името пред тях. Не са знаели за Уестпорт и преди да дойдат в Олимпия, иначе щяха да пристигнат направо тук. Ако пък бяха подслушвали пред вратата на хотелската ми стая, щяха да знаят, че не съм сам. И тогава нямаше да нахълтат така.

Разполагах с предостатъчно време. Отидох с колата до пристана и го разгледах. Видя ми се доста як. Имаше рибарски сергии, пивници, малко, евтино кабаре за рибарите, билярдна зала, безистен с игрални автомати и порнографски панорами. Рибки за стръв се гърчеха и стрелкаха в големи дървени ведра, потопени във водата край пилоните. Наоколо се мотаеха скитници и видът им не вещаеше нищо добро за онзи, който реши да се бърка в работите им. Не се мяркаше никакъв полицай.

Подкарах обратно по хълма и стигнах до жълто-бялата къща. Стоеше самотна — от най-близкото жилище я деляха четири празни парцела. Отпред имаше цветя, ниско окосена тревна площ, алпинеум. Жена в рокля на бели и кафяви шапки ръсеше листните въшки със специална пръскалка.

Оставих таратайката да спре сама, слязох и свалих шапката.

— Тук ли живее господин Уолъс?

Имаше хубаво лице, спокойно, решително. Кимна.

— Искате да го видите ли? — Тонът й също беше спокоен и решителен, а изговорът правилен. Не приказваше като жена, чийто съпруг обира влакове.

Казах си името, обясних, че в града съм чул за неговите рибки и че се интересувам от редки породи.

Жената остави пръскачката и влезе в къщата. Около главата ми бръмчаха пчели, едри мъхнати пчели, които не се плашеха от студения вятър откъм морето. Отдалеч като музикален фон долиташе грохотът на прибоя. Светлината на северното слънце ми се струваше бледа, без капка топлинка в сърцевината си.

Жената излезе от къщата и задържа вратата отворена.

— Той е най-горе по стълбите — рече тя. — Заповядайте, качете се.

Минах покрай два люлеещи се стола и влязох в дома на човека, който беше откраднал перлите на Лиандър.

10

Голямата стая беше пълна с аквариуми, подредени до стените на два реда върху окачени със скоби полици — големи правоъгълни аквариуми с метални рамки, осветени отгоре или отвътре. Гирлянди от водорасли се полюшваха зад зеленясалите стъкла, а в прозрачнозелената вода се движеха рибки във всички багри на дъгата.

Сред тях имаше дълги, тънки като златни стрели, японски воалоопашатки с фантастични развяващи се подире им опашки, скаларии, прозрачни като оцветено стъкло, миниатюрни гупи, не по-дълги от сантиметър, изцъклени рибки, напръскани на точици като булчински воал, големи тромави китайски воали с телескопични очи, жабешки муцуни и съвсем излишни перки, които се клатушкаха лениво из зелената вода като шишковци, запътили се за обяд.

Повечето светлина идваше от голямата полегата капандура. Под нея до гола дървена маса стоеше висок изпит мъж. В лявата му ръка се гърчеше червена рибка, дясната стискаше бръснарско ножче, облепено от едната страна с изолирбанд.

Погледна ме изпод широките си посивели вежди. Очите му бяха хлътнали, безцветни, мътни. Отидох до него и погледнах рибката в ръката му.

— Гъбички ли? — попитах. Кимна бавно.

— Бели гъбички. — Сложи рибката на масата и внимателно разпери гръбната й перка. Бе накъсана и разръфана, а по парцаливите й краища се виждаха бели мъхести налепи.

— Белите гъбички — продължи той — не са опасни. Ще почистя тоя приятел и ще бъде като нов. С какво мога да ви услужа, господине?

Усмихнах се, докато въртях цигара между пръстите си.

— Също като хората — рекох. — Имам предвид рибите. И те пипват разни болести.

Той притисна рибката към дървото и подряза разръфаните краища на перката. Разпери опашката и подравни и нея. Рибката беше престанала да се гърчи.

— Понякога могат да се излекуват, но не винаги. Не може да се лекува заболяването на плавателния мехур например. — Вдигна поглед към мен. — От туй не я боли, ако си мислите такова нещо. Можеш да й причиниш смъртоносен шок, но не и болка като на човек.

Остави бръснарското ножче на масата, топна парче памук в някаква лилава течност и намаза с нея обрязаните места. После потопи пръст в буркан с вазелин и покри с него наранената повърхност. Хвърли рибката в малък аквариум до една от стените. Тя веднага зашари спокойно насам-натам със съвсем доволен вид.

Мършавият избърса ръце, приседна на ръба на една пейка и впери в мен безжизнени очи. Някога е бил хубав, много отдавна.

— От рибки ли се интересувате? — Говореше с тихия, предпазлив шепот, с който затворниците разговарят в килията си и в двора на затвора.

— Не особено — поклатих глава. — Това беше само претекст. Дойдох много отдалеч, за да се видим, господин Сайп.

Прекара език по устните си и продължи да ме гледа. Когато заговори отново, гласът му бе уморен и кротък.

— Името ми е Уолъс, господине.

Пуснах колелце дим и го боцнах с пръст.

— Трябва да е Сайп, за да ми свърши работа.

Наведе се напред, отпусна ръце между кокалестите си колене и ги сплете. Големи възлести ръце, видели навремето много тежка работа. Вдигна глава към мен и мъртвите му очи бяха студени под рунтавите вежди. Но гласът му беше все така кротък.

— Не съм виждал ченге от една година насам. Никой не е идвал на приказка. Каква е твоята игра?

— Познай.

Гласът му стана още по-кротък.

— Слушай, ченге. Имам си хубав дом, спокоен. Никой не ме закача вече. Никой няма право. Получих амнистия направо от Белия дом. Имам си рибките да се занимавам с тях, а човек се привързва към съществата, за които се грижи. Не държа никому пукнат цент. Платих си за всичко. Жена ми има достатъчно мангизи, за да преживеем. Искам само да ме оста вят на мира, ченге. — Млъкна, поклати глава. — Не можеш да ми подпалиш чергата… вече.

Не казах нищо. Продължих да го гледам с лека усмивка.

— Никой не може с пръст да ме бутне — продължи той. — Помилването ми е направо от кабинета на президента. Искам само да ме оставят на мира.

Поклатих глава, все така усмихнат.

— Ето това никога няма да стане… докато не си признаеш.

— Слушай — каза тихо. — Май отскоро се занимаваш с тоя случай. Като че ли още ти е пресен. Искаш да си изградиш име. Но аз, аз живея с него почти двайсет години, както и много други хора, доста умни при това. Те знаят, че нямам нищо, което да не е мое. Никога не съм имал. Друг ги е взел.

— Пощенският служител — рекох.

— Ами да!

— Слушай — продължи той все тъй тихо. — Излежах си моето. Знам всичко около тоя случай. Знам, че няма да престанат да си задават въпроси… докато има макар и един жив, който да помни историята. Знам, че от време на време ще изпращат по някоя отрепка да разсмърди наоколо. Добре. Не се сърдя. А сега какво мога да направя, за да те накарам да си се върнеш у дома?

Поклатих глава и загледах през рамото му рибките, които се носеха из своите големи тихи аквариуми. Чувствах се уморен. Тишината на къщата загнезди призраци в ума ми, призраци отпреди много години. Един влак, цепещ с грохот мрака, бандит, скрит в пощенския вагон, пламъче от дулото на револвер, мъртъв пазач на пода, безшумно изхвърляне на стоката при някоя спирка за зареждане с вода, един мъж, опазил тайната си цели деветнайсет години… почти опазил.

— Допуснал си само една грешка — рекох бавно. — Помниш ли някой си Мардо Куката?

Вдигна глава. Виждах го как се рови из паметта си. Името май не му говореше нищо.

— Един от затвора Левънуърт — обясних. — Дребосък, лежал е за цепене на двайсетдоларови банкноти, на които залепял фалшиво гръбче.

— А да, спомням си.

— Казал си му, че перлите са у теб.

Виждах, че не ми вярва.

— Сигурно съм го будалкал — изрече бавно, безизразно.

— Възможно е. Но ето каква е работата. Той не смятал така. Дошъл преди време по тия краища с един приятел, който нарича себе си Залеза. Видели са те някъде и Куката те познал. Почнал да мисли как да припечели малко мангизи. Само че бил наркоман и говорел на сън. Надушило го някакво момиче, после друго момиче и един адвокат мошеник. На Куката му изгориха ходилата и той умря.

Сайп ме гледаше, без да мига. Браздите около устата му ставаха все по-дълбоки.

Махнах с цигарата и продължих:

— Не знаем колко е казал, но адвокатът и момичето са в Олимпия. И Залеза е там, но мъртъв. Те го убиха. Не знам дали им е известно къде си. Но рано или късно ще разберат — те или други като тях. Можеш да измориш ченгетата, ако те не намерят перлите и ако не се опиташ да ги продадеш. Можеш да се отървеш от застрахователното дружество и дори от хората от пощата.

Сайп седеше като вцепенен. Големите му възлести ръце, стиснати между коленете, не помръдваха. Безжизнените му очи просто се взираха в нищото.

— Но няма да отчаеш мошениците — продължих. — Те никога няма да се откажат. Винаги ще се намерят двама-трима с достатъчно време, достатъчно пари и достатъчно злоба, за да надделеят. Ще намерят начин да разберат онова, което ги интересува. Ще отвлекат жена ти или ще те замъкнат в гората и ще те изтезават. И ще трябва да отстъпиш… Докато аз имам почтено солидно предложение.

— От чия банда си? — внезапно попита Сайп. — Стори ми се, че надуших ченге, но вече не съм толкова сигурен.

— От застрахователното — отговорих. — Ето какво ти предлагам. Наградата е общо двайсет и пет бона. Пет за момичето, което ми предаде информацията. Получило е сведенията по редовен начин и заслужава своя пай. Десет хилядарки за мен. Аз свърших цялата работа и зяпах във всички дула. Десет за теб с моето посредничество. Сам не можеш да вземеш и цент. Какво ще кажеш? Как ти се струва?

— Чудесно — рече нежно. — Освен едно. Нямам никакви перли, ченге.

Изгледах го навъсено. Това бе последният ми коз. Нямах повече. Отлепих гръб от стената, пуснах угарката на пода и я стъпках. Обърнах се да си вървя. Той стана и вдигна ръка.

— Почакай малко — продума сериозно, — ще ти го докажа.

Мина пред мен и излезе от стаята. Хапех устни и разглеждах рибките. Дочух отнякъде шум на автомобилен двигател, не много близо. Някой отвори и затвори чекмедже, очевидно в съседна стая.

Сайп се върна. В мършавия си юмрук стискаше лъскав колт калибър 45. Стори ми се дълъг колкото мъжки лакът. Насочи го към мен и каза:

— Перлите са тук, шест парчета. Оловни перли. Мога да среша мустаците на муха от петдесет метра. Не си никакъв детектив. А сега да те няма… И кажи на пъргавите си приятели, че съм готов да им избия зъбите с куршуми всеки делничен ден и два пъти в неделя.

Не мърдах. В мъртвите очи на мъжа се четеше лудост. Не смеех на шавна.

— Перчиш се — казах бавно. — Мога да докажа, че съм детектив. Ти си бивш затворник и дори притежаването на това желязо е вече противозаконно. Свали го и да поговорим разумно.

Колата, която бях чул, като че ли спираше пред къщата. Изскърцаха спирачки. Чуха се стъпки по алеята, после нагоре по стълбите. Внезапно прозвучаха резки гласове, сподавено възклицание.

Сайп заотстъпва гърбом, докато не се озова между масата и големия осемдесет или столитров аквариум. Усмихна ми се с широката открита усмивка на боксьор, притиснат в ъгъла между въжетата.

— Виждам, че приятелите ти май те настигнаха — процеди. — Вади патлака и го хвърляй на пода, докато още имаш време… и дишаш.

Не помръдвах. Гледах рошавите косми над очите му. Взрях се и в очите му. Знаех, че ако помръдна, дори за да направя онова, което искаше от мен, щеше да стреля.

По стълбите се заизкачваха стъпки. Бяха препъващи се, тромави, с намек за боричкане. В стаята влязоха трима души.

11

Госпожа Сайп влезе първа, вдървено, с изцъклени очи, с ръце, сковано присвити в лактите, и с протегнати напред пръсти, дращещи нищото, опипващи нещо, което го нямаше. В гърба й беше опрян пистолет, малкият трийсет и втори калибров на Каръл Донован, стиснат опитно в малката й безмилостна ръка.

Мадър влезе последен. Беше нафиркан, храбър от бутилката, зачервен и наострен. Насочи към мен своя „Смит & Уесън“ и ме загледа със злобна усмивка.

Каръл Донован блъсна встрани госпожа Сайп. Възрастната жена се препъна в ъгъла и се свлече на колене с невиждащи очи.

Сайп гледаше втренчено малката Донован. Беше раздразнен от това, че е момиче, младо и хубаво. Явно не беше свикнал на такива като нея. Видът й изгаси огъня в него. Ако бяха влезли само мъже, щеше да ги надупчи на решето.

Дребното тъмнокосо момиче с бяло лице го изгледа студено и произнесе с ледения си, напрегнат глас:

— Хайде, татенце. Хвърли патлака. И без резки движения.

Сайп се наведе бавно, без да сваля очи от нея. Сложи огромния си колт на пода.

— Ритни го по-далеч, татенце.

Сайп го ритна. Револверът се плъзна по голите дъски към центъра на стаята.

— Така те искам, стара пушко. Дръж го под око, Ръш, докато разоръжа ченгето.

Двата пистолета размениха мишените си и твърдите сиви очи сега гледаха мен. Мадър се приближи малко към Сайп и насочи своя „Смит & Уесън“ към гърдите му. Момичето се усмихна. Не беше приятна усмивка.

— Много си хитър бе! Умреш да се завираш между шамарите. — Постарах се усмивката ми да е привлекателна, защото госпожа Сайп приплъзваше колене по пода и всяко движение я приближаваше до колта.

— Но с теб вече е свършено, с теб и ухилената ти мутра. Вдигай лапи да ти взема патлака. По-живо, господинчо!

Беше момиче, метър и петдесет и пет, най-много шейсет кила. Просто едно дребно момиче. Аз съм висок метър и осемдесет и един и тежа почти деветдесет килограма. Вдигнах ръце и я халосах по ченето.

Лудост беше, но ми дойде до гуша от номерата на двойката Мадър-Донован, от пищовите на Мадър-Донован, от заканите на Мадър-Донован. Халосах я по ченето.

Отхвръкна един метър назад и играчката в ръцете й изгърмя. Куршумът опари реброто ми. Тя политна и започна да пада бавно, като при забавен филмов кадър. Имаше нещо неестествено в това движение. Госпожа Сайп докопа колта и я простреля в гърба.

Мадър рязко се извъртя и в същия миг Сайп се метна срещу него. Мадър отскочи назад, извика и отново го взе под прицел. Сайп замръзна на място и на мършавото му лице се върна широката налудничава усмивка.

Куршумът от колта блъсна момичето напред — сякаш врата се затръшна от силно течение. Вихрушка от синя материя, нещо се удари в гърдите ми… нейната глава. Зърнах за миг лицето й, докато падаше възнак — чуждо лице, което не бях виждал преди.

Сетне се сви на купчинка в краката ми, дребна, неподвижна, бездиханна фигурка, изпод която заизтича аленина, а високата безмълвна жена зад нея стискаше с две ръце димящия колт.

Мадър стреля два пъти в Сайп. Все още ухилен, той рухна напред и се удари в ръба на масата. Лилавата течност, с която беше намазал рибката, го изпръска. Мадър стреля в него още веднъж, докато той падаше.

Измъкнах моя лугер и прострелях Мадър в най-болезненото място, което ми дойде наум и което не беше смъртоносно — свивката на коляното. Той падна, сякаш се бе препънал в невидима тел. Сложих му белезници още преди да заохка.

Разритах револверите насам-натам, отидох при госпожа Сайп и измъкнах от ръцете й огромния колт.

Известно време в стаята беше много тихо. Към капандурата се виеха струйки дим — мътносиви, бледи под лъчите на следобедното слънце. Чувах грохота на прибоя в далечината. После наблизо се разнесе хриптене.

Сайп се мъчеше да каже нещо. Жена му допълзя на колене и се наведе над него Между устните му изби кръв и мехурчета. Мигаше учестено, мъчейки се да избистри съзнанието си. Усмихна й се. Хриптящият му глас произнесе много тихо:

— Воалите, Хати… черните воали…

Сетне отпусна глава и усмивката се стопи от лицето му. Главата му клюмна на една страна върху голия под.

Госпожа Сайп го докосна, после много бавно се изправи и ме погледна — спокойна, със сухи очи.

— Ще ми помогнете ли да го занеса до леглото? — попита с нисък, ясен глас. — Не искам да лежи тук с тези хора.

— Разбира се. Какво каза той?

— Не знам. Някаква безсмислица за рибките, струва ми се.

Подхванах Сайп под мишниците, а тя за краката и го пренесохме на леглото в спалнята. Тя скръсти ръцете му на гърдите и притвори клепачите му. Отиде до прозореца и спусна щорите.

— Това е всичко, благодаря — рече, без да ме погледне. — Телефонът е долу.

Седна на стола до леглото и положи глава върху завивката до ръката на Сайп. Излязох от спалнята и затворих вратата.

12

Кракът на Мадър кървеше леко, нищо опасно. Зяпаше ме с обезумели от страх очи, докато пристягах с носна кърпа бедрото му над коляното. Предположих, че сухожилието му е скъсано, възможно бе капачката да е надробена. Сигурно щеше да понакуцва на път към бесилката. Слязох долу и постоях на терасата. Гледах двете коли пред къщата, склоновете на хълма и далечния пристан. Никой не би могъл да определи откъде са долетели изстрелите, освен ако случайно не е минавал наблизо. Много вероятно беше изобщо да не са обърнали внимание. Сигурно доста се стреляше из горите наоколо.

Върнах се в къщата и погледнах телефона, окачен на стената в хола, но още не исках да го използвам. Нещо ме човъркаше. Запалих цигара, загледах се през прозореца, а някакъв призрачен глас произнесе в ушите ми: „Воалите, Хати, черните воали.“

Върнах се обратно в стаята с рибките. Мадър вече стенеше — тежко, задъхано. Но какво ми пукаше за садист като него?

Момичето беше мъртво. Нито един аквариум не беше повреден. Рибките плуваха спокойно в зелената вода, бавно, кротко и безгрижно. И на тях не им пукаше за Мадър.

Аквариумът с китайските воали беше в ъгъла, около четирийсетлитров. Бяха само четири — едри парчета, по десетина сантиметра всяко, целите черни като въглища. Две вдишваха въздух на повърхността и две лениво се поклащаха на дъното. Имаха набити, дебели телца, пищни опашки и високи гръбни перки, а облещените им телескопични очи ги правеха да приличат на жаби, ако човек ги гледа отпред.

Наблюдавах ги как тършуват из зелените водорасли в аквариума. Два червени езерни охлюва се бяха лепнали за стъклото и го почистваха. Двете рибки на дъното изглеждаха по-дебели и по-тромави от онези горе. Интересно защо.

Между два от аквариумите се търкаляше сакче от преплетен канап с дълга дръжка. Взех го, поровичках по дъното, улових единия воал и го извадих. Обърнах го в сакчето, огледах сребреещото му коремче. Забелязах нещо като шев. Опипах мястото. Под него имаше твърда бучка.

Извадих другия воал от дъното. Същият шев, същата кръгла, твърда бучка. Извадих един от онези, които дишаха въздух на повърхността. Никакъв шев, никаква твърда кръгла бучка. И по-трудно се хващаше.

Пуснах го в аквариума. Интересуваха ме другите два. Обичам златните рибки не по-малко от всеки човек, но работата си е работа, а престъплението — престъпление. Свалих сакото, запретнах ръкави и взех от масата бръснарското ножче, облепено с изолирбанд.

Доста се изплесках. Отне ми около пет минути. След това те вече лежаха в дланта ми, близо два сантиметра в диаметър, тежки, съвършено бели, млечнобели, с онзи особен вътрешен блясък, какъвто не притежава никой друг скъпоценен камък. Перлите на Лиандър.

Изплакнах ги, увих ги в носната си кърпа, свалих ръкавите на ризата и облякох сакото си. Погледнах Мадър с изтерзаните му от болка и страх очички, с потното му лице. Пет пари не давах за него. Той беше убиец, садист.

Излязох от стаята с рибките. Вратата на спалнята още беше затворена. Слязох в хола и завъртях ръчката на телефона.

— Тук е домът на Уолъс в Уестпорт — казах. — Стана нещастен случай. Трябва ни лекар и ще се наложи да извикаме полиция. С какво можете да ни помогнете?

— Ще се опитам да ви намеря лекар, господин Уолъс — рече телефонистката. — Но може би ще се наложи да почакате. В Уестпорт има шериф. Ще ви свърши ли работа?

— Вероятно — рекох аз, благодарих й и окачих слушалката. И провинциалните телефони си имат добрите страни.

Запалих нова цигара и седнах в един от люлеещите се столове на верандата. След малко чух стъпки и госпожа Сайп излезе от къщата. Постоя за миг, загледана към склона на хълма, сетне седна на стола до мен. Сухите й очи ме гледаха внимателно.

— Сигурно сте детектив — промълви бавно, неуверено.

— Да, представлявам дружеството, което е застраховало перлите на Лиандър.

Тя насочи поглед в далечината.

— Мислех, че тук ще намери спокойствие, че никой няма да го тревожи повече, че това място ще му бъде като убежище.

— Не е трябвало да се опитва да запази перлите.

Извърна към мен глава, този път бързо. По лице то й се изписа първо недоумение, после страх.

Бръкнах в джоба, извадих смачканата кърпа и я разгърнах в дланта й. Те лежаха една до друга върху белия плат, убийства за двеста хилядарки.

— Можел е да има своето убежище — рекох, — никой не е искал да му го отнеме. Но това не го е задоволило.

Огледа перлите бавно, неспособна да откъсне поглед. Сетне устните й потрепнаха. Гласът й пресипна.

— Горкият Уоли! Значи все пак ги намерихте. Умен човек сте. Той уби десетки рибки, докато овладее този номер.

Погледна ме в очите. Дълбоко в нейните се беше затаило леко учудване.

— Винаги към се противила на тази идея — продължи тя. — Помните ли библейската притча за изкупителния козел?

Поклатих глава.

— За животното, върху което стоварили всички човешки грехове, а после го пропъдили в пустинята. Рибките бяха неговата изкупителна жертва.

Усмихна ми се. Не отговорих на усмивката й.

— Виждате ли — унесено заговори тя, — някога той е имал перлите, истинските, и смятал, че след като толкова е изстрадал, те вече му принадлежат. Но дори и да ги беше намерил отново, нямаше да може да се възползва от тях. Докато е бил в затвора, някакъв ориентир, изглежда, се изместил и той така и не успя да намери мястото в Айдахо, където са били заровени.

Леден показалец запъпли нагоре-надолу по гърба ми. Отворих уста и нечий глас, вероятно моят, произнесе:

— Ъ?

Тя протегна пръст и докосна една от перлите. Все още ги държах в протегнатата си длан, сякаш ръката ми беше етажерка, закована за стената.

— Така че той купи тези — продължи тя — в Сиатъл. Кухи са, вътре има бял восък. Не помня вече как се нарича този вид обработка. Изглеждат много хубави. Разбира се, никога не съм виждала истински ценни перли.

— За какво са му били? — изграчих аз.

— Не разбирате ли? Те бяха неговият грях. Трябваше да ги скрие в пустинята, в тази пустиня тук. Скри ги в рибките. И знаете ли… — Тя се наведе към мен, очите й заблестяха. Говореше много бавно, много убедително. — Понякога си мисля, че напоследък, от година и нещо, той всъщност взе да вярва, че крие истинските перли. Това говори ли ви нещо?

Наведох очи към перлите. После бавно ги стиснах в юмрук заедно с кърпата.

— Аз съм проста душа, госпожо Сайп — рекох. — Вашата притча за изкупителния козел ми идва малко в повече. Бих казал, че мъжът ви просто се е мъчил да се самозалъже… като всеки нормален човек, загубил играта.

Тя отново се усмихна. Беше хубава, когато се усмихваше. Сетне сви рамене, съвсем леко.

— Разбира се, за вас нещата изглеждат така. Но за мен… — Разпери безпомощно ръце. — Е, какво пък, сега това няма никакво значение. Мога ли да ги задържа за спомен?

— Да ги задържите?

— Перлите, ментарджийските перли. Нали не…

Изправих се. Стар открит форд пъшкаше нагоре по хълма. На жилетката на седналия в него мъж блестеше голяма звезда. Шумът от двигателя напомняше на стара, плешива, разгневена маймуна в зоологическата градина.

Госпожа Сайп стоеше до мен с протегната ръка и с плах, умолителен израз на лицето. Усмихнах й се широко, с внезапна ярост.

— Да, доста добре играхте до един момент. За малко да се хвана. Ледени тръпки ме побиха, госпожо! Но вие ми помогнахте. „Ментарджийски“ не ви отива. С колта действахте бързо и някак безмилостно. Но най-вече последните думи на Сайп развалиха всичко. „Воалите, Хати, черните воали.“ Нямаше да си прави труда, ако перлите бяха фалшиви. А и не беше такъв глупак, че чак толкова да се самозалъгва.

Прибрах двайсет и петте хиляди долара в джоба на жилетката си. Дванайсет и петстотин за мен и още толкова за Кати Хорн. Представях си очите й, когато й занеса чека и когато го депонира в банката, за да чака Джони да излезе от затвора.

Фордът спря зад другите коли. Мъжът, който шофираше, се изплю встрани, дръпна ръчната спирачка и прекрачи вратата, без да я отваря. Едър мъжага с навити ръкави на ризата. Слязох по стъпалата да го посрещна.

Информация за текста

© 1936 Реймънд Чандлър

Raymond Chandler

Goldfish, 1936

Сканиране и разпознаване: nextvasko, 2008

Редакция: BHorse, 2008

Издание:

Реймънд Чандлър. Пълна колекция разкази, том 4

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/9503]

Последна редакция: 2008-11-18 14:30:00

Content

Реймънд Чандлър
Златни рибки

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

Информация за текста