Реймънд Чандлър

Изстрели в „Сирано“

1

Тед Кармади обичаше дъжда, приятно му бе да го усеща по лицето си, да чува ромона му, да вдъхва аромата му. Излезе от двуместния си ласал и постоя край страничния вход на хотел „Каронделет“, пъхнал ръце в джобовете на синьото велурено палто, чиято висока яка гъделичкаше ушите му; овлажнялата цигара между устните му пропукваше. После влезе във фоайето и мина покрай бръснарницата, аптеката и парфюмерията с дискретно осветени шишенца, подредени като изпълнителите във финала на бродуейски мюзикъл.

Заобиколи набраздена със златисти жилки колона и се качи в асансьора, застлан с дебел килим.

— Здравей, Албърт. Чуден дъжд. На деветия.

Слабичкият, клюмнал от умора хлапак с униформа в светлосиньо и сребристо подпря ръката си в бяла ръкавица до затварящите се врати и възкликна:

— Божичко, да не мислите, че не знам етажа ви, мистър Кармади!

Бързо качи кабината до деветия, без да гледа светлинното табло, отвори вратите, сетне изведнъж се облегна на стената и притвори очи.

Кармади спря и го изгледа проницателно със светлокафявите си очи.

— Какво има, Албърт? Болен ли си?

Момчето разтегли устни във вяла усмивка.

— Работя вече втора смяна. Корки го закъса, налегнали го циреи. А на мен нищо ми няма, просто не съм се наял като хората.

Високият кестеняв мъж измъкна от джоба измачкана петдоларова банкнота и я размаха под носа на момчето. То ококори очи и се изправи.

— Боже мой, мистър Кармади. Не исках да кажа…

— Остави, Албърт. Какво е една петачка, нали сме приятели! Това е от мен, да си хапнеш добре.

Излезе от асансьора и тръгна по коридора.

— Мухльо… — промърмори под носа си.

Бягащият мъж едва не го събори. Зави бързо, залитна покрай рамото на Кармади и се втурна към асансьора.

— Надолу! — извика и се пъхна между затварящите се врати.

Под мократа от дъжда прихлупена шапка Кармади зърна бяло безжизнено лице с приближени и безизразни черни очи. Очи с онзи особен втренчен поглед, който му беше познат. Доза наркотик.

Кабината се спусна като олово. Кармади изгледа мястото, където тя беше само преди миг, сетне продължи по коридора.

Съзря момичето, проснато пред прага на апартамент 914.

Лежеше настрани, облечена в тъмносиво лъскаво кимоно с панталон, притиснало буза към килима в антрето; гъстата й лененоруса коса бе подредена в съвършена прическа, всеки косъм стоеше на мястото си. Момичето беше младо, много хубаво и нямаше вид на мъртвец.

Кармади се отпусна до нея, докосна бузата й. Беше топла. Внимателно откри челото й и видя подутината.

— Здраво са я халосали — присви устни той.

Вдигна я, пренесе я през антренцето до дневната на апартамента и я положи върху голямо, тапицирано с велур канапе пред газовата камина.

Остана все тъй неподвижна, със затворени очи и въз синкаво под грима лице. Той затвори външната врата, разгледа внимателно апартамента, после се върна в антрето и взе от пода нещо, което се белееше до перваза на паркета. Беше автоматичен пистолет 22 калибър, от седем патронните, с кокалена дръжка. Помириса го, пусна го в джоба си и се върна при момичето.

Извади от вътрешния джоб на сакото си плоска сребърна манерка, отвинти капачката, отвори устата на момичето и наля уиски между ситните й бели зъби. Тя се задави, отметна глава от ръката му, отвори очи. Бяха тъмносини с виолетов оттенък. Постепенно възвърнаха блясъка си и заискриха.

Кармади запали цигара и продължи да я гледа. Тя се поразмърда и след време прошепна:

— Харесва ми вашето уиски. Може ли още малко?

В банята намери чаша и отсипа от питието. Момичето се надигна съвсем бавно, опипа главата си, изохка. После взе чашата от ръката му и с привично рязко движение на китката изля алкохола в гърлото си.

— Харесва ми и това си е — каза тя. — Кой сте вие?

Имаше мек, плътен глас, който му допадна.

— Тед Кармади. Живея в номер деветстотин трийсет и седем, в дъното на коридора.

— Аз… сигурно ми се е завило свят.

— Ами! Халосали са те, гълъбче.

Не откъсваше от нея ясния си изпитателен поглед, а в ъгълчетата на устните му трепкаше усмивка.

Очите й се разшириха. Блясъкът им внезапно помръкна и тъмносините ириси станаха непроницаеми, сякаш емайлирани.

— Видях човека — продължи той. — Беше яко надрусан. А това е пистолетът ти.

Извади го от джоба, подържа го в дланта си.

— Предполагам, сега ще се наложи да ви измисля някаква историйка за преди лягане — проточи момичето.

— Не ми е притрябвала. Ако си загазила, бих могъл да ти помогна. Зависи.

— От какво? — Гласът й стана по-студен и рязък.

— От това в какво си се забъркала — тихо поясни той. Издърпа пълнителя на малкия пистолет, погледна най-горния патрон. — С никелиран връх, а? Разбираш от муниции, гълъбче.

— Налага ли се да ми викате „гълъбче“?

— Не знам как се казваш.

Ухили се, отиде до бюрото пред прозореца и остави пистолета. Забеляза кожена рамка с две снимки. Отначало ги погледна небрежно, сетне прикова поглед в тях. Черноока красавица и слаб русоляв мъж със студено изражение; високата колосана яка на мъжа, връзката с голям възел и тесните ревери говореха, че снимката е отпреди доста години. Втренчи се в мъжа.

— Аз съм Джийн Ейдриън. Играя в „Сирано“, в кабаретната програма.

Кармади все още гледаше снимката.

— Познавам много добре Бени Сирано — каза разсеяно. — Това родителите ти ли са?

— Да. Починаха преди години — промълви глухо. — Следващият въпрос?

Той се върна бързо до канапето и застана пред момичето.

— Добре — рече тихо. — Любопитен съм. И какво толкова? Това е родният ми град. Някога тук командваше баща ми. Старият Маркъс Кармади, народен човек. Това е моят хотел, притежавам част от него. Онзи наркоман имаше вид на главорез. Защо да не искам да помогна?

Русото момиче го изгледа вяло.

— Все пак твоето уиски ми харесва — рече тя. — Мога ли…

— Гълтай от манерката, гълъбче — продължи той. — Така влиза по-бързо.

Тя изведнъж се изправи и лицето й леко пребледня.

— Разговаряш с мен, сякаш съм мошеничка — озъби се тя. — Слушай, щом искаш да знаеш. Заканват се на мой приятел. Боксьор е и искат да загуби един мач. Сега се мъчат да му го внушат чрез мен. Това успокоява ли те донякъде?

Кармади взе шапката си от стола, извади фаса от устата си и го смачка в пепелника. Кимна леко и каза с променен тон:

— Извинявай.

Тръгна към вратата.

Не бе направил и няколко крачки, когато се разнесе кикот. Момичето подхвърли зад гърба му:

— Лош нрав имаш. А забрави и манерката си.

Върна се и взе манерката. Сетне изведнъж се наведе, повдигна брадичката й и я целуна по устните.

— Да те вземат дяволите, гълъбче. Харесваш ми — каза нежно.

Върна се към антрето и излезе. Момичето докосна с пръст устните си, разтърка ги бавно. На лицето й се появи плаха усмивка.

2

Тони Акоста, старшият пиколо, беше мургав, тънък и строен като момиче, с изящни ръце, кадифени очи и малка, рязко очертана уста. Стоеше на прага и обясняваше:

— Седми ред е най-доброто, което успях да взема, мистър Кармади. Този Дийкън Вера не е лош, Дюк Тарго е следващият шампион в полутежка.

Кармади рече:

— Влез да пийнеш нещо, Тони. — Отиде до прозореца и се загледа в дъжда. — Ако му купят титлата — добави той през рамо.

— Ами… само едно малко, мистър Кармади.

Мургавият внимателно приготви напитката си върху подноса на едно бюро, имитация на стил Шератън. Държеше бутилката срещу светлината, отмери старателно доза уиски, разбърка леко леда с дълга лъжичка, отпи, усмихна се и показа малки бели зъби.

— Тарго е фантазия, мистър Кармади. Бърз, ловък, бъхти и с двете ръце, носи яко, не отстъпва нито крачка.

— Трябва да подпира некадърниците, дето му пробутват, та да не паднат — провлече Кармади.

— Вярно, още не се е срещал с достоен противник — призна Тони.

Дъждът плющеше в прозорците. Тежките капки се размазваха по стъклата и се стичаха на вълнички.

— Той е нехранимайко — заяви Кармади. — Колоритен, красавец, но нехранимайко.

Тони въздъхна дълбоко.

— Щеше ми се да отида. Пък и днес ми е свободната вечер.

Кармади се извърна бавно, отиде до бюрото, приготви си питие. По страните му избиха две тъмни петна. Измърмори уморено:

— Така значи. Какво ти пречи?

— Боли ме глава.

— Пак си безпаричен — изръмжа Кармади. Мургавият погледна косо изпод дългите си миг ли, не каза нищо.

Кармади сви в юмрук лявата си ръка, бавно я отпусна. Очите му помръкнаха.

— Изръсете Кармади — въздъхна той. — Добрият Кармади. Бута мангизи. Лесен е. Само си поискайте. Бива, Тони, върни този билет и вземи два заедно.

Бръкна в джоба и му подаде банкнота. Мургавият изглеждаше обиден.

— Боже мой, мистър Кармади, не бих искал да мислите…

— Няма нищо. Какво е един билет за мач между приятели? Вземи два и заведи момичето си. Да върви по дяволите този Тарго.

Тони Акоста взе банкнотата, известно време гледа внимателно по-възрастния мъж, сетне много тихо добави:

— По-добре да ида с вас, мистър Кармади. Тарго ги сваля, и то не само на ринга. Има си разкошна блондинка точно на този етаж. Мис Ейдриън, в деветстотин и четиринайсет.

Кармади настръхна. Остави бавно чашата, завъртя я върху бюрото. Гласът му прозвуча дрезгаво:

— Той си е нехранимайко, Тони. Добре, в седем ще те чакам за вечеря пред твоя хотел.

— О, това е чудесно, мистър Кармади!

Тони Акоста излезе тихо и безшумно затвори външната врата.

Кармади стоеше до бюрото, гладеше с пръсти повърхността му, впил поглед в пода. Остана така дълго.

— Кармади, мухльото на Америка — чу мрачния си глас. — Човекът, който интимничи с прислугата и се заплесва по безпризорни мадами. Да.

Довърши питието, погледна часовника си, сложи шапката и синьото велурено палто и излезе. Тръгна по коридора, спря пред номер 914, вдигна ръка да почука, сетне я отпусна, без да докосне вратата.

Продължи бавно към асансьорите, слезе с единия, пое към улицата и колата си.

Редакцията на „Трибюн“ беше на ъгъла на „Четвърта улица“ и „Спринг“. Кармади паркира зад ъгъла, влезе през служебния вход и се качи до четвъртия етаж в раздрънкания асансьор, обслужван от един дядка със загаснала пура в устата и навито на руло списание, което държеше на педя от носа си, докато управляваше асансьора.

На четвъртия етаж върху голяма двойна врата висеше надпис: „Редакция «Вътрешна информация»“. Друг старец седеше край вратата зад бюрце с микрофон. Кармади почука по бюрото и каза:

— Адамс. Търси го Кармади.

Дядката промърмори нещо в микрофона, отпусна бутона и кимна.

Кармади мина през вратата покрай редакторска маса във формата на подкова, сетне покрай редица малки бюра, върху които тракаха пишещи машини. В дъното на стаята длъгнест червенокос мъж бездействаше, опънал крака върху издърпано от бюрото чекмедже, опрял тила си върху облегалката на опасно наклонения въртящ се стол. От устата му право към тавана стърчеше голяма лула.

Кармади застана до него, мъжът извъртя очи, без да помръдне никаква друга част от тялото си, и процеди покрай лулата:

— Привет, Кармади. Как са ленивите богаташи?

— Какво ще кажеш, ако хвърля поглед върху изрезките ти за един мъж — Кортуей. Или да бъда точен, щатски сенатор Джон Майърсън Кортуей.

Адамс свали крака на пода. Изправи се, като се подпря на ръба на бюрото. Отпусна лулата водоравно, измъкна я от устата си и се изплю в кошчето за боклук.

— Тая стара ледена шушулка? — учуди се той. — Кога ли пък са писали за него? Разбира се. — Стана отегчено, подхвърли: — Ела, човече — и тръгна покрай стената.

Подминаха друга редица бюра и някакво дебело момиче с размазан грим, което пишеше на машина и се кискаше над текста. Влязоха в голяма стая с двуметрови стелажи с папки, тук-там по някоя ниша между тях с масичка и стол.

Адамс зашари из папките, издърпа една и я сложи върху масичката.

— Разполагай се. Каква е далаверата?

Кармади подпря лакът на масичката, запрелиства дебел сноп изрезки. Бяха еднообразни, с политически характер, нищо сензационно. Сенатор Кортуей казал това и това по този и този въпрос, интересуващ обществото, говорил на това и това събрание, отишъл някъде, завърнал се от еди-къде си. Всичко изглеждаше невероятно досадно.

Разгледа няколко изрезки с фотографии на слаб белокос мъж със спокойно безизразно лице и хлътнали черни очи, в които не личеше никакво оживление или топлота. След малко попита:

— Имаш ли снимка, която може да задигна? Имам предвид истинска.

Адамс въздъхна, протегна се, изчезна някъде зад стелажите с папки. Върна се с лъскава черно-бяла снимка, хвърли я върху масичката.

— Можеш да я вземеш — рече той. — Имаме дузини. Тоя тип е безсмъртен. Да ти уредя ли автограф?

Кармади дълго разглежда снимката с присвити очи.

— Добра е — отбеляза бавно. — Кортуей женил ли се е някога?

— Не, откакто се помня — изръмжа Адамс. — Вероятно никога. Слушай, що за мистерия е това, по дяволите?

Кармади бавно му се усмихна. Извади манерката си, сложи я на масата до папката. Лицето на Адамс бързо живна и дългата му ръка се пресегна.

— Значи не е имал дете — продължи да разпитва Кармади. Адамс се ухили цинично зад манерката.

— Ами… май не е разгласявал такова нещо. А ако изобщо разбирам от мутри, не е имал. — Отпи яко, избърса устни, пак отпи.

— А това е много, много странно — обобщи Кармади. — Пийни още три пъти… и забрави, че си ме виждал.

3

Дебелакът се наведе към Кармади и изпръхтя:

— Мислиш, че е нагласена ли, съседе?

— Да. За Вера.

— Колко залагаш?

— Виж си кесията.

— Имам пет стотачки, дето искат да се размножат.

— Дадено — рече Кармади равнодушно и продължи да гледа тила на една сламеноруса глава близо до ринга. Под накъдрената до съвършенство коса се спускаше бяла наметка с кожена яка. Не можеше да види лицето, но не беше и нужно.

Дебелакът примига и внимателно измъкна тлъст портфейл от вътрешния джоб на сакото. Постави го на коляното си, отброи десет петдесетдоларови банкноти, нави ги на руло, напъха портфейла обратно на мястото му.

— А сега ти, хапльо — пък изпръхтя той, — да видя твоите мангизи.

Кармади отвърна поглед, извади тънка пачка нови стотачки, разлисти ги. Измъкна пет изпод бандерола и ги показа.

— Дар Божи — рече дебелакът. Пак се наведе към Кармади. — Аз съм Скийтс О’Нийл. Няма да се скатаваме, нали?

Кармади се усмихна много бавно и пъхна парите в ръката на дебелия.

— Дръж ги ти, Скийтс. Аз съм Кармади. Синът на стария Маркъс Кармади. Умея да стрелям по-бързо, отколкото ти да тичаш… и мога да се оправя после.

Дебелакът дълбоко пое дъх и се облегна на стола си. Тони Акоста втренчи копнееш поглед в парите, които дебелакът стискаше в пухкавата си ръка. Навлажни устни и неловко се усмихна на Кармади.

— Божичко, отидоха ви мангизите, мистър Кармади — прошепна той. — Освен… освен ако не знаете нещо по-така.

— Знам достатъчно, за да рискувам пет стотачки — изръмжа Кармади. Звънецът обяви шестия рунд.

През първите пет силите бяха равни. Едрото русо момче Дюк Тарго не се стараеше. Черноокият Дийкън Вера, як поляк с отпуснати крайници, развалени зъби и деформирани от безброй удари уши, имаше нужното телосложение, но не знаеше друго, освен да влиза брутално в клинч; замахът му беше страхотен — започваше някъде изпод ринга, но никога не намираше целта. Засега успяваше някак да държи на разстояние Тарго, когото запалянковците вземаха на подбив.

За сетен път издърпаха столчето от ринга, Тарго оправи черните си гащета със сребрист пояс и лекичко се усмихна на момичето с бялата наметка. Беше много хубав младеж, по лицето му нямаше никакви следи от удари. Лявото му рамо беше изцапано с кръв от носа на Вера.

Звънецът прозвуча и Вера се втурна през ринга, плъзна се покрай рамото на Тарго, нанесе ляво кроше. Тарго преигра с това кроше. Сгромоляса се върху въжетата, отскочи от тях, влезе в клинч. Кармади спокойно се усмихна в тъмнината.

Съдията ги раздели лесно. Тарго излезе ловко от клинча, Вера опита ъперкът, пропусна. Боксираха се една минута. Откъм галерията се носеше валсова музика. Сетне Вера се засили със замах, който започваше чак от върха на обувките му. Тарго май предвиждаше атаката, стоеше и чакаше да го ударят. По лицето му се изписа странна, неестествена усмивка. Момичето в бялата наметка изведнъж се изправи.

Ударът на Вера одраска брадата на Тарго. Почти без да се олюлее, той нанесе дълъг прав, който попадна над окото на Вера. Ляво кроше разтърси брадата му, последвано от десен прав почти на същото място.

Черноокото момче бавно се свлече на пода, първо на ръце и колене, сетне се отпусна по корем с ръкавиците под себе си. Докато съдията му броеше, се раздадоха освирквания. Дебелакът се надигна с мъка, широко ухилен.

— Какво ще речеш, приятел? — подхвърли. — Още ли мислиш, че е нагласена работа?

— Номерът не се получи — рече Кармади. Гласът му прозвуча бездушно като полицейско радио.

— Със здраве, приятел. Наминавай честичко — рече дебелакът. Ритна глезена на Кармади, докато го прекрачваше.

Кармади седеше неподвижно и гледаше как залата се опразва. Боксьорите и помощниците им бяха слезли по стълбите под ринга. Момичето с бялата наметка беше изчезнало в тълпата. Светлините угаснаха и подобната на хамбар зала придоби долнопробен, жалък вид.

Тони Акоста не го свърташе, докато гледаше как някакъв мъж в раиран работен гащеризон събираше вестниците между седалките. Кармади изведнъж стана и каза:

— Ще поговоря с онзи нехранимайко, Тони. Чакай ме отвън в колата.

Бързо изкачи наклона до фоайето и през разотиващата се публика от галерията стигна до сива врата с надпис „Вход забранен“. Оттам по коридора до втора врата със същия надпис. Пред нея стоеше полицай в поизбеляла и разкопчана кафеникава униформа с бутилка бира в едната ръка и сандвич в другата.

Кармади измъкна полицейска карта и полицаят се отдръпна със залитане, без да я погледне. Хлъцна миролюбиво, а Кармади мина през вратата и продължи по тесен коридор с номерирани врати от двете страни. Зад вратите се чуваше шум. На четвъртата отляво на забодена с кабарче картичка беше надраскано „Дюк Тарго“.

Кармади я отвори и някъде отвътре долетя шумът от силно пуснат душ. В тясната не мебелирана стая мъж с бял пуловер седеше до масата за масажи, по която бяха разхвърлени дрехи. Кармади позна в него секунданта на Тарго.

— Къде е Дюк? — попита той.

Мъжът с пуловера кривна палец натам, откъдето се чуваше душът. Сетне иззад вратата се показа друг мъж, който залитна много близо до Кармади. Беше висок, с къдрава кестенява коса, започнала да се прошарва. В ръка държеше голяма чаша. По лъсналото му лице си личеше, че е пиян-залян. Косата му беше овлажняла, очите кръвясали. Свиваше и отпускаше устни с мимолетни безсмислени усмивки. Заплете език:

— Д-да те н-няма, дръвник.

Кармади спокойно затвори вратата, облегна се на нея и забърка под синьото велурено палто за табакерата, която беше в джоба на жилетката му. Изобщо не погледна към къдрокосия.

Оня изведнъж вдигна свободната си дясна ръка, пъхна я под палтото и отново я извади. Синкавата стомана на пистолета се открои на фона на светлия му костюм. От чашата в лявата му ръка се разплиска алкохол.

— Да ги нямаме такива! — озъби се той. Кармади подчертано бавно извади табакерата, показа я в ръката си, отвори я и пъхна цигара между устните си. Пистолетът беше така близо до него и се люшкаше застрашително. Ръката с чашата потрепваше конвулсивно.

— Май си търсиш белята — нехайно подхвърли Кармади.

Мъжът с пуловера се изправи, после остана неподвижен, загледан в пистолета. Къдрокосият рече:

— На нас белите ни харесват. Пребарай го, Майк.

— Не искам да се бъркам, Шенвеър — рече мъжът с пуловера. — Спокойно, за Бога. Натряскал си се до козирката.

— Можеш да ме претърсиш. Нямам оръжие — обади се Кармади.

— Не — отсече мъжът с пуловера. — Тоя младеж е телохранител на Дюк. Мен не ме бройте.

— Разбира се, къркан съм — рече къдрокосият и се разкиска.

— Ти приятел ли си на Дюк? — попита мъжът с пуловера.

— Имам да му споделя някои неща — отвърна Кармади.

— Относно какво?

Кармади не каза нищо.

— Добре. — Мъжът с пуловера обидено сви рамене.

— Знаеш ли какво, Майк? — обади се сприхаво къдрокосият. — Струва ми се, че кучият му син иска да ми вземе работата. Ами, да. — Ръгна Кармади с дулото на пистолета. — Ей, мистър, ти да не си ченгенце?

— Може би — отвърна Кармади. — И подпирай с патлака собствения си търбух.

Къдрокосият извърна глава и се захили през рамо.

— Как ти харесва това, Майк? Той е ченге. Заплюл си е мястото ми. Иска го бе!

— Прибери пистолета, глупак такъв! — рече с погнуса мъжът с пуловера. Къдрокосият се поизвърна още малко. — Нали аз съм му охраната — замрънка той. Кармади някак си нехайно отблъсна оръжието с ръката, в която държеше табакерата. Къдрокосият извърна рязко глава към него. Кармади пристъпи и го халоса с юмрук в стомаха, като придържаше пистолета встрани с лакътя на другата си ръка. Къдрокосият се задави и изпръска с алкохол палтото на Кармади. Чашата му падна на пода и се счупи. Пистолетът отхвръкна от ръката му в ъгъла на стаята. Мъжът с пуловера се спусна след него.

Шумът от душа бе спрял неусетно и от банята излезе русокосият боксьор, като се бършеше енергично с хавлията. При гледката застина с отворена уста.

— Писна ми вече — викна Кармади.

Отблъсна къдрокосия и докато той залиташе назад, го фрасна в брадата със силно дясно кроше. Къдрокосият се люшна, подпря стената с гръб и се свлече на пода.

Мъжът с пуловера грабна пистолета и остана нащрек, без да изпуска Кармади от поглед.

Кармади извади носна кърпа и избърса предницата на палтото си, а Тарго бавно затвори голямата си добре оформена уста и заразтърква гърдите си с хавлията. След малко се обади:

— А кой си ти, по дяволите?

— Някога бях частен детектив. Казвам се Кармади. Мисля, че ти бъде нужна помощ.

Зачервеното от душа лице на Тарго стана още по-алено.

— Защо?

— Чух, че трябвало да загубиш, видях, че опита, но Вера беше прекалено слаб. Просто не се стърпя и следователно се насади.

— Някои остават без зъби за подобни приказки — процеди Тарго.

За миг в стаята стана много тихо. Пияният се размърда на пода, премига, помъчи се да стане и се отказа. Кармади рече спокойно:

— Бени Сирано ми е приятел. Той те поддържа, нали?

Мъжът с пуловера се разсмя рязко, сетне извади патроните от пистолета и пусна оръжието на пода. Отиде до вратата, излезе и я затръшна зад гърба си. Тарго изгледа вратата, после Кармади.

— Какво си чул? — попита много бавно.

— Приятелката ти Джийн Ейдриън живее в моя хотел, на моя етаж. Днес следобед я цапардоса някакъв хулиган. Минавах случайно, видях го, когато избяга, вдигнах я. Тя ми спусна това-онова.

Тарго вече беше по бельо, чорапи и обувки. Бръкна в шкафчето, извади черна сатенена риза, облече я. — Тя нищо не ми каза — рече той. — Не и… преди мача.

Тарго кимна, сетне добави:

— Щом познаваш Бени, може да ти се вярва. Напоследък ме заплашват. Всичко навярно е само дрънканици, но може и на някой комарджия от „Спринг стрийт“ да му е хрумнало да удари лесна печалба. Играх мача така, както исках. А сега е време да се изпаряваш, мистър.

Той обу черен панталон с висок колан и завърза бяла вратовръзка върху черната риза. Извади от шкафчето сако от бял шевиот, обшито с черна сърма, и го облече. От джобчето на сакото надничаха трите връхчета на черно-бяла кърпичка.

Кармади се зазяпа в дрехите му, тръгна към вратата и погледна пияния на пода.

— Добре — каза. — Както виждам, имаш си телохранител. Просто ми беше хрумнала някаква идея. Моля да ме извиниш.

Излезе, внимателно затвори вратата, върна се във фоайето, озова се на улицата. Заобиколи в дъжда ъгъла на сградата и стигна до голям паркинг, посипан с едрозърнест пясък.

Насреща му премигаха автомобилни фарове, колата му се плъзна по мокрия пясък и спря. На волана беше Тони Акоста. Кармади седна до него и каза:

— Да отскочим до „Сирано“ и да пийнем по нещо, Тони.

— Ух, екстра. Мис Ейдриън е там в кабаретната програма. Нали знаете, блондинката, дето ви разправях.

— Видях се с Тарго — подхвърли Кармади. — Стана ми симпатичен… но дрехите му не ми харесаха.

4

Гюс Нийшакър беше стокилограмово конте с много червени бузи и тънки, фино изрисувани вежди — като на китайска ваза. На ревера на широкия си смокинг носеше червен карамфил и току го помирисваше, докато следеше как оберкелнерът настанява група клиенти. Когато Кармади и Тони Акоста минаха през арката на фоайето, на лицето му изведнъж грейна усмивка и той се насочи към тях с протегната ръка.

— Как си, Тед, момчето ми? С компания ли си?

— Само двамата сме — отвърна Кармади. — Запознай се с мистър Тони Акоста. Гюс Нийшакър, шеф на кабаретната програма в „Сирано“.

Гюс Нийшакър се здрависа с Тони, без да го гледа.

— Я да си спомня — рече той. — Последния път, когато се отби…

— Тя напусна града — прекъсна го Кармади. — Ще седнем някъде до дансинга, но не прекалено близо. Не сме двойка за танци.

Гюс Нийшакър дръпна менюто изпод мишницата на оберкелнера и ги поведе надолу по петте тъмночервени стъпала и покрай масите, ограждащи овалния дансинг.

Седнаха. Кармади поръча уиски със сода и сандвичи. Нийшакър даде поръчката на келнера, придърпа стол и седна при тях. Извади молив и зарисува триъгълници по опакото на кибритена кутия.

— Беше ли на мача? — подхвърли той.

— Че това мач ли беше?

Гюс Нийшакър се усмихна отстъпчиво.

— Бени говори с Дюк. Той разправя, че си в течение. — Сепнато погледна Тони Акоста. — Не се притеснявай от Тони — рече Кармади.

— Добре. Направи ни една услуга, а? Погрижи се това да не се повтаря. Бени харесва момчето. Няма да позволи да му се случи нещо. Ще го обгради с охрана… истинска охрана… ако сметне, че ония заплахи са нещо повече от сметкаджийството на някой комарджия. Бени никога не залага на повече от един боксьор, а изборът му е особено прецизен.

Кармади запали цигара, пусна дим от крайчеца на устата си и тихо каза:

— Не искам да се бъркам, но те предупреждавам — работата е съмнителна. Надушвам такива неща.

Гюс Нийшакър го гледа втренчено известно време, сетне сви рамене.

— Дано грешиш — рече, стана бързо и се отдалечи между масите. Навеждаше се тук-там да се усмихне и да поговори с някой клиент. Кадифените очи на Тони Акоста блестяха.

— Боже мой, мистър Кармади, мислите ли, че играта ще загрубее?

Кармади кимна, без да продума. Келнерът сложи на масата питиетата и сандвичите, отдалечи се. Оркестърът на сцената в края на овалния дансинг проточи акорд; ловко хилещо се конферансие излезе на сцената и долепи устни до малкия микрофон.

Кабаретната програма започна. Под дъжд от разноцветни светлини на сцената изтичаха полуголи момичета. Те сгъваха и разгъваха дългата змиеподобна редица, голите бедра проблясваха, а в нежната белота на голата плът тъмнееха пъпните трапчинки.

Червенокоса с коравосърдечен вид изпя коравосърдечна песен с глас, който ставаше да си нацепиш дърва за печката. Момичетата се върнаха в черни трика и цилиндри и изпълниха същия номер от малко по-друг ъгъл.

Музиката стана по-мека и под кехлибарената светлина висока мулатка склони глава и запя за нещо много далечно и злочесто с тембър, напомнящ мекия блясък на стара слонова кост.

Кармади отпиваше от уискито и човъркаше сандвича в полумрака. Изопнатото от възбуда младежко лице на Тони Акоста се белееше до него като малко петно с размазани очертания.

Мулатката свърши, последва кратка пауза, сетне изведнъж всички светлини в заведението изгаснаха освен лампите над нотните подставки на оркестъра и бледожълтите лампички над входовете за сепаретата, разположени радиално зад масите.

В непрогледния мрак отекнаха резки, пищящи звуци. Високо, под самия таван, примигна бял прожектор, снопът светлина заля пътека край сцената. В отразената светлина лицата станаха тебеширенобели. Тук-там блещукаха червените връхчета на цигари. На пътеката излязоха четирима високи негри, понесли на раменете си бял ковчег на мумия. Пристъпваха по пътеката бавно, с ритмично поклащане. Главите им бяха обвити в бели египетски тюрбани, около бедрата им имаше бели кожени препаски, а краката им бяха в бели сандали с връзки до под коленете.

Стигнаха средата на дансинга, където бавно изправиха ковчега, докато капакът му се плъзна и бе хванат, преди да падне. Сетне увита в бяло фигура се наклони напред и започна да пада — бавно, като последното листо от изсъхнало дърво. Тялото се залюля във въздуха, сякаш за миг се поколеба, сетне гъвкаво се приземи под оглушителния екот на барабаните.

Светлината угасна, плисна отново. Увитата фигура се беше изправила и се въртеше около себе си, а един от негрите се въртеше в обратна посока, набивайки белия покров около тялото си. Покровът се размота и под ярката светлина блеснаха облеченото в сребристо трико тяло на момиче и гладките й бели крака и ръце; тялото й се стрелна във въздуха, четиримата негри го подхванаха и го запрехвърляха ловко от ръце на ръце като бейзболна топка.

После музиката премина във валс и тя затанцува между негрите бавно и грациозно, като между четири абаносови колони, съвсем близо до тях, но без да ги докосва.

Номерът свърши. Люшнаха се вълни от аплодисменти. Прожекторът угасна, настъпи мрак, а когато светнаха всички лампи, момичето и четиримата негри вече ги нямаше.

— Страхотно — промълви Тони Акоста, — о, страхотно! Това беше мис Ейдриън, нали?

— Много дръзко — проточи Кармади. Запали нова цигара и се озърна. — Още един номер в черно и бяло, Тони. Самият Дюк, лично.

Застанал на входа към едно от радиално разположените сепарета, Дюк Тарго ръкопляскаше разпалено и се хилеше до уши. Изглежда, беше обърнал няколко чаши.

Някаква ръка се стовари върху рамото на Кармади. Една лапа се насади в пепелника до лакътя му.

Завоня му на уиски. Бавно обърна глава и съгледа лъсналата пиянска физиономия на Шенвеър, телохранителя на Дюк Тарго.

— Чернилки и бяла мацка — изхриптя Шенвеър. — Кофти. Отвратително. До немай къде отвратително.

Кармади бавно се усмихна, поотмести стола си. Тони Акоста зяпна учудено Шенвеър, присвил малката си уста.

— Маскирани като негри, мистър Шенвеър. Не са истински чернилки. Хареса ми.

— Кой, по дяволите, го е еня какво ти харесва? — сопна се Шенвеър.

Кармади се усмихна вежливо и подпря цигарата си на ръба на една чиния. Отново поотмести стола си.

— Още ли мислиш, че искам да заема мястото ти, Шенвеър?

— Да. А ти дължа и един в муцуната. — Извади ръката си от пепелника, избърса я в покривката и я сви в юмрук. — Харесва ли ти сега?

Един келнер го хвана за ръката и го завъртя.

— Масата ли си загубихте, сър? Оттук!

Шенвеър потупа келнера по рамото, опита се да го прегърне през врата.

— Чудесно, да идем да му цапнем по едно. Тия тук не ми харесват.

И изчезнаха между масите.

— Омръзна ми това място, Тони — рече Кармади и втренчи унил поглед към площадката на оркестъра. Сетне се вторачи.

Момиче със сламеноруса коса, в бяла наметка с яка от бяла кожа, се появи в края на площадката, заобиколи отзад, дойде по-близо. Премина покрай сепаретата до мястото, където стоеше Тарго. Плъзна се между тях и изчезна.

— Омръзна ми това място. Да си вървим, Тони — повтори Кармади ниско и гневно. Сетне добави много тихо и възбудено: — Не… почакай. Ето още един, който не ми харесва.

Мъжът беше от другата страна на дансинга, където в момента нямаше никой. Следваше овала, мина покрай масите. Беше малко по-друг без шапката, но лицето бе все тъй безизразно, със същите близо разположени очи. Младееше, нямаше повече от трийсет, но вече си имаше грижи с плешивината. Леката издутина от пистолета под лявата му мишница почти не личеше. Мъжът, който избяга от апартамента на Джийн Ейдриън в „Каронделет“.

Стигна до входа на сепарето на Тарго, в което миг преди това влезе Джийн Ейдриън. Вмъкна се вътре.

— Почакай тук, Тони — рязко рече Кармади. Бутна стола назад и стана.

Някой му нанесе изотзад отсечен удар по врата. Той се извърна към хилещото се запотено лице на Шенвеър.

— Ето ме пак, приятелче — изкиска се къдрокосият и го удари в брадата.

Ударът беше рязък и доста сполучлив за един пиян. Кармади загуби равновесие, олюля се. Тони Акоста рипна като котка, озъбен. Кармади все още се олюляваше, когато Шенвеър замахна с другия юмрук. Твърде бавно, много отдалеч. Кармади се сниши и яростно подпря носа на къдрокосия, ръката му поаленя от кръв, преди да я отдръпне. Повечето от кръвта отново се размаца върху лицето на Шенвеър при следващия удар.

Шенвеър се заклати, политна назад и тупна тежко на пода. Притисна носа си с ръка.

— Понаглеждай този навлек, Тони — изръмжа Кармади.

Шенвеър хвана най-близката покривка и я дръпна. Тя се свлече от масата. По пода се посипаха прибори, чаши и чинии. Някакъв мъж изруга, изпищя жена. Келнер се втурна към тях, почервенял и вбесен. Кармади почти не чу двата изстрела.

Прозвучаха слабо и приглушено, един след друг — малокалибрен пистолет. Тичащият келнер се закова на място, изведнъж около устата му се очерта бяла линия — сякаш изрязана дълбоко от удар с камшик.

Черноока жена с остър нос отвори уста и извика, но не последва никакъв звук. В такива моменти — след пистолетен изстрел — никой не гъква и като че ли никога вече няма да се чуе друг шум. Сетне Кармади хукна. Блъскаше се в хора, наскачали и проточили шии. Стигна пътеката между сепаретата, където се вмъкна онзи с бялото лице. Сепаретата бяха с високи стени и с не толкова високи двукрили вратички. Над тях надничаха глави, но още никой не бе излязъл на пътеката. Кармади се втурна по застлания с тънък килим наклон, в другия край на който бяха отворените вратички на сепарето.

През тях се виждаха безжизнено изпружени крака в черен панталон, с подсечени колене. Върховете на черните обувки сочеха към сепарето.

Кармади се освободи от нечия ръка, добра се до мястото.

Мъжът се беше проснал в края на масата, коремът му и едната буза бяха върху бялата покривка, лявата ръка висеше надолу и почти докосваше тапицираната седалка, дясната върху масата държеше с разхлабени пръсти голям черен пистолет калибър 45 със срязано дуло. Плешивината на главата му лъщеше под лампата, а до нея блестеше омазнената метална повърхност на пистолета. Яркочервена кръв струеше от гърдите му върху бялата покривка и се просмукваше в нея като в попивателна хартия.

Дюк Тарго в бялото си шевиотено сако стоеше в дъното на сепарето. Подпираше се в края на масата с лявата си ръка. До него седеше Джийн Ейдриън. Тарго погледна безизразно Кармади, сякаш го виждаше за пръв път. Протегна напред голямата си дясна ръка. В дланта му лежеше малък автоматичен пистолет с бяла ръкохватка.

— Застрелях го — рече Тарго. — Насочи пистолет към нас и аз го застрелях.

Джийн Ейдриън бършеше ръцете си с носна кърпичка. Лицето й бе изопнато, равнодушно, без следа от уплаха. Очите й бяха мрачни.

— Аз го застрелях — повтори Тарго. Хвърли малкия пистолет върху покривката. Той отскочи и за малко не удари главата на мъртвеца. — Хайде… хайде да се махаме оттук.

Кармади допря ръка до шията на мъжа, подържа я там секунда-две, после я вдигна.

— Мъртъв — обяви той. — Когато гражданин пречука гангстер… това е новина.

Джийн Ейдриън го гледаше сковано. Той й се усмихна, сложи ръка на гърдите на Тарго, бутна го назад.

— Сядай, Тарго. Никъде няма да ходиш.

— Ами… добре. Застрелях го, разбираш ли — не спираше да повтаря Тарго.

— Разбирам. Просто се успокой.

5

Бени Сирано бе оформен като две яйца: едно по-малко за глава, върху голямо, което беше тялото му. Късите му чевръсти крака в лачени обувки бяха пъхнати под плота на черно матово писалище. Стискаше здраво между зъбите си крайчето на носна кърпа и я подръпваше с лявата ръка, а с пухкавата си дясна ръка сечеше въздуха пред себе си. Говореше с приглушен от кърпичката глас:

— Почакайте малко де, момчета. Почакайте малко.

В единия ъгъл на канцеларията върху вградено раирано канапе Дюк Тарго седеше между двама полицаи. На една от скулите му имаше синина, гъстата му руса коса беше разрошена, а черната сатенена риза бе усукана, сякаш някой се е мъчил да го обеси на нея.

Устната на единия полицай, този с прошарената коса, беше сцепена. Младият, рус като Тарго, беше с насинено око. И двамата бяха бесни, но русият изглеждаше по-бесен.

Кармади беше възседнал стол до стената и гледаше сънливо Джийн Ейдриън, седнала близо до него в люлеещ се кожен стол. Тя въртеше в ръце носна кърпичка и бършеше дланите си с нея. Правеше го отдавна, като че ли беше забравила откога, стиснала сърдито малката си уста.

Гюс Нийшакър пушеше, облегнат на затворената врата.

— Почакайте малко, момчета — повтори Сирано. — Ако не бяхте груби с него, нямаше да ви отвърне. Добро момче е… най-доброто, което съм имал. Оставете го да си отдъхне.

От единия ъгъл на устата на Тарго по издадената му брадичка се стичаше струйка кръв. Тя се събра там и заблестя. Лицето му беше празно, безизразно. Кармади се обади безучастно:

— Да не би да искаш от момчетата да оставят играта на палки, Бени?

Русият полицай се озъби:

— Още ли имаш разрешително за частен копой, Кармади?

— Търкаля се някъде, струва ми се — отвърна му той.

— Може и да ти го отнемем — изръмжа русият.

— Що не пофръцкаш задник, ченге. Може и да си по тая част, де да знам.

Русият се надигна. По-възрастният рече:

— Остави го. Отмери му шест стъпки. Прекрачи ли, ще го разглобим.

Кармади и Гюс Нийшакър си размениха усмивки. Сирано размаха безпомощно ръце. Момичето погледна Кармади изпод мигли. Тарго изплю кръв точно пред себе си на синия килим.

Отвън някой натисна бравата. Нийшакър се отдръпна, открехна вратата, после я отвори широко. Влезе Макчесни.

Макчесни беше лейтенант от полицията, висок, с пясъчноруса коса, към четирийсетгодишен, слаболик, със светли очи и мнителна физиономия. Затвори вратата, завъртя ключа, бавно прекоси стаята и застана пред Тарго.

— Съвсем мъртъв — рече. — Един под сърцето, един в него. Точна стрелба като по мишена. Да не тренираш в някой клуб?

— Заемеш ли се с нещо, върши го както трябва — отрони унило Тарго.

— Разбра ли кой е? — попита колегата си полицаят с прошарената коса и се отдалечи от канапето. Макчесни кимна.

— Подпалвача. Наемен убиец. Не съм го виждал цели две години. Много опасен, ако си е взел дозата. Наркоман.

— Трябва да е такъв, щом точно тук е устроил веселбата — подхвърли прошареният.

Продълговатото лице на Макчесни беше сериозно, не сурово.

— Имаш ли разрешително за пистолета, Тарго?

— Да, Бени ми го извади преди две седмици. Отправят ми сума закани.

— Слушайте, лейтенант — зачурулика Сирано, — някакви комарджии се мъчат да го сплашат, та да загуби с нокаут, разбирате ли? Печели девет мача поред с нокаут и те биха взели хубава пара. Подхвърлих му, че май трябва да загуби веднъж.

— За малко така да стане — навъси се Тарго.

— И затова му изпратиха гангстера — добави Сирано.

— Може и така да е — съгласи се Макчесни. — Как го изпревари, Тарго? Къде беше пистолетът ти?

— В джоба ми.

— Покажи!

Тарго бръкна в десния си страничен джоб, бързо измъкна носна кърпа и мушна пръст в нея като дуло на пистолет.

— Тая кърпа в джоба ти ли беше? — попита Макчесни. — При пистолета?

Едрото румено лице на Тарго помръкна. Кимна.

Макчесни някак между другото се наведе и измъкна кърпата от ръката му. Помириса, разгъна я, помириса пак, сгъна я и я сложи в джоба си. Лицето му не изразяваше нищо.

— Какво каза той, Тарго?

— Каза: „Имам новина за теб, глупако, ето я.“ После бръкна за патлака, но пълнителят му се закачи. Измъкнах моя пръв.

Макчесни се усмихваше леко и се поклащаше на пети. Леката усмивка сякаш се изниза от върха на дългия му нос. Измери Тарго.

— Да-а-а — изрече тихо. — Бих казал, адски сполучлива стрелба с пистолет калибър двайсет и две. Май си доста ловък за тоя ръст… Кой получаваше заканите?

— Аз — отвърна Тарго. — По телефона.

— Познат ли ти е гласът?

— Може да е бил точно този тип. Не съм съвсем сигурен.

Макчесни отиде със скована походка до другия край на стаята и постоя там, загледан в някаква цветна гравюра. Върна се бавно, приближи до вратата.

— За тип като този няма какво да се тревожим толкова — рече кротко, — но наш дълг е да свършим работата си. Вие двамата трябва да дойдете в управлението и да дадете показания. Да вървим.

Излезе. Двамата полицаи станаха с Дюк Тарго помежду им. Прошареният се озъби:

— Ще се държиш ли прилично, приятел?

— Ако успея да измия лицето си — рече подигравателно Тарго.

Излязоха. Русият изчака Джийн Ейдриън да мине пред него. Отвори вратата и се сопна на Кармади:

— А пък ти… върви търкаляй орехи!

— Ще ми хареса — отвърна меко Кармади. — По душа съм катеричка, ченгето ми.

Гюс Нийшакър се разсмя, сетне затвори вратата и отиде до писалището.

— Треса се като третата гуша на Бени — рече. — Я всички да му обърнем по един коняк.

Наля по малко в три чаши, взе едната, после отиде до раираното канапе, изтегна на него дългите си крака, отметна глава и отпи от коняка.

Кармади стана и гаврътна своята чаша. Извади цигара и я размачка между пръстите си, гледайки изпод вежди гладкото бяло лице на Сирано.

— Според теб колко са разиграни на мача тази вечер? — попита тихо. — Имам предвид облозите.

Сирано премига, разтърка устни с пухкавата си ръка.

— Няколко хилядарки. Това беше просто редовият седмичен мач. Не е за вярване, нали?

Кармади пъхна цигарата в устата си и се наведе над писалището да драсне клечка. Добави:

— Ако повярваме, значи убийството доста поевтинява в този град.

Сирано не изкоментира. Гюс Нийшакър допи коняка си и внимателно остави празната чаша върху кръгла коркова маса до канапето. Зазяпа мълчаливо тавана.

След малко Кармади кимна на двамата, прекоси стаята, излезе и затвори вратата зад себе си. Тръгна по коридора покрай гримьорните, вече тъмни. Мина през арка със завеса и се озова зад сцената.

Във фоайето оберкелнерът стоеше до стъклените врати, загледан в дъжда навън и в гърба на униформен полицай. Кармади влезе в празната гардеробна, намери шапката и палтото си, облече се, излезе и застана до оберкелнера.

— Случайно да знаете какво стана с момчето, което беше с мен?

Оберът поклати глава и посегна да отключи вратата.

— Тук имаше четиристотин души… триста се изметоха, преди да дойде полицията. Съжалявам.

Кармади кимна и излезе на дъжда. Униформеният му хвърли бегъл поглед. Пое по улицата към мястото, където беше оставена колата. Нямаше я. Огледа се, постоя малко на дъжда, сетне закрачи към Мелроуз. След известно време намери такси.

6

Рампата на гаража на „Каронделет“ се виеше надолу в мразовития полумрак. Тъмните туловища на колите се очертаваха зловещо на фона на варосаните стени, а единствената висяща лампа в канцеларийката напомняше за неумолимата светлина в килията на смъртниците.

Едър негър в изпоцапан работен гащеризон излезе, търкайки очи, после на лицето му цъфна широка усмивка.

— Хей, здрасти, мистър Кармади. Нещо май не ви свърта таз вечер?

— Поприхващат ме, когато вали — отвърна Кармади. — Обзалагам се, че таратайката ми не е тук.

— Не, няма я, мистър Кармади. Обиколих всички коли да ги бърша, но вашата я няма.

Кармади изрече с равен тон:

— Заех я на един приятел. Сигурно я е ударил…

Подхвърли на пазача монета от половин долар и излезе по рампата в страничната улица. Свърна зад хотела, стигна до тясна пресечка, от едната страна на която беше задната стена на „Каронделет“, а от другата — две бараки и четириетажна тухлена постройка. На матовия глобус над вратата пишеше хотел „Блейн“.

Кармади изкачи трите циментови стъпала и опита вратата. Беше заключена. Погледна през стъклото в малкото, слабо осветено и празно фоайе. Извади два шперца. Вторият пораздвижи бравата. Дръпна силно вратата към себе си, опита пак с първия. Той отмести езичето достатъчно, за да се отвори хлабаво прилепващата врата.

Влезе и погледна към празното гише за регистрация с табелка „Администратор“, до която имаше звънец. На стената отзад се виждаше правоъгълна рамка с празни номерирани касетки. Кармади заобиколи и измъкна отдолу регистъра с кожена подвързия. Проследи имената три страници назад, намери изписаното с детски почерк „Тони Акоста“ и номера на стаята с друг почерк. Прибра регистъра, мина покрай асансьора и се качи по стълбите на четвъртия етаж.

В коридора беше изключително тихо. Крушка на тавана хвърляше слаба светлина. От прозорчето над предпоследната врата вляво се процеждаше светлина. Това беше стая номер 411. Протегна ръка да почука, после я отдръпна, без да докосва вратата.

Топчестата дръжка беше цялата в нещо лепкаво, което приличаше на кръв.

Кармади сведе поглед и забеляза локва кръв върху мръсния дървен под между вратата и ръба на дългия тесен килим в коридора. Изведнъж усети как ръката му овлажня в ръкавицата. Свали я, стисна за миг ръката си като с щипци, после бавно я разтърси. Очите му заблестяха напрегнато.

Извади носна кърпа, обви бравата, завъртя я бавно. Вратата беше отключена. Влезе. Надникна вътре и промълви:

— Тони…, о, Тони.

После, пак с кърпата, затвори вратата и превъртя ключа в бравата.

Светлината идваше от куполовидния абажур, който висеше от тавана на три месингови вериги. Тя падаше върху оправеното легло, няколко светло боядисани мебели, килим в тъмнозелено и квадратно писалище от евкалиптово дърво.

Тони Акоста седеше пред писалището. Главата му беше отпусната върху лявата ръка. Под стола, на който седеше, лъщеше кафеникава локва.

Кармади прекоси стаята толкова сковано, че глезените го заболяха след втората крачка. Стигна до писалището и докосна рамото на Тони Акоста.

— Тони — изхриптя той ниско. — Боже мой, Тони!

Тони не мърдаше. Кармади мина встрани. Върху притиснатите едно до друго бедра на момчето беше метната подгизнала от кръв хавлиена кърпа. Дясната му ръка беше опряна върху предния ръб на писалището, сякаш се е мъчил да се привдигне. Почти под лицето му лежеше плик от писмо, целият в драскулки.

Кармади бавно го придърпа, вдигна го като тежест, зачете криволичещите думи.

„Проследих го… италианския квартал… 2в «Корт стрийт»… над гаража… рани ме… мисля, че го… колата ви…“

Редът се издигаше към ръба на плика и завършваше с петно. Писалката беше на пода. Върху плика личеше кървав отпечатък от палец.

Кармади сгъна плика внимателно, за да не повреди отпечатъка, и го пъхна в портфейла си. Повдигна главата на Тони и я извърна към себе си. Вратът беше още топъл, но започваше да се вдървява. Кротките печални очи на момчето бяха отворени и в тях имаше нещо от мекия блясък на котешкия поглед. Бяха като очите на всички току-що умрели — уж те гледат, а погледът им се плъзга встрани.

Кармади внимателно положи главата му върху протегната лява ръка. Постоя отпуснат, наклонил глава встрани, с притворени очи. Сетне изведнъж я тръсна, погледът му стана суров.

Съблече шлифера и сакото си, запретна ръкави, намокри кърпа за лице на мивката в ъгъла на стаята и отиде до вратата. Избърса топчестите дръжки, коленичи и изтри размазаната в коридора кръв.

Изплакна кърпата и я окачи да съхне, избърса внимателно ръцете си, облече се. С носната си кърпа отвори прозорчето над вратата, извади ключа и заключи вратата отвън. През прозорчето хвърли ключа в стаята, чу го как издрънча вътре.

Слезе долу и напусна хотел „Блейн“. Още валеше. Отиде до ъгъла, огледа улицата, потънала в мрак под клоните на дърветата. Намери колата си на десетина метра от кръстовището, старателно паркирана, фаровете загасени, ключовете на таблото. Извади ги, опипа седалката под волана. Беше влажна, лепкава. Кармади избърса ръката си. Вдигна страничните стъкла и заключи колата. Остави я на мястото й.

На връщане към „Каронделет“ не срещна никого. Дъждът продължаваше да плющи полегато по безлюдните улици.

7

Под вратата на номер 914 се прокрадваше светлина. Кармади почука тихо, оглеждайки коридора, и докато чакаше, ръката му в ръкавицата шареше леко по вратата. Чака дълго. Сетне се чу уморен глас:

— Да? Кой е?

— Кармади, гълъбче. Трябва да те видя. Идвам по работа.

Вратата щракна, отвори се. Той погледна изнуреното бледо лице, загадъчните очи, сега тъмносиви, а не теменуженосини. Под тях имаше петна като от грим. Силната ръчичка на момичето потрепваше на ръба на вратата.

— Ти ли си? — проточи тя. — Така си и мислех… Да, добре, но трябва да се изкъпя. Смърдя на полицаи.

— Петнайсет минути? — осведоми се нехайно Кармади, но я гледаше проницателно.

Тя бавно сви рамене, сетне кимна. Стори му се, че затварящата се врата рипна отгоре му. Продължи към своята стая, там хвърли шапката и шлифера, наля си уиски в чаша и отиде в банята да наточи студена вода от кранчето над мивката. Пиеше бавно, вгледан през прозорците към тъмния широк булевард. От време на време минаваше някоя кола — два бели лъча без начало, струящи от нищото.

Довърши питието, съблече се, пъхна се под душа. Облече си чисти дрехи, допълни манерката и я пъхна във вътрешния си джоб, извади от куфарче автоматичен пистолет с късо дуло и го подържа в ръка, вперил поглед в него. Пак го прибра в куфарчето, запали цигара и я изпуши.

Сложи си суха шапка и палто и се върна до номер 914.

Вратата беше дискретно открехната. Почука леко и се вмъкна, затвори, продължи към дневната и видя Джийн Ейдриън.

Седеше на канапето, току-що изкъпана, в широко виолетово кимоно с панталон. Влажен кичур коса висеше над слепоочието й. Дребните й гладки черти изпъкваха с релефност, каквато умората отпечатва върху лицата на младите.

— Ще пийнеш ли? — попита Кармади. Момичето махна вяло.

— Може.

Той взе чаши, наля уиски и студена вода и ги отнесе до канапето.

— Прибраха ли Тарго?

Брадичката й потрепна, докато се взираше в чашата си.

— Пак се разбесня, щеше да пробие стената с две ченгета. Обичат го това момче.

— Има още много да пати с ченгетата — отбеляза Кармади. — Сутринта фотографите ще го чакат с нетърпение. Мога да се сетя за някои хубави заглавия: „Известният боксьор се оказва по-бърз от гонг“, „Дюк Тарго обърква плановете на гангстерския свят“.

Момичето отпи от чашата си.

— Уморена съм — промълви. — И кракът ме сърби. Да обсъдим защо смяташ, че тази работа те засяга.

— Добре. — Щракна табакерата си, поднесе я под носа й. Докато тя се мъчеше да вземе цигара, добави: — Когато я запалиш, кажи ми защо го застреля.

Джийн Ейдриън пъхна цигарата между устните си, наведе глава да запали, всмукна и отметна глава. Очите й бавно възвърнаха цвета си, лека усмивка заигра по стиснатите й устни. Не отговори.

Кармади я наблюдава известно време, въртейки чашата в ръце. После каза, загледан в пода:

— Това беше твоят пистолет, пистолетът, който намерих тук следобеда. Тарго твърди, че го измъкнал от страничния си джоб — най-бавната работа на този свят. При това стрелял два пъти достатъчно точно, за да го убие, а онзи дори не успял да извади оръжието си от кобура под мишницата. Вятър работа! Но ти, с пистолета в чантата, която е в скута ти, и познавайки гангстера, би могла да успееш. При това онзи е гледал Тарго.

Момичето изрече безучастно:

— Чух, че си частен детектив. Син на някакъв голям политик. Обсъждаха те в управлението. Държат се така, сякаш се плашат малко от теб, от хората, които познаваш. Кой те насъска по мен?

— Те не се плашат от мен, гълъбче — рече Кармади. — Говорили са така, за да видят как ще реагираш, да разберат дали и аз съм замесен, и прочие. Нямат представа за какво става дума.

— Достатъчно ясно им бе казано за какво става въпрос.

Кармади поклати глава.

— Полицаят никога не вярва на онова, което му идва наготово. Писнало му е от врели-некипели. Според мен Макчесни се досеща, че ти си стреляла. Вече е наясно дали при кърпата на Тарго в джоба е имало пистолет.

Омекналите й пръсти изпуснаха недопушената цигара. Течението завъртя пердето на прозореца и в пепелника запълзяха люспици пепел. Тя бавно промълви:

— Добре, застрелях го. Допускаш ли, че бих се по колебала след случилото се днес следобед?

Кармади разтърка ухото си.

— Държа се несериозно — рече тихо. — Но не знаеш какво ми е на душата. Случи ми се нещо отвратително. Мислиш ли, че гангстерът е искал да убие Тарго?

— Така смятах… иначе нямаше да убия човек.

— Може би са искали просто да го сплашат. Както преди. В края на краищата не можеш да избягаш лесно от кабарето.

Тя троснато му възрази:

— Хората не ритат много срещу пистолети като неговия, калибър четирийсет и пет. Би могъл да избяга като нищо. Сигурно е имал намерение да убие някого. А и изобщо не съм искала Дюк да ме прикрива. Той просто грабна пистолета от ръката ми и пое всичко върху себе си. Има ли някакво значение? Естествено, че накрая всичко ще се разбере.

Зачовърка разсеяно все още горящата цигара в пепелника, загледана в пода. След миг се обади почти шепнешком:

— Това ли е всичко, което искаше да знаеш?

Без да движи главата си, Кармади крадешком погледна овала на лицето й, гъвкавата шия. Рече пресипнало:

— Шенвеър е знаел нещо. Момчето, с което бях в „Сирано“, го е проследило до някакво скривалище. Шенвеър го е убил. То е мъртво. Мъртво е, гълъбче… онова хлапе, дето работеше тук, в хотела. Тони, старшият пиколо. Още не съм съобщил в полицията.

Унило прозвуча автомобилен клаксон. Изведнъж момичето клюмна напред, после встрани и се просна върху коленете на Кармади. Лежеше почти по гръб в скута му, а клепачите й потрепваха. Сините венички по тях изпъкваха ясно под нежната кожа.

Той бавно раздвижи ръце и леко я прегърна, после напрегна мускули и я повдигна, Доближи лицето й до своето. Целуна я в крайчеца на устата.

Очите й се отвориха, загледа го с празен, невиждащ поглед. Той я целуна пак, силно, после я сложи да седне на канапето. Каза тихо:

— Това не беше преструвка, нали?

Тя скочи, извърна се. Гласът й беше нисък, напрегнат, гневен:

— Има нещо противно у теб! Нещо… сатанинско. Идваш тук, заявяваш ми, че е убит още един човек… после ме целуваш. Не мога да повярвам.

Кармади мрачно каза:

— Има нещо противно у всеки мъж, който изведнъж си падне по жената на друг.

— Не съм негова! — озъби се тя. — Дори не го харесвам… а и теб не харесвам.

Кармади сви рамене. Гледаха се един друг студено, враждебно. Момичето стисна зъби, след това извика яростно:

— Махай се! Не мога да говоря повече с теб. Не мога да те понасям. Ще се махнеш ли?

— Защо не — рече Кармади. Стана, взе шапката и палтото си.

Момичето рязко изхлипа, после с леки бързи крачки отиде до прозореца и застина там, с лице до стъклото.

Кармади измери гърба й, доближи я и се загледа в меката коса на тила й.

— Защо, по дяволите, не искаш да ти помогна? — попита. — Знам, че нещо не е наред. Няма да ти сторя зло.

Момичето заговори с омраза, втренчено в завесата пред себе си:

— Махай се! Не искам помощта ти. Върви си и не се връщай. Не искам да те виждам… никога вече.

Кармади бавно каза:

— Определено трябва да ти се помогне. Независимо дали ти харесва, или не. Онзи на снимката там, върху бюрото… струва ми се… знам кой е. И смятам, че не е умрял.

Момичето се обърна. Сега лицето й беше смъртнобледо. Впери очи в неговите. Дишаше хрипливо, с мъка. Мина доста време, преди да се обади:

— Хваната съм натясно. Това е. Нищо не можеш да направиш.

Кармади вдигна ръка, бавно прокара пръсти по бузата й, около изопнатата брадичка. Кестенявите му очи заискриха, устните му се присвиха в усмивка. Лукава, почти мошеническа усмивка.

— Бъркам, гълъбче — рече. — Изобщо не го познавам. Лека нощ.

Прекоси стаята, излезе в антрето. Когато отвори вратата, момичето сграбчи завесата и бавно взе да търка лице в нея.

Кармади не затвори вратата. Замръзна на прага, озовал се срещу двамата, които стояха отвън с пистолети в ръка. Бяха точно отпред, сякаш готови да почукат. Единият беше дебел, черноок, навъсен. Другият — албинос с остър поглед, продълговата глава и лъскава снежнобяла коса, която се подаваше изпод наквасената от дъжда черна шапка. Оголил в усмивка тънки остри зъби, приличаше на плъх.

Кармади понечи да затвори вратата зад себе си. Албиносът се обади:

— Задръж така, нещастник. За вратата говоря. Ще влезем.

Другият пристъпи бързо и с лявата си ръка опипа внимателно Кармади от горе до долу. Отстъпи и каза:

— Никакъв патлак, но под мишницата има разкошно шише.

Албиносът замахна с пистолета.

— Назад, нещастник. Трябва ни кукличката.

Кармади безизразно рече:

— Няма нужда от пистолета, Криц. Познавам и теб, и шефа ти. Ако иска да ме види, ще се радвам да поговорим.

Обърна се и влезе в стаята, последван от двамата гангстери.

Джийн Ейдриън не беше мръднала. Стоеше още до прозореца, притиснала завесата до бузата си, със затворени очи, все едно гласовете до вратата изобщо не бяха стигнали до нея.

После ги чу да влизат и очите й се отвориха. Обърна се бавно и втренчи поглед покрай Кармади в двамата гангстери. Албиносът спря насред стаята, огледа се мълчаливо, продължи към спалнята и банята. Чу се шум от отваряне и затваряне на врати. Върна се с леки котешки стъпки, разкопча палтото и килна шапката назад.

— Облечи се, кукло. Ще се повозим в дъжда. Ясно?

Момичето извърна очи към Кармади. Той сви рамене, усмихна се леко, разпери ръце.

— Такива ми ти работи, гълъбче. Няма да е зле да се съобразиш с думите му.

Лицето й се изопна, по него се изписа презрение. Бавно изрече:

— Ти… ти… — Гласът й премина в съскащ, неразбираем шепот. Прекоси сковано дневната и влезе в спалнята.

Албиносът пъхна цигара между тънките си устни, изкиска се задавено, сякаш устата му беше пълна със слюнки.

— Май не те харесва, нещастник.

Кармади се намръщи. Бавно отиде до писалището, облегна се на него и се втренчи в пода.

— Мисли, че съм я предал — обади се мрачно.

— Може и така да е, нещастник — провлече албиносът.

— Ти по-добре внимавай с нея — подразни го Кармади. — Бива си я с пистолета.

Подпря нехайно ръце зад гърба си на писалището, забарабани леко с пръсти по него, сетне неусетно сгъна кожената рамка със снимките и я подпъхна под попивателната.

8

По средата на задната седалка в колата имаше тапицирана ръкохватка. Кармади се облакъти на нея, подпря брадичката си с ръка и се загледа през запотените стъкла. В светлината на фаровете дъждът падаше като гъста бяла пелена и отекваше върху покрива на колата подобно на далечен барабанен огън.

Джийн Ейдриън се гушеше в ъгъла на другия край на седалката. Беше с черна шапка и сиво палто от кожа със снопчета, по-дълги от астраганените, но толкова къдрави. Не поглеждаше Кармади и не му говореше.

Албиносът седеше до черноокия дебелак, който шофираше. Движеха се по тихи улици, покрай неясните очертания на къщи и дървета, под замъглената светлина на уличните лампи. Сред гъстите струи дъжд проблясваха неонови реклами. Небето не се виждаше.

После се заизкачваха и извитата в дъга лампа над кръстовище слабо освети улична табелка, върху която Кармади прочете: „Корт стрийт“. Рече тихо:

— Това е италианският квартал, Криц. Шефът ви май не е фрашкан с мангизи както преди.

Очите на албиноса заискриха, когато хвърли поглед назад.

— Щом казваш, нещастник.

Колата забави пред голяма дървена къща със зарешетена веранда, стени, облицовани със заоблени летвички, и прозорци със спуснати щори. На тухлената постройка перпендикулярно на тротоара от другата страна на улицата изработена с шаблон фирма гласеше: „Паоло Перуджини — погребално бюро“.

Колата направи широк завой в пясъчна алея към къщата, фаровете осветиха отворен гараж. Влязоха в него и спряха до голяма лъскава катафалка. Албиносът грубо ги подкани:

— Хайде вън!

— Виждам, че всичко е готово за следващото ни пътуване — обади се Кармади.

— Умник — озъби се албиносът. — Дървен философ.

— Аха. Просто държа на добрите обноски пред ешафода — провлече Кармади.

Черноокият изключи двигателя и запали голям фенер, сетне угаси фаровете и излезе от колата. Насочи лъча на фенера нагоре по тясна дървена стълба в ъгъла. Албиносът нареди:

— Качвай се, нещастник. Пусни момичето пред себе си. Аз съм отзад с патлака.

Джийн Ейдриън излезе от колата покрай Кармади, без да го погледне. Заизкачва сковано стъпалата, а тримата я последваха в индианска нишка.

Горе имаше врата. Момичето я отвори и в очите им плисна ярка светлина. Влязоха в гола мансарда с открит гредоред, с по един квадратен прозорец отпред и отзад, здраво затворени, с черно боядисани стъкла. Силна крушка висеше от тавана над кухненска маса, до която седеше едър мъж, а край лакътя му имаше чинийка с фасове. Два от тях още димяха.

Мършав човек с увиснала устна седеше на легло с тежък люгер до лявата си ръка. Стаята беше оскъдно мебелирана, застлана с протрит килим, а в ъгъла имаше полуотворена врата от застъпващи се дъски, през която се виждаха тоалетна чиния и единият край на дълга старовремска вана с железни крака.

Мъжът зад масата беше едър, но не и красавец. Имаше червеникава коса и малко по-тъмни вежди, енергично квадратно лице и яка челюст. Дебелите му устни здраво стискаха цигарата. Дрехите сигурно му бяха стрували доста пари, но имаха вид, сякаш бе спал с тях.

Хвърли небрежен поглед към Джийн Ейдриън и процеди през цигарата:

— Сядай, кукло. Здравей, Кармади. Левак, дай ми това желязо, а вие, момчета, се върнете долу.

Момичето спокойно прекоси мансардата и седна на обикновен дървен стол. Онзи от леглото стана и остави люгера на кухненската маса до лакътя на едрия мъж. Тримата гангстери слязоха по стълбата, като оставиха вратата отворена.

Едрият докосна люгера, погледна Кармади и подхвърли саркастично:

— Аз съм Дол Конант. Може би ме помниш.

Кармади стоеше спокойно до кухненската маса, разкрачил широко крака, с ръце в джобовете на палтото и отметната назад глава. Притворените му очи бяха сънливи, съвсем безучастни.

— Да — рече той. — Помогнах на баща ми да ти лепне единствената присъда, която ти остана.

— Не остана, негоднико. Апелативният съд я отмени.

— Може би сегашната ще остане — рече Кармади равнодушно. — В този щат обикновено уважават присъдите за отвличане.

Конант се ухили, без да разтваря устни. Веждите му бяха свъсени, но изражението му издаваше добро настроение.

— Хайде да не се заяждаме — рече. — Чака ни работа, остави плоските си шеги. Седни… или първо виж веществено доказателство номер едно. Във ваната, зад теб. Да, разгледай го. После ще обсъдим фактите.

Кармади се обърна, отиде до дървената врата, вмъкна се вътре. На стената стърчеше крушка с ключ. Щракна го, наведе се над ваната.

За миг тялото му се вцепени, дъхът му секна. После много бавно изпусна въздуха, пресегна се назад с лявата ръка и притвори вратата. Наведе се още повече над голямата чугунена вана.

Беше достатъчно дълга да побере изтегнат човек и в нея наистина лежеше някой. Беше напълно облечен, дори с шапка, макар че ако се съдеше по положението й, не си я беше сложил сам. Имаше гъста къдрава коса, вече леко прошарена. Лицето му беше изцапано с кръв, в ъгъла на лявото му око зееше червена дупка. Беше Шенвеър — мъртъв, и то отдавна.

Кармади пое дъх и бавно се изправи, сетне изведнъж се наведе още повече между ваната и стената. Долу в праха лъщеше нещо синкаво, металическо. Синкавата стомана на пистолет. Пистолет като този на Шенвеър.

Кармади бързо се озърна назад. През открехнатата врата видя ъгъл от мансардата, горната част на стълбата, единия крак на Дол Конант, стъпил здраво и неподвижно на килима под масата. Бавно бръкна зад ваната и вдигна пистолета. В четирите открити гнезда имаше патрони.

Кармади разкопча палтото си, пъхна пистолета в панталона, затегна колана и отново се закопча. Излезе от банята и внимателно затвори вратата.

Дол Конант посочи стола срещу себе си, от другата страна на масата.

— Сядай.

Кармади погледна Джийн Ейдриън. Тя го фиксираше с любопитен поглед изпод черната шапка, с начумерени и безцветни очи върху бледото лице. Махна й, усмихна се едва-едва.

— Мистър Шенвеър, гълъбче. Случило му се е не щастие… мъртъв е.

Момичето го гледаше съвсем безизразно. Сетне потрепери силно. Загледа го пак, без да гъкне. Кармади седна на стола срещу Конант. Конант го стрелна с поглед, увеличи с още една димяща угарка колекцията в бялата чинийка и запали нова цигара, драскайки клечката по цялата дължина на масата. Запуши, после небрежно подхвърли:

— Да, мъртъв е. Ти го застреля.

Кармади поклати леко глава, усмихна се.

— Не.

— Не се прави на младенец, човече. Ти си го застрелял. Перуджини, оня жабар отсреща, е собственик на тая къща и от време на време я дава под наем на подходящ човек, за да поспечели нещо. Между другото, той ми е приятел, оправя ме много с другите жабари. Дал я под наем на Шенвеър. Не го познавал, но Шенвеър му допаднал. Перуджини чул стрелба тук тази вечер, надникнал от прозореца, видял мъж да отива към кола. Запомнил и номера й. Твоята кола. Кармади отново поклати глава.

— Но аз не съм го убил, Конант.

— Върви го доказвай… Италианецът притичал и намерил Шенвеър мъртъв, насред стълбата. Довлякъл го горе и го напъхал във ваната. Предполагам, щукнало му е нещо относно кръвта. После го пребъркал, намерил полицейска карта, разрешително за частен детектив и това го уплашило. Обади ми се по телефона и щом чух името, запраших насам.

Конант спря, загледа втренчено Кармади. Кармади каза много тихо:

— Разбра ли за стрелбата в „Сирано“ тази вечер?

Конант кимна. Кармади продължи:

— Бях там с едно приятелче от хотела. Малко преди стрелбата Шенвеър ме халоса с юмрук. Хлапакът го проследил дотук и започнали да се стрелят. Шенвеър беше пиян и изплашен, обзалагам се, че е стрелял пръв. Дори не знаех, че хлапакът има оръжие. Шенвеър го прострелял в корема. Момчето се добрало до дома си, умряло там. Оставило ми е бележка. Тя е у мен.

След малко Конант се обади:

— Ти си убил Шенвеър или си наел за тази работа онова момче. Ето защо: опитвал се е да спечели от вашата история с изнудването. Продал се е на Кортуей.

Кармади изглеждаше слисан. Рязко завъртя глава към Джийн Ейдриън. Тя се наклони напред, загледа го втренчено, по бузите й изби руменина, очите й блестяха. Промълви:

— Съжалявам… гълъбче. Бях несправедлива към теб.

Кармади се поусмихна, обърна се към Конант и рече:

— Тя мислеше, че аз съм се продал. Кой е Кортуей? Ловджийският ти пес, щатският сенатор?

Конант пребледня. Остави много внимателно цигарата в чинийката, наведе се през масата и удари с юмрук Кармади в устата. Кармади се прекатури назад заедно с паянтовия стол. Падна на пода и удари главата си.

Джийн Ейдриън скочи от мястото си, зъбите й затракаха, сетне застина.

Кармади се претърколи, стана и изправи стола. Извади носна кърпа, избърса устата си, погледна кърпата.

По стълбата изтопуркаха стъпки и албиносът пъхна в стаята продълговатата си глава, предшествана от пистолета.

— Трябва ли ти помощ, шефе?

Без да го погледне, Конант каза:

— Махай се… затвори вратата… и не влизай!

Вратата се затвори. Стъпките на албиноса затихнаха надолу по стълбата. Кармади сложи лявата си ръка на облегалката на стола и бавно я заплъзга насам-натам. В дясната още стискаше кърпата. Устните му започнаха да се подуват и да посиняват. Загледа се в люгера до лакътя на Конант. Конант взе цигарата, пъхна я в устата си и каза:

— Може би си мислиш, че ще преглътна тази изнудваческа история. Не, братче. Ще я ликвидирам… веднъж завинаги. Ще кажеш и майчиното си мляко. Имам три момчета долу, които трябва да се поразкършат. Почвай да говориш.

— Да, но трите ти момчета са долу — каза Кармади. Пъхна кърпата в палтото си и извади ръка със синкавия пистолет в нея. — Хвани люгера за дулото и го бутни по масата към мен.

Конант не помръдна. Присви очи. Цигарата подскочи веднъж в дебелите устни. Не докосна люгера, само процеди:

— Струва ми се, че знаеш какво ще ти се случи сега.

Кармади поклати леко глава.

— Може и да не ме интересува чак толкова — отвърна. — А пък ако наистина се случи нещо, обещавам ти, няма да бъдеш свидетел.

Конант продължаваше да го гледа, без да мърда. Наблюдава го дълго, сетне премести поглед върху револвера.

— Откъде го взе? Тези простаци не те ли претърсиха?

— И още как. Това е пистолетът на Шенвеър. Твоят приятел, жабарят, сигурно го е ритнал зад ваната. Колко лекомислено.

Конант протегна два дебели пръста, завъртя люгера и го блъсна към другия край на масата. Кимна и отрони глухо:

— Губя тая партия. Трябваше да се сетя за това. Сега май аз ще говоря.

Джийн Ейдриън бързо прекоси стаята и застана до масата. Кармади посегна над стола, взе люгера в лявата си ръка и го пъхна в джоба на палтото си, без да го изпуска. После подпря синкавия пистолет на облегалката на стола.

— Кой е този? — попита Джийн Ейдриън.

— Дол Конант, местна клечка. Сенаторът Джон Майърсън Кортуей е неговото „ухо“ в щатския сенат. А сенаторът Кортуей, гълъбче, е човекът на снимката върху твоето писалище. Човекът, за когото каза, че ти е баща и бил мъртъв.

Момичето много тихо промълви:

— Наистина ми е баща. Знаех, че не е мъртъв. Шантажирам го, искам му сто хилядарки. Участваме Шенвеър, Тарго и аз. Не се е женил за майка ми, така че съм незаконородена. Но пак съм негово дете. Имам права, а той не ги признава. Отнесъл се с майка ми ужасно, оставил я без пукнат цент. Следеше ме чрез детективи години наред. Шенвеър беше един от тях. Разпознал ме по снимката, когато дойдох тук и срещнах Тарго. Спомнил си. Отишъл в Сан Франциско и извадил препис от акта ми за раждане. Нося го в себе си.

Зарови в чантата, дръпна ципа на вътрешно джобче и извади сгъната хартия. Хвърли я на масата.

Конант я погледна, посегна към документа, разгъна и го разгледа. Бавно произнесе:

— Това не доказва нищо.

Кармади измъкна лявата ръка от джоба си и посегна към документа. Конант го бутна към него.

Беше заверен препис от акт за раждане, чийто оригинал носеше дата 1912 година. Освидетелстваше раждането на момиче, Адриана Джани Майърсън, дете на Джон и Антонина Джани Майърсън. Кармади пусна документа на масата и каза:

— Адриана Джани — Джийн Ейдриън. Това ли те подсети, Конант?

Конант поклати глава.

— Шенвеър се изплашил. Предупредил Кортуей. Беше много притеснен. Затова си беше приготвил това скривалище. Мислех, че по тази причина са го убили. Тарго не го е застрелял, защото е все още в пандиза. Може би сбърках с теб, Кармади.

Кармади го гледаше безизразно, не каза нищо. Джийн Ейдриън се обади:

— Грешката е моя. Аз съм виновна за всичко. Беше отвратително. Сега разбирам. Искам да го видя, да му кажа, че съжалявам и никога повече няма да чуе за мен. Искам да го накарам да обещае, че няма да стори нищо на Дюк Тарго. Може ли?

Кармади отвърна:

— Можеш да направиш всичко, което искаш, гълъбче. Имам два пистолета, които го гарантират. Но защо си чакала толкова? И защо не си го подхванала чрез съда? Ти си актриса. Щеше да спечелиш от рекламата… дори и да загубеше делото.

— Майка ми никога не е знаела кой е той, не е знаела дори фамилното му име. За нея е бил Джон Майърсън. И аз не знаех, докато не дойдох тук и не видях случайно снимката в местния вестник. Изменил се е, но познах лицето. Разбира се, и презимето…

Конант подхвърли подигравателно:

— Не си го подхванала открито, защото си знаела много добре, че не си негово дете. Майка ти просто го е хързулнала с теб, като всяка друга никаквица, която усеща, че й отнемат кльопачката. Кортуей разправя, че може да докаже това, и ще го направи, ще те сложи на мястото ти. Повярвай ми, кукло, той е точно от онези твърдоглави мухльовци, които ще затрият положението си в обществото, като разровят един двайсетгодишен скандал заради такава дреболия.

Гневно изплю угарката и добави:

— Пръснах пари да го наредя там, където е сега, и възнамерявам да го задържа на поста. Затова съм се забъркал. Няма как, кукло. Ще го натисна. Ще пиеш една студена вода и с това ще си останеш. Що се отнася до приятеля ти с двата патлака… може и да не е бил наясно, но сега знае и е в кюпа.

Конант удари с юмрук по масата и се облегна, гледайки спокойно синкавия пистолет в ръката на Кармади.

Кармади погледна едрия мъж в очите и каза много тихо:

— Онзи бандит в „Сирано“ тази вечер… да не би така да си представяш по-силния натиск, Конант?

Конант се ухили и поклати глава. Вратата откъм стълбата тихичко се открехна. Кармади не чу, гледаше Конант. Джийн Ейдриън обаче видя. Очите й се разшириха, тя отстъпи и възкликна уплашено, което накара Кармади да се обърне към нея.

Албиносът се прокрадна през вратата с насочен пистолет. Червените му очи светеха, устата му беше разтегната в подигравателна усмивка.

— Вратата е тъничка, шефе. Подслушвах. Добре ли сторих?… Пусни патлака, нещастник, или ще ви направя на решето и двамата.

Кармади се поизвърна, отвори ръката си и пистолетът тупна на протрития килим. Сви рамене и разпери ръце, без да погледне Джийн Ейдриън.

Албиносът се махна от вратата, доближи бавно и опря пистолета в гърба на Кармади. Конант стана, заобиколи масата, извади люгера от джоба му, претегли го на ръка. Без да каже дума или да промени израза на лицето си, фрасна с него Кармади отстрани по челюстта. Той залитна като пиян и се свлече на хълбок на пода.

Джийн Ейдриън изпищя, впи нокти в Конант. Той я отблъсна, премести пистолета в лявата си ръка и я зашлеви с твърдата си длан.

— Престани, кукло. Налудува се вече.

Албиносът отиде до площадката на стълбата и подвикна надолу. Другите двама се качиха в мансардата и застанаха ухилени до вратата.

Кармади не помръдваше на пода. След малко Конант запали нова цигара и чукна със свития си пръст по масата до акта за раждане. После кисело съобщи:

— Тя иска да види стария. Добре, може да го види. Всички ще идем при него. В тая работа име нещо, което смърди. — Вдигна поглед, погледна дебелака. — Ти и Левака отивате в града, вижте там Тарго да излезе от пандиза и веднага го докарвате в дома на сенатора. Да ви няма!

Двамата гангстери отново слязоха по стълбата.

Конант погледна към Кармади, ритна го леко в ребрата и продължи да го подритва, докато Кармади не отвори очи и не се размърда.

9

Колата чакаше на върха на хълма пред двукрила врата от ковано желязо, зад която беше къщичката на пазача. Вратата на къщичката се отвори и на жълтата светлина се очерта внушителната фигура на мъж с палто и прихлупена шапка. Той излезе бавно, с ръце в джобовете.

Дъждът плискаше в краката му. Облегнат на вратата, албиносът тракаше със зъби. Здравенякът му подвикна:

— К’во искаш? Виждам те.

— Поразмърдай се, нещастник. Мистър Конант иска да навести шефа ти.

Мъжът се изхрачи в мокрия мрак.

— Е, та? Знаеш ли кое време е?

Конант рязко отвори вратата на колата и отиде до тях. Шумът от дъжда заглушаваше гласовете.

Кармади бавно извърна глава и потупа Джийн Ейдриън по рамото. Тя бързо отблъсна ръката му. Гласът й прозвуча тихо:

— Глупак… ох, какъв си глупак!

Кармади въздъхна.

— Екстра съм, гълъбче. Екстра.

Мъжът зад вратата извади ключове на дълга верижка, отключи вратата и изблъска назад двете крила, докато те удариха подпорните клинове. Конант и албиносът се върнаха при колата.

Конант остана под дъжда, с крак върху стъпалото. Кармади извади от джоба си манерката, опипа я да види дали не е очукана и отвинти капачката. Протегна я към момичето:

— Пий за кураж.

Тя не отговори, нито помръдна. Той отпи, прибра манерката, загледа се покрай широкия гръб на Конант към гората от подгизнали дървета и към куп осветени прозорци, които сякаш висяха от небето.

Колата се изкатери по хълма, като пронизваше мокрия мрак с лъчите на фаровете си, изравни се с лимузината и спря. Конант отиде до нея, пъхна глава в прозорчето и каза нещо. Колата даде заден, зави в алеята, фаровете й осветиха подпорните стени, изчезнаха, появиха се пак в края на алеята като бял овал срещу каменен портал.

Конант се качи в лимузината и албиносът я подкара по алеята след другата кола. Стигнаха до кръгъл циментиран паркинг, заобиколен от кипариси, и всички слязоха.

В горния край на стълбището се виждаше голяма отворена врата и в очертанията й беше застанал мъж по халат. Притиснат здраво между двама души, Тарго беше изкачил наполовина стълбището. Беше гологлав и без палто. Едрото му тяло в бялото сако изглеждаше огромно между двамата гангстери.

Другите се качиха, влязоха в дома и последваха загърнатия в халат иконом по коридор, украсен с портретите на нечии прадеди, през тихо елипсовидно фоайе, после по друг коридор и влязоха в облицован с ламперия меко осветен кабинет с тежки драпирани завеси и дълбоки кожени кресла.

Зад голямо черно писалище, разположено в ниша от ниски библиотеки, издадени напред, стоеше мъж. Беше невероятно висок и мършав. Бялата му коса беше толкова гъста и пухкава, че отделните косми не личаха. Имаше малка, права, упорита уста и черни безизразни очи на бледото, набраздено от бръчки лице. Стоеше поприведен; неестествено мършавото му тяло беше загърнато в халат от синьо рипсено кадифе със сатенени ревери и маншети.

Икономът затвори вратата, а Конант я отвори и кимна на двамата, които бяха влезли с Тарго. Те излязоха. Албиносът пристъпи зад Тарго и го блъсна да седне в някакъв стол. Тарго изглеждаше зашеметен, не на себе си. Едната страна на лицето му беше изцапана, очите му бяха като на упоен. Момичето се втурна към него и възкликна:

— Дюк… добре ли си, Дюк?

Тарго примига и се насили да се усмихне.

— Значи трябваше да ни наклепаш, а? Няма значение. Много добре съм. — Гласът му звучеше неестествено.

Джийн Ейдриън се отдръпна от него, седна и се сгуши, сякаш й бе студено.

Високият мъж с равнодушен поглед огледа поред всички в стаята, сетне изрече немощно:

— Това ли са изнудвачите… и беше ли необходимо да ги докарвате тук посред нощ?

Конант се освободи от палтото си и го хвърли на пода зад някаква лампа. Запали цигара и застана разкрачен насред стаята — едър, брутален, начумерен мъж, изключително самоуверен. Сетне заговори:

— Момичето настояваше да те види, да ти каже, че съжалява и иска да помогне. Младежът в бялото сако е Тарго, боксьорът. Набъркал се е в пукотевица в едно кабаре и така се развилнял, че му дали сънотворно, та да го усмирят. Другият е Кармади, синът на стария Маркъс Кармади. Още не съм наясно какво да мисля за него.

— Аз съм частен детектив, сенаторе — сухо заяви Кармади. — Тук съм заради моята клиентка, мис Ейдриън. — Разсмя се.

Момичето бързо го изгледа, сетне впери очи в пода. Конант каза кисело:

— Шенвеър, знаеш за него, се оставил да го пречукат. Не сме ние. Още не знаем кой.

Високият мъж кимна равнодушно. Седна зад писалището, взе бяло перо за писане и почеса ухото си с него.

— Как смятате да процедирате по въпроса, Конант? — осведоми се тихо. Конант сви рамене.

— Не си поплювам, но тук ще постъпя по законния ред. Ще поговоря с областния прокурор, ще ги тикна в дранголника като заподозрени в изнудване. Скалъпвам нещо за вестниците, после оставям всичко да утихне известно време. След това ги изхвърлям зад щатската граница и им казвам да не се връщат, инак…

Сенатор Кортуей зачеса с перото другото си ухо.

— Пак могат да се заяждат с мен, от разстояние — отбеляза студено. — Аз съм за окончателно уреждане на въпроса, да ги поставим на мястото им.

— Не можеш да ги съдиш, Кортуей. Това ще те погуби политически.

— Уморен съм от политическия живот, Конант. С удоволствие ще се оттегля. — Високият мършав мъж изкриви уста в немощна усмивка.

— Как не — изръмжа, извърна глава и рязко заповяда: — Ела тук, кукло.

Джийн Ейдриън стана, мина бавно през стаята, застана пред писалището.

— Познаваш ли я? — озъби се Конант.

Кортуей дълго и безизразно разглежда напрегнатото лице на момичето. Остави перото на писалището, отвори чекмедже и извади снимка. Премести очи от нея към момичето, пак погледна снимката и глухо рече:

— Правена е преди много години, но намирам доста голяма прилика. Без колебание ще кажа, че е същото лице.

Остави снимката на писалището, също така мудно извади от чекмеджето автоматичен пистолет и го сложи до нея.

Конант погледна пистолета с недоволна гримаса и се обади с пресипнал глас:

— Няма да ти потрябва, сенаторе. Идеята ти за открит конфликт е напълно погрешна. Ще взема от тези тук подробни признания и ще ги запазя. Ако пак реагират, ще имаме достатъчно време да ги насолим.

Кармади се позасмя, закрачи по килима и доближи писалището.

— Бих искал да видя снимката — рече той, наведе се бързо и я взе.

Мършавата ръка на сенатора посегна към пистолета, сетне се отпусна на писалището. Кортуей се облегна на стола си, загледан в Кармади.

Той погледна снимката, остави я и тихо каза на Джийн Ейдриън:

— Иди да седнеш.

Тя се обърна, добра се до стола, отпусна се уморено в него. Кармади продължи към Кортуей:

— Харесвам идеята ви за окончателно уреждане на въпроса, сенаторе. Чиста и пряма, приятно разнообразие след поведението на мистър Конант. Но няма да я бъде. — Перна с нокът снимката. — Има само бегла прилика, нищо повече. Лично аз смятам, че това изобщо не е същото момиче. Ушите са с по друга форма и по-ниско на главата. Очите са по-близо разположени от очите на мис Ейдриън, челюстта е по-удължена. Тези неща не се променят. Та с какво разполагате? Писмо за изнудване. Може би, но няма как да го свържете с никого, иначе досега бихте го направил. Името на момичето. Просто съвпадение. Какво друго?

Лицето на Конант стана твърдо като гранит, устните му се свиха злобно. Гласът му потрепери:

— Ами актът, дето малката извади от чантата си, умнико?

Кармади се усмихна леко, поглади с пръст брадичката си.

— Доколкото разбрах, чул си това от Шенвеър — рече той лукаво. — А той е мъртъв.

По лицето на Конант се изписа ярост. Сви юмрук и пристъпи напред.

— Ах, ти… проклет, гаден…

Джийн Ейдриън се наведе и слисано се втренчи в Кармади. Тарго също бе вторачил в него светлите си студени очи, по лицето му играеше бегла усмивка. Кортуей го гледаше с абсолютно безизразна физиономия. Седеше студен, отпуснат, сдържан. Конант неочаквано се разсмя, щракна с пръсти.

— Добре, поперчи се — промърмори той. Кармади бавно додаде:

— Ще ви назова и друга причина, поради която няма да има никакъв открит конфликт. Стрелбата в „Сирано“. Заканите, чиято цел беше да принудят Тарго да загуби един маловажен мач. Гангстерът, който отиде в стаята на мис Ейдриън в хотела и я зашемети, остави я просната до вратата. Не можеш ли да свържеш всичко това, Конант? Аз мога.

Кортуей неочаквано се наведе напред и сложи ръка върху пистолета; пръстите му обхванаха дръжката. Очите му приличаха на две черни дупки върху бледото застинало лице. Конант не помръдна, не каза нищо. Кармади продължи:

— Защо Тарго получи заканите, а след като не изгуби мача, защо гангстерът го потърси в „Сирано“, крайно неподходящо място за такава игра? Защото в „Сирано“ той беше с момичето; Сирано е неговият покровител и ако нещо станеше там, на полицията щяха да поднесат историята със заканите, преди да имат време да се сетят за друго. Ето затова. Заканите са били един вид подготовка за убийство. Стигнеше ли се до стрелба, Тарго трябваше да бъде с момичето, та гангстерът да го да пречука, а на пръв поглед да изглежда, че боксьорът е бил целта му. Би се опитал да убие и него, разбира се, но преди всичко е трябвало да ликвидира госпожицата. Защото тя е главното действащо лице в шантажа, без нея няма да се получи, а с нея винаги би могло шантажът да се прекрои в законен иск за признаване на бащинство. Ако не се успее по първия начин. Вие знаете за нея и за Тарго, защото изплашеният Шенвеър се продава. Той знаеше за гангстера, защото, когато онзи дойде и аз го видях — а Шенвеър знаеше, че го познавам, чу ме да разправям на Тарго — се опита да ме предизвика в пиянски бой и да ми попречи да се намеся.

Кармади млъкна и отново взе да глади брадичката си с пръсти, много бавно, съвсем леко. Следеше Конант изпод вежди. Конант изрече провлечено, с доста дрезгав глас:

— Не играя такива игри, приятел. Вярваш или не вярваш: не играя.

Кармади продължи:

— Слушай. Гангстерът можеше да убие момичето и в хотела. Не го направи, защото Тарго не беше там, мачът още не беше изигран и подготовката би отишла напразно. Ходил е там да я види отблизо, без грим. А тя се бояла от нещо, имала е пистолет у себе си. Тогава онзи я поваля и бяга. Посещението е било просто запознаване с жертвата.

Конант повтори:

— Не играя такива игри, приятел. — Извади от джоба си люгера и го задържа до хълбока си.

Кармади сви рамене, извърна глава и впери поглед в сенатор Кортуей.

— Да, но той ги играе — рече тихо. — Подбудата е налице, а и никой не би се усъмнил в него. Скроил е тази работа заедно с Шенвеър… ако нещо се обърка, както стана, Шенвеър щеше да духне, а ако полицията се досети, големият нахакан Дол Конант е момчето, което ще опере пешкира.

Кортуей се усмихна и каза с апатичен глас:

— Младият човек е много остроумен, но нали…

Тогава Тарго стана. Лицето му беше като маска. Раздвижи бавно устни и извика:

— Звучи ми доста правдоподобно. Струва ми се, че ще извия проклетия ти врат, мистър Кортуей.

— Сядай, негоднико — изръмжа албиносът и вдигна пистолета си.

Тарго се извърна леко и халоса албиноса в челюстта. Той се прекатури и главата му се удари в стената. Пистолетът се плъзна по пода от омекналата му ръка. Тарго се запъти през стаята.

Конант го погледна през рамо и не мръдна. Тарго мина покрай него, почти го докосна. Конант не трепна. Едрото му лице беше безизразно, присвитите му очи заискриха изпод тежките клепачи.

Всички освен Тарго стояха неподвижни. После Кортуей вдигна пистолета, пръстът му на спусъка побеля и пистолетът гръмна.

Кармади светкавично прекоси стаята и застана пред Джийн Ейдриън, между нея и останалите.

Тарго погледна ръцете си. Лицето му се сгърчи в глупава усмивка. Седна на пода и притисна гърдите си с две ръце.

Кортуей пак вдигна пистолета и тогава Конант се раздвижи. Люгерът подскочи, избълва две пламъчета. Кръв потече от ръката на Кортуей. Пистолетът му падна зад писалището. Дългото му тяло сякаш се устреми след пистолета. То се сгъна и над писалището останаха да стърчат само прегърбените му рамене. Конант рече:

— Стани да си го получиш, мръсна свиня!

Зад писалището проехтя изстрел. Раменете на Кортуей се свлякоха и изчезнаха.

Конант отиде зад писалището, наведе се, пак се изправи.

— Глътнал е един — обяви много спокойно. — През гърлото… А аз загубих спретнат, симпатичен сенатор.

Тарго отпусна ръце от гърдите си, свлече се на пода и застина.

Вратата шумно се отвори. Икономът застана на прага с разрошена коса, зяпнал глупаво. Понечи да каже нещо, видя пистолета в ръката на Конант, отпуснатия на пода Тарго. Не издаде нито звук.

Албиносът се привдигна, като разтъркваше брадата си, опипваше зъбите, тръскаше глава. Придвижи се бавно покрай стената, прибра пистолета си. Конант му изръмжа:

— Ама че мухльо! Хващай телефона. Намери Малой, нощния дежурен в управлението… и по-живо!

Кармади се обърна и хвана студената брадичка на Джийн Ейдриън.

— Зазорява се, гълъбче. И дъждът май спря. — Измъкна неизбежната манерка. — Да пийнем… за мистър Тарго.

Момичето поклати глава, зарови лице в ръцете си. Мина доста време, преди да чуят сирените.

10

Слабичкият, уморен на вид хлапак в светлосинята сребриста униформа на „Каронделет“ вдигна ръка в бяла ръкавица пред затварящите се врати и каза:

— Циреите на Корки са по-добре, но още не е дошъл на работа, мистър Кармади. Старшият пиколо Тони също го няма тази сутрин. Доста леко я карат някои.

Кармади стоеше до Джийн Ейдриън в ъгъла на асансьора. Бяха сами.

— Ти така си мислиш — рече той.

Момчето почервеня. Кармади го потупа по рамото и го успокои:

— Не ми обръщай внимание, синко. Не мигнах цяла нощ покрай един болен приятел. Ето, купи си още една закуска.

— Боже мой, мистър Кармади, не исках да…

Вратите се отвориха на деветия и двамата поеха по коридора към номер 914. Кармади извади ключа, отвори, премести го отвътре и каза, като държеше вратата:

— Подремни и ще станеш като нова. Вземи манерката и му дръпни малко. Помага.

Момичето мина през вратата и подхвърли през рамо:

— Не искам алкохол. Влез за минутка. Трябва да ти кажа нещо.

Той влезе, затвори вратата и я последва. Ярък слънчев сноп минаваше по килима чак до канапето. Запали цигара и се загледа в него.

Джийн Ейдриън седна, свали шапката и разроши косата си. Помълча, сетне заговори бавно, предпазливо:

— Беше много мило от твоя страна да понесеш всички тези неприятности заради мен. Не ми е ясно защо се натискаше да го правиш.

— Бих могъл да изброя няколко причини — отвърна Кармади, — но те не опазиха Тарго от смъртта, а това донякъде бе моя грешка. Но от друга страна, не е така. Не съм го карал да извива врата на сенатор Кортуей.

Момичето рече:

— Имаш се за коравосърдечен, но всъщност си един голям мухльо, който смята, че трябва да загази заради първата уличница, попаднала в беда. Няма смисъл. Забрави Тарго, забрави и мен. Не си струваше да си губиш времето с никой от нас. Исках да ти кажа това, защото ще си отида, щом ми разрешат, и няма да те видя повече. Това е сбогуване.

Кармади кимна, загледан в слънчевото петно на килима. Момичето продължи:

— Малко трудно е да се обясни. Не търся съчувствие, когато казвам, че съм уличница. Търкалях се в твърде много хотелски стаи, събличах се в твърде много мръсни гримьорни, хранех се от дъжд на вятър и изрекох твърде много лъжи, за да бъда нещо друго. Ето защо не бих искала да имам нищо общо с теб, никога.

— Хубаво говориш. Продължавай — рече Кармади. Тя го погледна бързо, отвърна очи.

— Аз не съм Джани. Ти се досети. Но я познавах. Играехме сестри в евтин вариететен номер, тогава бяха на мода. Ада и Джийн Ейдриън. Съчинихме имената си от нейното. Номерът нямаше успех, постъпихме в пътуваща трупа, пак се провалихме. В Нови Орлеан. Тя не можа да понесе тежкия живот. Отрови се. Пазех снимките й, защото знаех миналото й. Като гледах този мършав студен човек и си мислех какво би могъл да направи за нея, намразих го. Тя наистина беше негово дете. Не мисли, че не е така. Пратих му дори писма, подписани с нейното име, молех го да й помогне, поне мъничко. Никакъв отговор. Намразих го дотам, че когато тя се отрови, исках да му сторя нещо. Щом събрах пари, дойдох тук.

Млъкна, преплете здраво пръстите на ръцете си, после ги дръпна яростно, сякаш искаше да я заболи. Продължи:

— Запознах се с Тарго чрез Сирано, а после и с Шенвеър. Той знаеше за снимките. Някога работел в бюро в Сан Франциско, на което било възложено да следи Ада. Останалото ти е известно.

Кармади каза:

— Много неща не знаеш за уличниците, гълъбче. Направила си нещо непозволено и те хванаха. Това е. Но тези пари нямаше да ти донесат нищо добро. Щяха да бъдат мръсни пари. Питай мен.

Тя вдигна глава, загледа го. Той пипна челюстта си, потръпна и продължи:

— Знам, защото такива са и моите пари. Баща ми ги е натрупал от нечестни договори за канализация и паваж, от хазартни концесии, от рушвети за на значения, дори от проституция. Трупал ги е по вся какъв мръсен начин за печелене на пари в градските афери. И когато направи състояние и не му оставаше нищо друго, освен да седи и да му се радва, умря и ми го остави. Това не ми донесе никакво удоволствие. Все се надявам да изпитам удоволствие, но не става. Защото съм негов син, негова кръв, от един дол дренки сме. По-лош съм от уличница, гълъбче. А съм човек, който живее от мръсни пари, без дори сам да краде.

Млъкна, тръсна пепел върху килима, оправи шапката на главата си.

— Помисли върху това и не бягай много далече, защото време у мен колкото щеш и няма да се получи. Ще бъде доста по-забавно да избягаме заедно.

Насочи се към вратата, спря да погледне слънцето върху килима, хвърли бърз поглед към нея и излезе.

Щом вратата се затвори, тя стана, отиде в спалнята и легна на леглото, както си беше с палтото. Втренчи се в тавана. След доста време се усмихна. Сънят я свари с усмивка на лице.

Информация за текста

© 1936 Реймънд Чандлър

Raymond Chandler

Guns at Cyrano’s, 1936

Сканиране и разпознаване: nextvasko, 2008

Редакция: BHorse, 2008

Издание:

Реймънд Чандлър. Пълна колекция разкази. Том 3

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/9388]

Последна редакция: 2008-10-25 13:30:00

Content

Реймънд Чандлър
Изстрели в „Сирано“

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

Информация за текста