Реймънд Чандлър

Невадски газ

1

Хюго Кандлис стоеше по средата на игрището за скуош с приведено едро тяло, хванал внимателно черната топчица с палеца и показалеца на лявата си ръка. Пусна я да тупне близо до линията за сервиса и я удари с ракетата с дълга дръжка. Черната топка се блъсна в отсрещната стена малко под средата и отскочи назад във висока ленива парабола, току под белия таван и лампите, покрити с телени мрежички. Плъзна се леко по стената отзад без сблъсък, който да я отпрати обратно.

Джордж Дайъл небрежно замахна срещу нея и ръбът на ракетата му шумно се удари в циментовата стена. Топката падна и замря неподвижна.

— Това е то, шефе — рече Джордж. — Дванайсет на четиринайсет. Просто си твърде силен за мен.

Джордж Дайъл беше висок, мургав, красив, с външност на киноартист. Имаше гъвкаво загоряло тяло и от целия му вид лъхаха силата и здравето на човек, прекарващ доста време на открито. Всичките му черти бяха строги освен пълните меки устни и големите, малко влажни очи.

— Ами да. Никога не си могъл да се мериш с мен — изсмя се Хюго Кандлис.

Силно се наклони назад от кръста нагоре и продължи да се смее с цяло гърло. По гърдите и по корема му блестеше пот. Носеше само сини шорти, бели вълнени къси чорапи и кецове. Косата му беше бяла, а лицето — бузесто и кръгло, с къс нос, малка уста и живи святкащи очи.

— Още един тупаник искаш ли? — попита той.

— Не, освен ако не се налага.

Хюго Кандлис се навъси.

— Няма тогава — отсече.

Пъхна ракетата под мишница и измъкна от шортите си мушамена кесийка с цигари и кибрит. Запали цигара с нехаен жест и запрати клечката в средата на игрището, където някой друг трябваше да я вдигне. После отвори със замах вратата и тръгна наперено с изпъчени гърди по коридора към съблекалнята. Дайъл го следваше мълчаливо, стъпвайки леко и безшумно с котешка грация. Двамата отидоха на душовете.

Кандлис запя под душа, обилно насапуниса едрото си тяло, обля се с леденостудена вода след горещата и очевидно изпита удоволствие от това. После се избърса извънредно бавно и внимателно, взе суха кърпа, излезе от кабинката с душа и се провикна към прислужника да донесе лед и газирана вода.

Появи се забързан негър с колосано бяло сако и поднос в ръце. Кандлис със замах подписа чек, отключи големия си двукрил шкаф и тропна бутилка уиски върху кръгла зелена маса по средата на съблекалнята. Прислужникът грижливо приготви две питиета и след като избърбори: „На вашите услуги, мистър Кандлис“, си излезе, стиснал четвърт долар.

Джордж Дайъл, сега облечен в елегантен сив спортен костюм, дойде иззад чупката на помещението и взе едното питие.

— Това ли е за днес, шефе? — попита и напрегнато се вгледа към тавана през стъклото на чашата.

— Май да — прояви снизходителност Кандлис. — Мисля да се прибера у дома и да позабавлявам женичката. — И косо изгледа Дайъл с малките си очички.

— Ще възразиш ли, ако не дойда с теб? — небрежно попита Дайъл.

— Лично аз нямам нищо против, но Нейоми ще се вкисне — заядливо отвърна Кандлис. Дайъл премлясна с устни и сви рамене.

— Обичаш да предизвикваш хората, нали, шефе?

Кандлис не отговори, нито го погледна. Дайъл стоеше неподвижно с чашата в ръка, загледан в едрия мъж, додето той си слагаше фино бельо с монограми, лилави чорапи със сиви ръбове, копринена риза също с монограм и пепитен костюм, в който изглеждаше грамаден като камбанария. Докато дойде ред на моравата вратовръзка, вече викаше негъра да приготви ново питие.

Дайъл отказа второто уиски, кимна и се отдалечи по застланата с рогозка пътека между високите зелени шкафчета.

Кандлис се дооблече, изпи второто си уиски, заключи бутилката в шкафа и пъхна в устата си дебела кафява пура. Накара негъра да му я запали. Сетне се запъти към изхода с важна походка, раздавайки тук-там гръмогласни поздрави. След излизането му съблекалнята мигом утихна. Чуха се няколко изхилвания.

Когато Хюго Кандлис излезе от клуб „Делмар“, навън валеше дъжд. Облеченият в ливрея портиер му помогна да стегне колана на белия си шлифер и отиде за колата му. Щом спря под навеса, преведе Хюго с разтворен над главата му чадър по тясната дървена настилка до бордюра. Колата беше тъмносиня лимузина „Линкълн“ със светла лента и регистрационен номер 5А6.

Шофьорът в черна мушама с високо вдигната яка не се озърна. Портиерът отвори вратата, Хюго Кандлис влезе и тежко се отпусна на задната седалка.

— Лека нощ, Сам. Кажи му да кара в къщи.

Портиерът докосна фуражката си, затвори вратата и предаде нареждането на шофьора, който кимна, без да обърне глава. Колата потегли под дъжда.

Струите падаха косо и на пресечката внезапно извилият се вятър ги запрати с плющене в предното стъкло на лимузината. По ъглите бяха отрупани пешеходци, които се опитваха да пресекат „Сънсет булевард“, без да бъдат изпръскани. Хюго Кандлис им се ухили съжалително.

Колата излезе от булеварда, сви по „Шърман“ и се отправи към хълмовете. Вече хвърчеше шеметно. Сега движеше по булевард, където беше почти мъртвило.

Вътре беше много горещо. Всички прозорци бяха затворени, а стъклената преграда, отделяща шофьора — вдигната догоре. В задната част на автомобила, задимена от пурата на Хюго, едва се дишаше.

Кандлис се смръщи и посегна да отвори прозореца. Ръчката не работеше. Опита от другата страна. И там същото. Започна да се ядосва. Протегна ръка към слушалката на малкия телефон, за да наругае шофьора си. Нямаше никакъв телефон.

Колата рязко изви и се заизкачва по хълм с дълъг равен наклон. От едната страна на пътя растяха евкалиптови дървета; нямаше никакви къщи. Кандлис усети как по гърба му плъзна хлад — от горе до долу. Наведе се напред и задумка с юмрук по стъклото. Шофьорът не се обърна. Колата летеше към върха на хълма по дългото тъмно шосе. Хюго Кандлис яростно понечи да сграбчи дръжката на вратата. Нито една от двете врати нямаше дръжка. Кръглото му бузесто лице се изкриви в невярваща измъчена усмивка.

Шофьорът се наклони надясно и посегна към нещо с ръката си в ръкавицата. Раздаде се рязко свистене. Хюго Кандлис започна да усеща миризма на бадеми. Отначало беше много слаба — едва доловима и доста приятна. Свистящият шум продължаваше. Миризмата на бадеми взе да става горчива, остра и все по-нетърпима. Хюго захвърли пурата и с всичка сила удари стъклото на най-близкия прозорец. То не се счупи.

Колата се движеше сред хълмовете и дори най-крайните електрически стълбове на жилищните квартали вече ги нямаше.

Кандлис отново се отпусна на седалката и като вдигна крак, се засили да ритне силно стъклената преграда пред себе си. Тъй и не успя да го стори. Очите му вече не виждаха, физиономията му се изкриви в озъбена гримаса, главата му се отметна към тапицираната облегалка и сетне рязко потъна между широките му рамене. Меката бяла филцова шапка остана закрепена върху големия му ъгловат череп, съвсем безформена.

Шофьорът бързо погледна назад и за миг се видя слабото му лице с орлов профил. После отново се наведе надясно и свистенето престана.

Отби встрани край пустото шосе, спря колата и изключи всички светлини. Капките глухо барабаняха по покрива.

Шофьорът излезе под дъжда, отвори задната врата на колата и бързо се отдръпна назад, запушил носа си. Известно време стоя на разстояние, като оглеждаше пътя в двете посоки.

На задната седалка на лимузината Хюго Кандлис не помръдваше.

2

Франсин Лий седеше на нисък червен стол до масичка с бяла алабастрова купичка върху нея. От цигарата, току-що хвърлена в купичката, се вдигаше дим, който рисуваше разни фигури в неподвижния топъл въздух. Ръцете й бяха оплетени на тила, а сиво-сините й очи излъчваха нега и насърчение. Имаше чуплива тъмнокестенява коса. В гънките на косата проблясваха синкави оттенъци.

Джордж Дайъл се наведе и силно я целуна по устните. Неговите собствени устни бяха горещи, докато я целуваше, и той потрепери. Момичето не помръдна. Само морно му се усмихна, когато той се изправи.

— Чуй, Франси — рече Дайъл с хриплив, задавен глас. — Кога ще зарежеш оня комарджия и ще ми позволиш аз да се грижа за теб?

Франсин Лий сви рамене, без да свали ръце от тила си.

— Той е почтен комарджия, Джордж — провлечено изрече тя. — В наше време и това е нещо. А пък ти нямаш достатъчно пари.

— Мога да си набавя.

— Как?

Гласът й беше нисък и дрезгав. От него у Джордж Дайъл завибрираха струни.

— От Кандлис. С доста неща го държа тоя бандит.

— Като например… — подкани го лениво Франсин Лий.

Дайъл наведе глава към нея и леко й се усмихна. Разшири очи в престорено невинна гримаса, Франсин Лий забеляза, че бялото на очите му има лек оттенък на друг цвят, не бял. Дайъл захвърли незапалената си цигара.

— Много неща… Между другото това, че игра нечестно с един гангстер от Рино. Оня имаше брат от същата майка с друг баща, когото съдиха тук по обвинение в убийство, и Кандлис гушна двайсет и пет бона, за да го отърве. Само че се споразумя с прокурора за друго дело и остави братчето на гангстера да иде на бесилката.

— И какво стори гангстерът? — попита кротко Франсин Лий.

— Нищо… досега поне. Сигурно си е помислил, че нещата са се решили по-нависоко. Не можеш винаги да печелиш.

— Но би могъл много да направи, ако знаеше — кимна с разбиране Франсин Лий. — Кой е гангстерът, Джорджи?

Дайъл отново се наведе към нея и понижи глас.

— Глупак съм, че ти го казвам. Човек на име Запарти. Никога не съм го виждал.

— И никога няма да ти се прииска да го видиш, ако си разумен, Джорджи. Не, благодаря. Не желая да се забърквам в такава каша покрай теб.

Дайъл се усмихна леко и равните му зъби блеснаха на фона на гладкото мургаво лице.

— Остави това на мен, Франси. Забрави всичко друго, освен че съм луд по теб.

— Налей да пийнем — каза момичето.

Стаята беше дневна в хотелски апартамент. Интериорът, в бяло и червено, бе доста сковаващ, като в посолство. По белите стени имаше изрисувани червени орнаменти, прозорците бяха закрити с бели венециански щори, с драпирани бели завеси отстрани, а пред газовата камина имаше полукръгъл червен килим с бял кант. Между прозорците беше поставен бял бар с форма на бъбрек.

Дайъл отиде до бара и наля скоч в две чаши, прибави лед и вода и с чашите в ръце прекоси обратно стаята до масичката, върху която от алабастровата купичка все още се издигаше тънка струйка дим.

— Зарежи комарджията — рече Дайъл, като й подаде чашата. — Не друг, а той ще те забърка в каша.

Тя отпи и кимна. Дайъл взе чашата от ръката й и пи от същото място. После се наведе, както държеше и двете чаши, и отново я целуна по устните.

Над вратата, водеща към малкия вестибюл, имаше червени завеси. Те се разделиха на няколко сантиметра и през пролуката надникна лице на мъж с хладни сиви очи, втренчени замислено към двамата, които се целуваха. После завесите отново безшумно се събраха.

След миг силно се захлопна брата и във вестибюла се чуха стъпки. През завесите в стаята влезе Джони де Рюз. В този момент Дайъл вече палеше цигара.

Джони де Рюз беше висок, слаб, мълчалив, облечен в тъмен костюм с елегантна кройка. В ъгълчетата на хладните му сиви очи имаше мрежа от ситни бръчици. Тънките му устни бяха изящно очертани, но не меки, а издължената му брадичка бе раздвоена.

Дайъл, вперил очи в него, направи неопределен жест с ръка. Де Рюз отиде до бара, наля си уиски и го изпи чисто.

Постоя известно Време гърбом, като почукваше по ръба на бара. После се обърна и с бегла усмивка подхвърли:

— Здрасти, мили хора.

Гласът му бе мек, а изговорът — доста провлечен. Веднага след това излезе от стаята през вътрешната врата.

Помещението, в което се озова, беше пищно декорирана спалня с двойно легло. От дрешника извади светлокафяв куфар от телешки бокс и го разтвори върху леглото. Започна да изпразва чекмеджетата на висок скрин и да слага вещите в куфара, като ги подреждаше внимателно и без бързане. През всичкото време тихо си подсвиркваше през зъби.

Когато приготви куфара, хлопна капака му и запали цигара. Известно време стоя неподвижен в средата на стаята. Сивите му очи гледаха стената, без да я виждат. Сетне пак отиде до дрешника и се върна с малък пистолет, пъхнат в кобур от мека кожа с два къси ремъка. Дръпна нагоре левия си крачол и затегна кобура върху глезена си. После вдигна куфара и отново влезе в дневната.

Очите на Франсин Лий рязко се присвиха, щом видя куфара.

— Отиваш ли някъде? — попита тя с ниския си дрезгав глас.

— Да-да. Къде е Дайъл?

— Наложи се да си тръгне.

— Колко жалко — промълви меко Де Рюз. Пусна куфара на пода и застана до него, като измерваше с невъзмутим поглед стройната фигура на момичето от глава до пети. — Наистина жалко. Приятно ми е да се навърта тук. Аз съм скучна компания за теб.

— Май не е лъжа, Джони.

Той се бе навел към куфара, но се изправи, без да го докосне, и подхвърли небрежно:

— Помниш ли Мопс Паризи? Днес го срещнах в града.

Очите й се разшириха, а после почти се затвориха. Зъбите й леко изтракаха. За миг челюстта й се стегна. Де Рюз продължаваше да я оглежда.

— Имаш ли намерение да предприемеш нещо? — попита тя.

— Мисля да попътешествам — рече Де Рюз. — Вече не съм тъй спонтанен както някога.

— Ще се покриваме значи — продума тихо Франсин Лий. — Къде отиваме?

— Няма да е покриване, а пътешествие — безстрастно заяви Де Рюз, — и не ние, ами аз. Заминавам сам.

Тя седеше загледана в него, съвсем неподвижна, и дори мускулче не трепваше по лицето й.

Де Рюз бръкна във вътрешния джоб на сакото си и извади портфейл, който се отваряше като книга. Хвърли пачка сгънати банкноти в скута на момичето и отново прибра портфейла. Тя не докосна парите.

— Ще са ти предостатъчни, докато си намериш ново другарче за игра — безизразно отбеляза той. — Не казвам, че няма да ти пратя още, ако се нуждаеш.

Тя бавно се изправи и банкнотите се плъзнаха от полата й на пода. Ръцете й бяха прилепени до тялото с тъй здраво стиснати юмруци, че се очертаваха сухожилията. Очите й бяха помръкнали и потъмнели.

— Значи всичко е свършено между нас, така ли, Джони?

Той вдигна куфара си. С две широки крачки тя бързо се изпречи пред него. Опря ръка на сакото му. Той остана съвсем неподвижен, а очите му се усмихваха с разбиране, но не и устните му. Парфюмът й погъделичка ноздрите му.

— Знаеш ли какъв си ти, Джони? — Дрезгавият й глас премина почти в шепот. Той я изчака да продължи. — Наивник, Джони. Наивник.

Той кимна леко.

— Шах. Пратих ченгетата подир Мопс Паризи. Не обичам гангстерите, мила. Винаги съм готов да ги издам на ченгетата. Готов съм дори да пострадам, като се боря срещу тях. На миналото е сложен кръст. Край.

— Пратил си ченгетата подир Мопс Паризи и смяташ, че той не го знае. Но може би е научил. Затова бягаш от него… Това беше шега, Джони. Само те занасям. Друга е причината да ме напуснеш.

— Може пък просто да си ми омръзнала, мила.

Тя отметна глава и се изсмя рязко, едва ли не с нотка на истерия. Де Рюз не помръдна.

— Ти не си мъжко момче, Джони. Мекушав си. Джордж Дайъл е по-корав от теб. Бива ли да си тъй мекушав, Джони?

Отстъпи назад, втренчена в лицето му. В очите й проблесна и се изгуби болезнен копнеж.

— А си хубав. Господи, как може да си толкова хубав! Много жалко, че си мекушав.

Без да направи никакво движение, Де Рюз изрече тихо:

— Не мекушав, мила… просто малко сантиментален. Обичам да отгатвам кой кон ще бъде най-бърз, да се забавлявам с картите, да търкалям малките червени кубчета с бели точки по тях. Харесват ми рисковите игри, включително и тези с жени. Но когато губя, не се сърдя, нито прибягвам до измама. Просто се премествам на следващата игрална маса. Е, всичко хубаво.

Той се наведе, вдигна куфара и я заобиколи. Прекоси стаята и мина през червените завеси, без да се обърне, Франсин Лий остана на мястото си, заковала невиждащи очи в пода.

3

Застанал под стъкления навес пред страничния вход на „Чатъртън“, Де Рюз огледа „Айрълоу стрийт“ в двете посоки, а после насочи очи към припламващите светлини на „Уилшър стрийт“ и към тихата тъмна пресечка отстрани.

Дъждът валеше косо и почти безшумно. Една капка се стече от навеса, падна върху огънчето на цигарата и то изсъска. Той вдигна куфара и тръгна по „Айрълоу стрийт“ към колата си. Тя беше паркирана чак на съседния ъгъл — лъскав черен пакард, дискретно украсен с хромирани лайсни.

Спря, отвори вратата и от вътрешността на колата към него мигом се насочи пистолет. Оръжието опря в гърдите му и глас се обади:

— Стой! Горе лапите, пиленце.

Де Рюз едва различи човека в колата. Слабо лице с орлов профил, което не се виждаше добре на оскъдната отразена светлина. Усещаше болка в гръдната си кост от натиска на пистолета. Зад него приближиха бързи стъпки и друг пистолет го подпря в гърба.

— Доволен ли си? — попита различен глас.

Де Рюз пусна куфара, вдигна ръце и ги опря в покрива на колата.

— Добре де — уморено изрече той. — Какво е това… обир ли?

От колата се чу зъл смях. Отзад го фраснаха по гърба.

— Отстъпи… бавно!

Де Рюз отстъпи, като държеше ръцете си вдигнати много високо.

— Не толкова високо, заплес! — заплашително из ръмжа мъжът отзад. — Само до раменете.

Той смъкна малко ръцете си. Човекът от колата излезе и се изправи пред него. Отново опря пистолета си в гърдите му, протегна дългата си ръка и разкопча палтото му. Де Рюз се наклони назад. Дългата ръка пребърка джобовете и го опипа под мишниците. Трийсет и осем калибровия пистолет в кожен кобур, прикрепен на пружина, престана да му тежи под едната ръка.

— Намерих един, Чък. Нещо откъм теб?

— На кръста няма.

Мъжът отпред отстъпи настрани и взе куфара.

— Мърдай, пиленце. Ще се повозим в нашата бричка.

Тръгнаха надолу по „Айрълоу стрийт“ към голяма лимузина, син линкълн със светла ивица през средата. Мъжът с орловия профил отвори задната врата.

— Влизай!

Де Рюз се подчини примирено, като приведе глава под покрива на колата и изплю фаса от цигарата във влажния мрак. В носа го лъхна слаба особена миризма, сякаш на презрели праскови или на бадеми. Седна вътре.

— Ти до него, Чък!

Линкълнът се понесе по „Ривърсайд“ и подмина входа на Грифит Парк.

— Къде отиваме, младши? — небрежно попита Де Рюз.

— Кротко — изръмжа Чък. — Ще видиш.

— Нещо като въоръжен обир, а?

— Кротко — отново го сряза Чък.

— Да не сте хора на Мопс Паризи? — прозвуча бавно и глухо въпросът на Де Рюз.

Бандитът с червеното лице трепна и надигна пистолета си от коляното.

— Предупредих те, кротко!

— Прощавай, младши — измърмори Де Рюз.

После подпря пистолета на крака си, бързо го насочи към човека до себе си и дръпна списъка с лявата ръка.

Оръжието издаде тъп приглушен звук — съвсем незначителен.

Чък изкрещя и ръката му отскочи нагоре в рязка конвулсия. Пистолетът отхвръкна от нея и падна на пода. Дясната ръка на бандита се стрелна към лявото рамо.

Де Рюз премести маузера в дясната си ръка и здраво опря дулото му в кръста на Чък.

— Полека, момче, полека. Не давай на ръцете си да палуват. Ритни сега оня патлак насам. Бързо!

Чък ритна по пода към него големия автоматичен пистолет. Де Рюз пъргаво се пресегна и го вдигна. Слаболикият шофьор метна бърз поглед през рамо и колата изви леко встрани, после отново пое правата линия.

Де Рюз замахна с големия пистолет. Маузерът беше твърде лек, за да послужи за зашеметяване. Удари силно Чък по слепоочието. Той изстена и се свлече напред, дращейки с нокти по стъклената преграда.

— Газът! — изскимтя. — Газът! Той ще пусне оня газ!

Де Рюз го удари повторно, още по-силно. Чък се стовари на пода и замря, подобен на безформена купчина.

Линкълнът отби от „Ривърсайд“, мина през един мост и по алея за езда излезе на тесен черен път, пресичащ игрище за голф. Движеха се сред дървета, в пълен мрак, с голяма скорост, занасяйки се ту вляво, ту вдясно, сякаш шофьорът точно това целеше.

Де Рюз възстанови равновесието си и опипом потърси дръжката на вратата. Нямаше дръжка. Той сви устни и фрасна преградата с пистолета. Дебелото стъкло бе сякаш каменен зид.

Мъжът с орловия профил се наклони встрани и се раздаде съскащ звук. Миризмата на бадеми бързо започна да се изостря.

Де Рюз трескаво измъкна носна кърпа от джоба и я притисна до носа си. Шофьорът отново се беше изправил и караше приведен напред, сгушил глава между раменете си.

Де Рюз приближи дулото на пистолета до стъклената преграда, точно зад шофьора, който се опита да се дръпне по-встрани. Стреля четири пъти в бърза последователност, затворил очи и извърнал глава като някоя нервна жена.

Никакво стъкло не се разхвърча. Когато Де Рюз погледна отново, видя назъбена кръгла дупка в преградата и на същата височина — звездовидна пукнатина в предното стъкло на автомобила, без да е счупено. Стовари пистолета върху ръбовете на дупката и успя да откърти парче стъкло. Газът вече влизаше в носа му и през кърпичката. Усещаше главата си като балон. Пред погледа му всичко играеше и се размазваше.

Слаболикият шофьор се сви на топка, отвори вратата от своята страна, изви волана в обратната посока и изскочи навън.

Колата прехвърли ниския насип край пътя, измина криволичейки няколко метра и се блъсна странично в дърво. Корпусът се изкриви и една от задните врати се отвори.

Де Рюз се хвърли навън през нея с главата напред. Ударът в меката земя за миг изкара въздуха му. После дробовете му се изпълниха с чист въздух. Запълзя по корем и лакти, като държеше главата си ниско, а ръката с пистолета — вдигната нагоре.

Слаболикият беше застанал на колене на няколко метра. Де Рюз го видя как измъкна пистолет от джоба си и го вдигна.

Пистолетът на Чък затрещя и заподскача в ръката на Де Рюз, додето пълнителят се изпразни. Човекът насреща бавно се свлече и тялото му се сля с тъмните сенки и мократа земя. Далеч по „Ривърсайд драйв“ профучаваха коли. От дърветата се стичаха дъждовни капки. Единствено хълмът на Грифит Парк се очертаваше на прихлупеното небе. Всичко друго тънеше в мрак и тишина.

Де Рюз пое дълбоко дъх и се изправи. Хвърли празния пистолет, извади фенерче от джоба на палтото си, вдигна яка и плътно я притисна към носа и устата си. После отиде до колата, изключи светлините и насочи лъча на фенерчето към мястото на шофьора. Бързо се наведе вътре и завъртя вентила на меден цилиндър, подобен на пожарогасител. Свистенето на газа престана.

След това приближи мъжа с орловия профил. Беше мъртъв. В джобовете му не намери портфейл, но имаше пръснати банкноти и монети, цигара, рекламен кибрит на клуб „Египет“, два резервни пълнителя и трийсет и осем калибровия му собствен пистолет. Той си го прибра където му беше мястото, изправи се и се отмести от проснатото на земята тяло.

Погледна отвъд тъмата над речното корито на Лос Анджелис към светлините на Глендейл. Малко преди тях мигаше самотен зелен неонов надпис: „Клуб Египет“.

Де Рюз се подсмихна и се върна при линкълна. Измъкна тялото на Чък върху мократа земя — червеното му лице сега изглеждаше синьо на светлината на фенерчето. Отворените очи бяха пусти. Гръдният кош не помръдваше. Де Рюз остави фенерчето до себе си и пак се залови с пребъркване на джобове.

Откри обичайните неща, които човек носи у себе си, включително и портфейл с шофьорско свидетелство, издадено на името на Чарлз льо Гран, хотел „Метропол“, Лос Анджелис. Намери още рекламни кибрити на клуб „Египет“ и хотелски ключ, към който беше прикрепена пластинка с надпис: „809, хотел «Метропол»“.

Пусна ключа в джоба си, затръшна отворената задна врата на линкълна и седна зад кормилото. Колата запали и той даде на заден, за да освободи сплесканата броня от дървото, после мина по меката пръст и излезе на пътя. Щом стигна „Ривърсайд“, включи светлините и подкара обратно към Холивуд. Паркира автомобила под вечнозелени дървета пред тухлена жилищна сграда на Кенмор, половин пресечка северно от булевард „Холивуд“. Блокира запалването и извади куфара си. Тъкмо се отдалечаваше, когато светлина от входа на сградата падна върху предния регистрационен номер.

Де Рюз се запита защо бандитите бяха използвали кола с номер 5А6 — един от даваните на малцина привилегировани.

От една дрогерия се обади за такси. Таксито го откара обратно в „Чатъртън“.

4

Апартаментът беше празен. В топлия въздух се носеше уханието на познатия парфюм и цигарен дим, навярно съвсем доскоро вътре бе имало някой. Де Рюз влезе в спалнята, погледна дрехите в двете ниши и предметите върху тоалетката, после се върна в червено-бялата дневна и си приготви съвсем леко разредено уиски.

Сложи веригата на външната врата, занесе питието в спалнята, свали изкаляните дрехи и си сложи друг костюм в строг десен, но с контешка кройка. Отпи от уискито и завърза черно шалче под яката на разкопчаната отгоре бяла риза.

Почисти цевта на малкия маузер, сглоби го наново и след като постави още един патрон в пълнителя, пак пъхна пистолета в кобура на крака си. След това си изми ръцете и занесе чашата до телефона.

Първият номер, който избра, беше на „Кроникъл“. Поиска да го свържат с Уернър от отдел „Граждански дела“. От слушалката се разнесе провлечен глас:

— Уернър на телефона. Давай, почвай да ме занасяш.

Де Рюз каза:

— Обажда се Джон де Рюз, Клод. Би ли проверил в картотеката си за автомобил, калифорнийска регистрация, номер пет „А“ шест.

— Трябва да е на някой скапан политик — отвърна провлеченият глас и изчезна нанякъде.

Де Рюз седеше неподвижно, загледан в бялата, вертикално набраздена колона в ъгъла. Върху нея бе поставена червено-бяла купа с червени и бели изкуствени рози, при вида на която той презрително сбърчи нос. Гласът на Уернър отново се обади:

— Лимузина, марка „Линкълн“, производство хиляда деветстотин и трийсета, регистрирана на името на Хюго Кандлис, комплекс Каза Де Оро, „Клиъруотър стрийт“ две, девет, четири, две, Западен Холивуд.

Де Рюз подхвърли с тон, който не изразяваше нищо:

— Не беше ли той онова прочуто дрънкало?

— Да. Голямата уста. Мистър „Свидетелят е ваш“. — Уернър понижи глас: — Казвам го само на теб, Джони, не е за публикуване. Той е само един търбух, на когото далавери му дай. Дори не е умен. Просто достатъчно дълго се е подвизавал в града, за да разпознава продажните душици. Някаква сензация ли?

— Ами, не — небрежно отвърна Де Рюз. — Просто колата му забърса моята и изобщо не спря.

Затвори, допи си уискито и стана да си сипе друго. Разтвори телефонния указател върху бялото бюро и потърси номера на Каза Де Оро. Избра го. Телефонистката на комплекса му съобщи, че мистър Хюго Кандлис е извън града.

— Свържете ме с апартамента му — каза Де Рюз. Обади се хладен женски глас.

— Да, на телефона е мисис Хюго Кандлис. Какво желаете, моля?

— Аз съм клиент на мистър Кандлис — заяви Де Рюз — и ми е нужно на всяка цена да го открия. Можете ли да ми помогнете?

— Много съжалявам — отвърна хладният, почти ленив глас. — Съпругът ми внезапно бе повикан извън града. Дори не знам къде замина, но очаквам да ми се обади по-късно тази вечер. След като си е тръгнал от клуба…

— А кой беше клубът? — уж между другото попита Де Рюз.

— Клуб „Делмар“. Та ви казвах, след клуба изобщо не се прибра у дома. Ако желаете да му предам нещо…

— Благодаря, мисис Кандлис. Може би ще ви позвъня по-късно.

Той затвори, а по лицето му бавно пропълзя мрачна усмивка. Отпи от повторно напълнената чаша и потърси телефонния номер на хотел „Метропол“. Обади се и поиска да го свържат с „мистър Чарлз льо Гран от осемстотин и девет“.

— Шест-нула-девет — пропя механично телефонистката. — Свързвам ви. — А миг по-късно: — Не отговаря.

Де Рюз й благодари, извади от джоба си ключа с пластинката и погледна номера върху нея. Беше 809.

5

Сам, портиерът в клуб „Делмар“, стоеше облегнат на облицования с полиран камък вход и гледаше потока от коли, профучаващи по „Сънсет булевард“. Светлините на фаровете дразнеха очите му. Беше уморен и искаше да си е у дома. Мечтаеше си за цигара и яка глътка джин. Щеше му се дъждът да спре. Когато валеше, в клуба обикновено жива душа не се мяркаше.

Отдръпна се от стената и няколко пъти се разходи по дървената настилка, като пляскаше с огромните си черни ръце в големи бели ръкавици. Опита да си подсвирква „Валсът на кънкьорите“, но не улучи мелодията и вместо него подхвана „Печалната дама“. Тя и без това нямаше мелодия.

Де Рюз се появи иззад ъгъла откъм „Хъдсън стрийт“ и застана до него край стената.

— Хюго Кандлис тук ли е? — попита той Сам, без да го погледне. Сам цъкна неодобрително.

— Няма го.

— А идвал ли е?

— Моля, мистър, идете да питате вътре.

Де Рюз извади от джоба ръката си в ръкавица и взе да върти петдоларова банкнота около показалеца си.

— Там да не би да знаят повече от теб?

Вперил очи в банкнотата, Сам бавно се усмихна.

— Виж, туй си е вярно, шефе, Да… той беше тук. Идва, кажи-речи, всеки ден.

— Кога си тръгна?

— Май трябва да беше към шест и половина.

— Синия линкълн ли караше?

— То се знай. Само че не го кара той. Вие що питате?

— Тогава валеше — рече спокойно Де Рюз. — Доста силно валеше. Може да не е бил с линкълна.

— Как да не е бил. С линкълна беше — възрази Сам. — Че нали аз го турих да седне вътре. Той на друго не се качва.

— Номерът пет „А“ шест ли беше? — не му даваше мира Де Рюз.

— Точно тъй — потвърди Сам и се позасмя. — Номер за големци.

— Шофьора познаваш ли?

— Ами да… — подзе Сам и изведнъж сепнато млъкна. Почеса черната си брадичка с пръста си в бялата ръкавица, голям колкото банан.

— Абе магаре да ми викат, ако не си е сменил пак шофьора. Тоз хич не бях го и виждал досега.

Де Рюз пъхна сгънатата банкнота в огромната бяла лапа на Сам. Той я грабна, но внезапно в големите му очи проблесна подозрение.

— Ами вие що толкоз питате, мистър?

— Питам и си плащам — отряза го Де Рюз.

Той отново свърна зад ъгъла по „Хъдсън“ и се качи в черния си пакард. Сви по „Сънсет булевард“ и оттам пое на запад, като стигна почти до Бевърли Хилс. Там намали и започна да се взира към табелите по ъглите. „Клиъруотър стрийт“ опасваше един хълм и от нея се откриваше панорамна гледка към града. Каза Де Оро, на ъгъла на „Паркинсън“, беше модерен комплекс с луксозни вилички, заобиколени от тухлена стена с червени керемидки върху нея. Имаше приемна в отделна сграда и голям частен гараж на „Паркинсън“, точно срещу стената.

Де Рюз паркира на отсрещната страна на улицата пред гаража и остана в колата, наблюдавайки през големия прозорец на остъкления офис как пазачът, облечен в безукорно чист бял гащеризон, седеше, качил крака върху бюрото, четеше списание и плюеше през рамо към невидим плювалник. Де Рюз излезе от колата, прекоси улицата малко по-нагоре, после се бърна и се вмъкна в гаража незабелязан от пазача.

Колите бяха подредени в четири редици — две успоредно на белите стени и две една срещу друга в средата. Имаше много празни места, но и немалко вече прибрани автомобили. Повечето бяха големи скъпи закрити модели и само две-три лъскави открити спортни коли.

Имаше една-единствена лимузина. Регистрационният й номер беше 5А6. Добре поддържана кола — чиста и блестяща, тъмносиня, със светла ивица. Де Рюз си свали едната ръкавица и постави ръка върху решетката на радиатора. Съвсем студена. Опипа гумите и си погледна пръстите. По кожата беше полепнала малко ситна прах. Нямаше и следа от кал върху протектора, само напълно суха прах.

Тръгна обратно покрай редицата от тъмни корпуси на автомобили и надникна през отворената врата на тесния офис. След миг пазачът малко стреснато вдигна глава.

— Да се е завъртял насам шофьорът на Кандлис? — попита го Де Рюз.

— Откакто съм дошъл в три часа, не.

— Не е ли ходил в клуба да прибере стария?

— Не, едва ли. Не е изкарвал оная грамада отвътре. Пък с друго не ходи.

— А той самият къде се е паркирал?

— Кой? Матик ли? Там, зад виличките на баровците са жилищата за прислугата. Ама май го чух да споменава, че бил в някакъв хотел. Чакай да се сетя… — Човекът смръщи вежди.

— Да не би в „Метропол“? — помогна му Де Рюз. Пазачът на гаража се напъна да си спомни, а през това време мъжът не откъсваше поглед от върха на брадичката му.

— Да, тоз беше май. Ама не съм съвсем сигурен. Матик не е от бъбривите.

Де Рюз му благодари, прекоси улицата и пак се качи в пакарда. Подкара към центъра на града.

В девет и двайсет и пет вече беше на ъгъла на „Седма“ и „Спринг“, където се намираше „Метропол“.

Беше стар хотел, някога от най-луксозните, а сега колебливо люшкащ се между сравнително сносно заведение и бърлога с лоша слава в полицията. Вътре имаше омазнена и потъмняла дървена ламперия и твърде много огледала с олющени позлатени рамки. Твърде много беше и димът, събрал се под ниския таван на фоайето, и твърде много безделници търкаха износените му кожени кресла.

Блондинката зад щанда за пури, оформен като голяма подкова, вече не беше в първа младост и очите й бяха станали цинични от маневриране с ухажори на дребно. Де Рюз се облегна върху стъкления плот, бутна назад шапката си и отдолу се показа острата му черна коса.

— „Кемъл“, миличка — каза той с ниския си, типичен за комарджия глас.

Жената постави пакета пред него, пусна монетата в касата и пъхна рестото от десет цента под лакътя му с бегла усмивка. Очите й не криеха, че го харесва. Тя се облегна срещу него и приближи главата си дотолкова, че той долови парфюма в косите й.

— Кажи ми нещо — рече Де Рюз.

— Какво? — меко попита тя.

— Можеш ли да разбереш кой живее в осемстотин и девета, без да даваш обяснения на администратора?

Блондинката изглеждаше разочарована.

— Защо сам не го попиташ, мистър?

— Много съм срамежлив — обясни Де Рюз.

— Да бе!

Тя отиде до телефона зад щанда, говори известно време, заела морно грациозна поза, и пак се приближи до Де Рюз.

— Името е Матик. Говори ли ти нещо?

— Май не. Много благодаря. Как се чувстваш в тоя хубав хотел?

— Кой те излъга, че е хубав?

Де Рюз се усмихна, докосна шапката си и се отдалечи. Очите й тъжно го проследиха. Облегна острите си лакти на щанда и подпряла брадичка върху дланите си, продължи да гледа след него.

Де Рюз прекоси фоайето, качи се по три стъпала и влезе в асансьор с отворена клетка, който се залюля рязко при потеглянето.

— Осми — каза той и се облегна на решетката, с ръце в джобовете.

Осмият етаж беше последен в „Метропол“. Де Рюз тръгна по дълъг коридор, който миришеше на боя. След завоя в дъното се озова точно пред осемстотин и девета стая. Почука на вратата от тъмно дърво. Никой не отвори. Наведе се, погледна през празната ключалка и отново почука. Сетне извади ключа от джоба си, отключи и влезе.

На две от стените имаше прозорци, но затворени. Вътре вонеше на уиски. Лампата на тавана светеше. Имаше широко легло с месингови рамки, тъмно бюро, два кафяви кожени люлеещи се стола, нощно шкафче с плоска кафява бутилка от уиски върху него, почти празна и без капачка. Де Рюз я подуши, приседна на ръба на шкафчето и заоглежда стаята. Очите му обходиха тъмното бюро срещу леглото, стената с входната врата и стигнаха до друга врата, под която се виждаше светлина. Отиде до нея и я отвори.

Мъжът лежеше ничком върху жълтеникавокафявия керамичен под на банята. Кръвта около него беше почти черна и лепкава. От две подгизнали места на главата на мъжа по врата му и оттам на пода се бяха стекли тъмночервени струйки. Кръвта отдавна беше спряла да тече.

Де Рюз свали едната си ръкавица, наведе се и с два пръста опипа мястото, където би трябвало да се усеща пулсът. Поклати глава и отново си сложи ръкавицата. Излезе от банята, затвори вратата и отиде да отвори единия от прозорците. Надвеси се навън и известно време вдишва чистия, напоен с влага въздух, като през тънките къси струи гледаше тесния отрязък от тъмна задна уличка.

След малко затвори прозореца, загаси лампата в банята, взе табелка „Не безпокойте“ от най-горното чекмедже на бюрото, угаси осветлението и излезе. Окачи табелката на дръжката на вратата, върна се при асансьорите и напусна хотел „Метропол“.

6

Франсин Лий си тананикаше със затворена уста по тихия коридор на „Чатъртън“. Тананикаше си неуверено, без сама да знае точно какво, и ръката й с нокти, лакирани в яркочервено, придържаше зелената кадифена пелерина да не се свлече от раменете й. Под мишницата на другата си ръка бе пъхнала увита бутилка.

Отключи вратата, отвори я и спря, като рязко смръщи вежди. Остана неподвижна, като се мъчеше да си припомни нещо. Все още не бе съвсем трезва.

Точно тъй, беше оставила лампите да светят, а сега бяха угасени. Разбира се, може камериерката да е влизала. Продължи напред, забави се, докато разтвори червените завеси, и мина в дневната.

Светлината от камината се плъзгаше по червено-белия килим и хвърляше медни отблясъци върху два лъскави черни предмета. Лъскавите черни предмети се оказаха обувки. Изобщо не помръдваха.

Франсин Лий издаде сподавено възклицание. Дългите, красиво оформени нокти на ръката й, придържаща пелерината, се впиха в шията й.

Чу се щракване и лампионът до едно кресло светна. В креслото седеше Де Рюз и я наблюдаваше сурово.

Беше с палто и шапка. Очите му мигом потулиха израза си и станаха далечни и зареяни.

— Излизала ли си, Франси? — рече той. Момичето бавно се отпусна на ръба на извито в дъга канапе и остави бутилката до себе си.

— Нафирках се — съобщи тя. — Смятах, че ще ми се отвори апетит. После си казах, че не е зле отново да се нафиркам. — И побутна бутилката.

— Струва ми се, че шефът на твоя приятел Дайъл е отвлечен — подхвърли небрежно Де Рюз, сякаш за него случката беше без значение. Франсин Лий бавно разтвори уста и като че при това движение цялата й красота изчезна. Лицето й се превърна в застинала измъчена маска, върху която ярко пламтяха петната от ружа. От устата й всеки момент май щеше да се изтръгне писък. След малко Франсин Лий отново я затвори, лицето й пак стана миловидно и тя заяви с далечен глас:

— Ще има ли полза, ако кажа, че не знам за какво става дума?

Каменното изражение на Де Рюз не се промени. Той заговори:

— Когато оттук слязох на улицата, двама бандити ме нападнаха. Единият се беше спотаил в колата ми. Естествено, възможно е те да са ме забелязали другаде… и после да са ме проследили дотук.

— Така е станало — задъхано промълви Франсин Лий. — Сигурно така е станало, Джони.

Издължената му брадичка леко се отмести.

— Натикаха ме в голям линкълн, лимузина. Биваше си я колата. Имаше дебела стъклена преграда, дето не щеше да се счупи, и здраво затворени врати без дръжки отвътре. На предната седалка имаше резервоар с невадски газ — цианид, който шофьорът можеше да пуска в задната част, без самият той да го вдиша. Изведоха ме по шосето край Грифит Парк към клуб „Египет“. Нали го знаеш оня участък общинска земя, близо до летището? — Той млъкна за малко, потърка веждата си и продължи: — Не откриха маузера, който понякога нося на глезена си. Шофьорът блъсна колата и аз се измъкнах.

Той разпери пръстите на ръцете си и сведе поглед към тях. В ъгълчетата на устните му се появи бегла ледена усмивка.

— Нямам нищо общо с това, Джони — продума Франсин Лий. Гласът й беше по-мъртъв от ланското лято. Де Рюз продължи:

— Оня, който се е возил в колата преди мен, вероятно не е имал пистолет. Бил е Хюго Кандлис. Автомобилът е копие на неговия собствен — същият модел, същият цвят, същият номер — но друг автомобил. Някой доста се е постарал. Кандлис си е тръгнал от клуб „Делмар“ с подменената кола в шест и трийсет. Съпругата му твърди, че бил извън града. Говорих с нея преди час. Лимузината му не е напускала гаража от обед. Жена му може да е наясно, че е отвлечен, а е възможно и да не знае.

Франсин Лий несъзнателно мачкаше с пръсти полата си. Устните й трепереха. Де Рюз добави спокойно и безизразно:

— Шофьорът на Кандлис е застрелян в хотела си днес следобед или привечер. Ченгетата още не са научили. Доста труд е хвърлил някой, Франси. Не би искала да си замесена в подобна афера, нали, скъпоценна моя?

Франсин Лий наведе глава и се втренчи в пода.

— Трябва да пийна нещо — с пресипнал глас се обади тя. — Съвсем изтрезнях и се чувствам ужасно.

Де Рюз стана и отиде до белия бар. Изпразни остатъка от бутилката в чаша и се върна при момичето. Застана пред нея, като държеше чашата така, че тя да не може да я достигне.

— Много рядко ставам груб, мила, но в такива моменти не е лесно да бъда спрян, повярвай ми. Ако знаеш нещо за цялата история, сега е моментът да си изпееш всичко.

Подаде й чашата. Тя глътна уискито наведнъж и сиво-сините й очи се проясниха малко. Бавно проговори.

— Нищо не знам, Джони. Поне не в смисъла, който ти имаш предвид. Но тази вечер Джордж Дайъл ми направи предложение да заживеем заедно и каза, че можел да измъкне пари от Кандлис, като го заплаши, че ще издаде мръсния номер, дето оня погодил на някакъв гангстер от Рино.

— Много хитреят тия навлеци от Мексико — процеди Де Рюз. — Рино е моя територия, момичето ми. Познавам всички гангстери там. Та кой е човекът?

— Казва се Запарти.

— Запарти се казва управителят на клуб „Египет“ — промълви бавно Де Рюз.

Франсин Лий рязко се изправи и се вкопчи в ръката му.

— Не се бъркай, Джони! За Бога, не можеш ли веднъж поне да си стоиш настрани?

Де Рюз поклати глава, отправи й лека иронична усмивка, сетне освободи ръката си от пръстите й и отстъпи встрани.

— Аз се возих в колата им, мила, и разходката никак не ми хареса. Вдишах от техния невадски газ. В тялото на оня наемен убиец има куршуми от моя пистолет. При това положение не съобщя ли на ченгетата, попадам под ударите на закона. А щом има отвлечен и аз се обадя в полицията, най-вероятно на жертвата ще й видят сметката. Запарти наистина е гангстер от Рино, така че това, което ти е казал Дайъл, се връзва. Ако Мопс Паризи се е хванал със Запарти, ето ти мотива да забъркат и мен. Паризи в капка вода би ме удавил.

— Защо трябва съвсем сам да се изпречиш насреща им, Джони? — с отчаяние възкликна Франсин Лий.

Той продължи да се усмихва със стиснати устни и мрачни очи.

— Двама ще бъдем, мила. Вземи си дълго палто. Вън още ръми.

Тя го погледна с разширени очи. Пръстите на протегнатата й ръка — тая, с която бе стискала рамото му — сковано се разпериха и тя изви китката си в жест, сякаш да се предпази. От страх гласът й прозвуча съвсем глухо.

— Аз ли, Джони?… О, моля ти се, недей…

— Обличай си палтото, момичето ми — подкани я меко Де Рюз. — Направи се хубава. Може би за последен път излизаме заедно.

Тя мина покрай него, като се олюляваше. Де Рюз внимателно докосна рамото й, задържа ръката си за миг и промълви почти шепнешком:

— Не си ги насочила ти към мен, нали, Франси?

Тя посрещна с каменно лице изпълнения му с болка поглед, издаде хриплив, сподавен звук, рязко отдръпна рамото си от ръката му и бързо отиде в спалнята.

Миг по-късно болката в очите на Де Рюз изчезна и отново ъгълчетата на устните му се извиха в скептична усмивка.

7

Де Рюз наблюдаваше с притворени очи пръстите на крупието как се плъзнаха назад по масата и се опряха на ръба. Бяха дебелички и заоблени, а към върховете изтъняваха; изящни, гъвкави пръсти. Де Рюз вдигна глава и го погледна в лицето. Беше плешив мъж на неопределена възраст, със спокойни сини очи. Нямаше буквално нито един косъм на черепа си.

Де Рюз отново насочи поглед към ръцете на крупието. Дясната леко се бе извила. Копчетата на ръкава на кафявото му кадифено сако с кройката на смокинг се опираха върху ръба на масата. По лицето на Де Рюз отново плъзна тънката студена усмивка.

Беше поставил три сини чипа на червено. При това завъртане топчето спря на 2 — черно Крупието плати на двама от четиримата други участници в залагането. Де Рюз бутна напред пет сини чипа и ги постави върху черния ромб. После извърна глава наляво и се загледа в рус младеж с яко телосложение, който заложи три червени чипа на нулата. Прекара език по устните си и погледна още по-встрани, към близкия ъгъл на доста тясното помещение, Франсин Лий седеше на канапе до стената, облегнала глава назад.

— Мисля, че разгадах тайната, мила — каза й Де Рюз. — Ясно ми е вече.

Франсин Лий примигна и изправи глава. Пресегна се към чашата върху ниската кръгла масичка пред себе си. Отпи и се втренчи в пода, без да проговори.

Де Рюз пак погледна към русия младеж. Останалите трима играчи вече бяха направили залаганията си. Крупието издаваше нетърпение, но и бдителност.

— Как тъй винаги печелите с нулата, когато аз печеля с червено, и с двойна нула, когато аз съм на черно? — обърна се Де Рюз към блондина.

Той се подсмихна, сви рамене и не отговори. Де Рюз постави ръка върху сукното с чиповете и тихо, но отчетливо каза:

— Попитах ви нещо, мистър.

— Може пък аз да съм тоя, дето е измислил ролетката — троснато отвърна русият. — Пък и обичам да ментя.

— Какво става, топката ли бавим? — рязко се намеси един от другите играчи.

— Моля, направете залозите си, господа — обади се крупието. Де Рюз го погледна и рече:

— Давай!

Крупието завъртя ролетката с лявата си ръка и пак с нея подхвърли топчето към отсрещния край.

Дясната му ръка не помръдна от ръба на масата. Топчето спря на „черно 28“ до нулата. Русият се изсмя.

— Близко — рече той, — близко.

Де Рюз преброи чиповете си и грижливо ги подреди в купчинки.

— Загубих шест бона — заяви той. — Номерът е малко недомислен, но все пак носи печалба. Кой е управителят на това обирджийско заведение?

Крупието бавно се усмихна и погледна Де Рюз право в очите.

— „Обирджийско заведение“ ли казахте? — попита тихо. Де Рюз кимна. Не си направи труда да му отговори.

— Май ми се счу, че казахте „обирджийско заведение“ — настоя крупието. Пристъпи на място и отпусна тежестта си върху единия крак.

Трима от играчите бързо прибраха чиповете си и отидоха до малкия бар в ъгъла на помещението. Поръчаха си за пиене и се облегнаха до стената, наблюдавайки Де Рюз и крупието. Русият не помръдна, а само иронично се подсмихваше.

— Тц, тц — цъкна той замислено. — Какви обноски имате.

Франсин Лий допи чашата си и отново облегна глава на стената. Очите й крадешком следяха Де Рюз изпод спуснатите дълги мигли.

След миг се отвори скрита в стената врата и се появи грамаден мъж с черни мустаци и много буйни черни вежди. Крупието го мерна и с поглед му посочи Де Рюз.

— Точно тъй, счу ми се, че казахте „обирджийско заведение“ — повтори безизразно.

Здравенякът приближи до Де Рюз и опря лакът в неговия.

— Вън — нареди му равнодушно.

Русият широко се ухили и пъхна ръце в джобовете на тъмносивия си костюм. Здравенякът изобщо не го погледна.

Де Рюз хвърли през масата поглед към крупието и рече:

— Ще си прибера обратно моите шест бона и стига за днес.

— Вън — с досада повтори мъжагата, като заби лакътя си в кръста на Де Рюз. Плешивото крупие любезно се усмихна.

— Ей, ти — сопна се здравенякът на Де Рюз. — Нали няма да ми се опъваш сега?

Де Рюз го погледна с насмешлива изненада.

— Я виж, биячът бил тук — подхвърли спокойно. — Заеми се с него, Ники.

Русият измъкна дясната ръка от джоба си и замахна. Черната топка, привързана на ремък, блесна на ярката светлина и с глух удар се стовари върху тила на едрия мъжага. Той посегна към Де Рюз, който пъргаво се отмести и измъкна пистолет изпод мишницата си. Здравенякът се вкопчи в ръба на игралната маса и тежко се строполи на пода. Франсин Лий се изправи и от гърлото й се изтръгна неясен звук.

Русият отскочи встрани, извъртя се и изгледа бармана. Той постави ръцете си върху тезгяха. Тримата, които бяха играли на ролетката, изглеждаха силно заинтригувани, но не помръдваха.

— Средното копче на десния му ръкав, Ники — обади се Де Рюз. — Мисля, че е медно.

— Да, да.

Русият заобиколи масата и прибра тежката топка в джоба си. Приближи до крупието, хвана средното от трите копчета на десния му маншет и силно го дръпна. При второто дръпване то се откъсна и от ръкава след него се проточи тънка жица.

— Правилно — небрежно изрече русият и пусна омекналата ръка на крупието.

— Сега ще си прибера моите шест бона — заяви Де Рюз. — А после ще идем да си поговорим с шефа ти. — Крупието бавно кимна и посегна към рафта с чипове до игралната маса.

Едрият мъжага на пода не помръдваше. Русият опипа хълбока му и измъкна изпод колана отзад четирийсет и пет калибров автоматичен пистолет. Залюля го в ръката си и приветливо се усмихна на всички присъстващи.

8

Минаха по балкон, който гледаше към салон за хранене и дансинг. До ушите им достигнаха леките звуци на динамичен джаз, изпълняван от гъвкаво полюшващи се музиканти. С музиката долетя миризма на храна, цигарен дим и пот. Балконът беше висок и гледката долу имаше вид на декор, заснет с издигната камера.

Плешивото крупие отвори врата в дъното на балкона и влезе, без да се обръща назад. Русият, когото Де Рюз беше нарекъл Ники, го последва, сетне Де Рюз и Франсин Лий.

Озоваха се в къс коридор, осветен от лампи с матирани глобуси. Вратата в края му беше като от боядисан метал. Крупието натисна някакъв уговорен сигнал с дебеличкия си пръст върху малък звънец отстрани. Разнесе се жужене като при освобождаване на врата с електрическа ключалка. Крупието побутна ръба и влезе.

Приветливата стая беше нещо средно между кабинет и канцелария. Срещу вратата под прав ъгъл бяха разположени камина и зелено кожено канапе. Мъжът, седнал на канапето, остави вестника си настрани, вдигна очи и физиономията му. Внезапно стана морава. Беше дребен, с кръгла главичка и изопнато мургаво лице. Черните му очички без блясък наподобяваха бакелитови копчета.

По средата на стаята имаше голямо бюро и от едната му страна стоеше много висок мъж с шейкър за коктейли в ръцете си. Главата му бавно се извърна и той погледна през рамо към четиримата, които влязоха в стаята, без да престане ритмично да разклаща съда. Имаше изпито лице с дълбоко хлътнали очи, отпусната сивкава кожа и късо подстригана червеникава коса без път в нея. На лявата му буза се открояваше тънък белег, подобен на пречупен кръст.

Високият остави шейкъра, обърна се и се втренчи в крупието. Човекът на канапето не помръдна, ала в неподвижната му поза се долавяше напрегната готовност за скок.

— Май се канят да ни обират — съобщи крупието. — Нищо не можех да сторя. Изкараха от строя Големия Джордж.

Русият жизнерадостно се усмихна и извади от джоба си четирийсет и пет калибровия пистолет. Насочи го към пода.

— Тоя пък си мисли, че било обир — възкликна той. — Как да не се пукнеш от смях!

Де Рюз затръшна тежката врата, Франсин Лий се отдалечи от него в срещуположния на камината ъгъл на стаята. Той не я погледна. Мъжът на канапето обаче я огледа, а след нея и останалите. Де Рюз тихо обясни:

— Високият е Запарти. Дребният е Мопс Паризи.

Русият отстъпи встрани, като остави само крупието да стърчи в средата на стаята. Четирийсет и пет калибровият пистолет държеше под прицел мъжа на канапето.

— Точно тъй, аз съм Запарти — потвърди високият и хвърли любопитен поглед към Де Рюз.

После се обърна гърбом, отново взе шейкъра, извади запушалката и напълни плитка чаша. Пресуши я на един дъх, избърса устата си с тънка ленена кърпичка и много внимателно я нагъна в джобчето си така, че трите й крайчета да се показват.

Де Рюз пусна тънката си студена усмивка и докосна с пръст края на лявата си вежда. Дясната му ръка беше в джоба на сакото.

— С Ники разиграхме малка сценка — рече той. — Налагаше се, та да не се чудят момчетата отвън, ако се вдигне малко повечко шум при влизането ни тук.

— Интересно звучи — съгласи се Запарти. — За какво искахте да ме видите?

— За оная кола с газа, с която разхождате хората — поясни Де Рюз.

Човекът на канапето направи рязко движение и ръката върху коляното му отскочи като ужилена.

— Недейте… или давайте, ако повече ви харесва, мистър Паризи — рече му Ники. — Въпрос на вкус.

Паризи отново замръзна. Ръката му се отпусна върху късото дебело бедро.

Де Рюз излезе напред в средата на стаята, близо до крупието. Полюляваше се, отделил пети от пода. Сивите му очи проблясваха сънливо, но лицето му беше уморено и изопнато, вече не младо.

— Може и неволно да си се оказал забъркан в тая история, Запарти, но не ми се вярва. Говоря за синия линкълн номер пет „А“ шест, на предната седалка с контейнер с невадски газ. Нали го знаеш, Запарти, оня газ, дето в тоя щат го пускат на осъдените на смърт за убийство.

Запарти преглътна и голямата му адамова ябълка подскочи нагоре и надолу. Той изду устни, сви ги и отново ги изду.

Мъжът на канапето се изсмя високо, сякаш всичко това го забавляваше.

Глас, който не принадлежеше на никого от присъстващите в стаята, рязко отсече:

— Русият, я пусни патлака. Другите да вдигнат ръце горе.

Де Рюз погледна към отворения капак в стената зад бюрото. През отвора се подаваше ръка с пистолет, но не се виждаше нито тяло, нито лице. Светлината в стаята отчетливо открояваше ръката с пистолета. Оръжието беше насочено, кажи-речи, право към Франсин Лий.

— Дадено — бързо каза Де Рюз и вдигна празните си ръце.

— Това трябва да е Големия Джордж — промърмори русият. — Отпочинал и свеж. — Той разтвори дланта си и четирийсет и пет калибровият пистолет тупна на пода пред него.

Паризи пъргаво се изправи и измъкна изпод мишницата си пистолет. Запарти също извади револвер от чекмеджето на бюрото и го стисна здраво.

— Изчезвай и не се показвай повече — изкомандва той към отвора в стената. Капакът се захлопна.

Запарти рязко направи знак с глава на плешивото крупие. Откакто беше влязъл в стаята, той не бе шавнал и на косъм.

— Връщай се на мястото си, Луис. И горе главата.

Крупието кимна, обърна се и излезе от стаята, като внимателно затвори вратата зад себе си. Франсин Лий глуповато се изкиска. Вдигна ръка и придърпа плътно наметката си около шията, сякаш в стаята беше студено. Но прозорци нямаше и огънят в камината пръскаше топлина.

Паризи изсвистя през зъби, с бърза стъпка приближи Де Рюз и пъхна пистолета си под носа му, тласкайки главата му назад. С лявата си ръка пребърка джобовете му и извади колта, после го опипа под мишниците, заобиколи го, провери за оръжие на кръста и пак застана пред него.

Сетне отстъпи малко и удари Де Рюз по бузата с дръжката на единия пистолет. Де Рюз остана съвършено неподвижен, само главата му малко се килна от удара с твърдия метал.

Паризи отново го удари на същото място. От скулата на Де Рюз лениво се проточи струйка кръв. Главата му увисна, а коленете му омекнаха. Бавно се свлече долу и се облегна на лявата си ръка, като разтърсваше глава. Тялото му се преви на две и краката му се подгънаха. Дясната му ръка се поклащаше, увиснала до левия глезен.

— Стига толкова, Мопс — обади се Запарти. — Не се настървявай на кръв. Тия хора трябва да говорят.

Франсин Лий отново се разсмя, съвсем нелепо. Тя се плъзна покрай стената, опряла ръка на нея.

Паризи задиша тежко и се отдръпна от Де Рюз с щастлива усмивка на кръглото си мургаво лице.

— Отдавна го чакам това — каза той.

Когато се отдалечи на около два метра от прилегналия на пода мъж, изпод левия крачол на Де Рюз проблесна малък и тъмен метален предмет, който мигом се озова в ръката му. Раздаде се рязък гръм и откъм пода се надигна оранжево-зелено пламъче.

Главата на Паризи се отметна назад. Под брадичката му се появи кръгла дупка. Почти веднага се уголеми и почервеня. Пръстите му се разхлабиха и изтърваха двата пистолета. Тялото му се олюля и той тежко се стовари на пода.

— Господи Боже! — промълви Запарти и се прицели с пистолета си. Франсин Лий пронизително изпищя и се нахвърли отгоре му с дращене, ритане и задъхани хлипове.

Пистолетът изтрещя два пъти и два куршума се забиха в стената. Посипа се мазилка.

Жената се стрелна към пода, опряна на колене и длани. Изпод роклята се оголи дългият й строен крак.

Русият, приклекнал на едно коляно, отново със своя четирийсет и пет калибров пистолет в ръка, изръмжа възхитен:

— Че тя го обезоръжи, копелето недно!

Запарти се изправи с празни ръце, а изражението на лицето му бе страшно. Върху опакото на дланта му имаше дълга червена драскотина. Револверът му лежеше на пода до Франсин Лий. Ужасените му очи го гледаха невярващо. Паризи изхърка веднъж и застина.

Де Рюз се изправи. Малкият маузер приличаше на играчка в ръката му. Гласът му, все едно много отдалеч, изрече:

— Дръж под око оня капак, Ники…

Извън стаята не се чуваше шум, отникъде нито звук. Запарти стоеше до бюрото вкаменен, с мъртвешки вид. Де Рюз се наведе и докосна Франсин Лий по рамото.

— Добре ли си, мила?

Тя подви крака под себе си, надигна се и застана права, загледана в Паризи. Тялото й се тресеше от нервни тръпки.

— Прости ми, мила — тихичко продума Де Рюз до ухото й. — Изглежда, съм отсъдил погрешно за теб.

Той извади носна кърпа от джоба си, наплюнчи я, после леко потърка лявата си буза и погледна кръвта върху кърпичката.

— Големия Джордж трябва пак да си е легнал — обади се Ники. — Глупак излязох, че не го застрелях.

Де Рюз кимна леко и промълви:

— Да-а. Цялото представление не го биваше. Къде са ви палтото и шапката, мистър Запарти? Искаме да ви поразходим с нас.

9

Вече под сенките на вечнозелените дървета, Де Рюз каза тихо:

— Ето я там, Ники. Никой не я е закачал. Добре е да огледаш наоколо.

Русият се измъкна иззад кормилото на пакарда и отиде под дърветата. Повъртя се малко от същата страна на улицата, където бяха спрели, после се промъкна до големия линкълн пред тухлената жилищна сграда на Северен Кенмор.

Де Рюз се наведе към облегалката на предната седалка и щипна Франсин Лий по бузата.

— Сега си отиваш у дома, мила… с този танк. По-късно ще се видим.

— Джони — вкопчи се тя в ръката му, — а ти какво ще правиш? За Бога, не ти ли стигна веселбата тази вечер!

— Не още, момичето ми. Мистър Запарти иска да ни разправи разни неща. Струва ми се, че една разходка с оная подвижна газова камера ще го пооживи. Във всеки случай тя ми е нужна като доказателство.

Той погледна изкосо към Запарти, сгушил се в ъгъла на задната седалка. Запарти издаде хриплив гърлен звук и се втренчи пред себе си с помръкнало лице.

Ники се върна през улицата и застана до колата, опрял крак на стъпалото.

— Няма ключове — съобщи той. — У теб ли са?

— То се знае — отвърна Де Рюз.

Извади ключовете от джоба си и ги подаде на Ники. Той заобиколи откъм страната на Запарти и отвори вратата.

— Хайде вън, мистър!

Запарти сковано излезе и се изправи под ситно ръмящия дъждец, като беззвучно мърдаше устни. След него от колата се измъкна и Де Рюз.

— Карай, моето момиче.

Франсин Лий се премести зад волана на пакарда и включи стартера. Моторът заработи с ритмично бръмчене.

— Довиждане, мила — меко продума Де Рюз. — Да ми стоплиш чехлите. И една голяма услуга ще ти искам. Не се обаждай на никого.

Пакардът потегли по тъмната улица, под големите вечнозелени дървета. Де Рюз го проследи, докато зави зад ъгъла. После побутна с лакът Запарти.

— Да вървим. Ще се повозиш на задната седалка на газовия си автомобил. Няма да можем да те заредим с нужната порция заради дупката в стъклото, но миризмата ще ти хареса. Отиваме някъде към покрайнините. Цяла нощ има пред нас да си поиграем заедно.

— Сигурно си давате сметка, че това е отвличане — дрезгаво продума Запарти.

— И колко ми е драго, да знаеш — измърка Де Рюз. Те прекосиха улицата — трима мъже, крачещи без бързане един до друг. Ники отвори здравата задна врата на линкълна. Запарти влезе. Ники затръшна вратата, седна зад волана и пъхна ключовете в стартера. Де Рюз седна до него и намести крака от двете страни на контейнера с газ. Миризмата все още се усещаше в цялото купе.

Ники подкара автомобила, направи обратен завой по средата между двете пресечки и се насочи по Франклин, а после по Лос Фелиз към Глендейл. След малко Запарти се наведе напред и задумка по стъклото. Де Рюз постави ухо на дупката в преградата зад главата на Ники. Дрезгавият глас на Запарти изрече:

— Каменна къща… „Касъл роуд“… в наводнения район на Ла Кресента.

— Боже, ама той бил пъзльо и половина — измърмори Ники, без да откъсва очи от пътя пред себе си. Де Рюз кимна и каза замислено:

— Не ще да е само това. След като Паризи е мъртъв, дума не би обелил, освен ако не разчита на някакъв изход.

— Аз пък ще се оставя да ме утрепят от бой, ама няма да отворя уста — отсече Ники. — Я ми запали една отрова, Джони.

Де Рюз запали две цигари и подаде едната на русия. После погледна назад към дългото тяло на Запарти, свито в ъгъла на колата. Крайпътна лампа освети за миг изпитото му лице, като силно подчерта сенките по него.

Голямата кола безшумно прекоси „Глендейл“ и се насочи по склона към Монтроуз. Оттам излязоха на магистралата Сънланд, която ги изведе до изоставения наводнен район на Ла Кресента.

Откриха „Касъл роуд“ и поеха по него към планината. След няколко минути стигнаха до каменна къща. Беше встрани от пътя, отделена от него от широко пространство, вероятно някогашна поляна, а сега пустош, покрита със сбит пясък, осеян с камъчета и няколко едри скални къса. Точно преди нея пътят правеше завой от деветдесет градуса и завършваше пред останки от бетонна стена, съборена от наводнението през трийсет и четвърта, на връх Нова година.

Ники спря колата, изключи светлините и извади от жабката голям никелиран фенер. Подаде го на Де Рюз. Той излезе от колата и спря за миг с ръка върху отворената врата, хванал фенера. Измъкна пистолет от джоба на палтото и отпусна ръка до бедрото си.

— Тоя май шикалкави нещо — рече той. — Както гледам, вътре няма жива душа.

Надникна към Запарти, ухили му се мрачно и закрачи през неравния пясък към къщата. Външната врата беше открехната, подпряна от купчина навят пясък.

Де Рюз тръгна към ъгъла на постройката, като внимаваше да не се изпречва пред отвора на вратата. Движеше се покрай страничната фасада и гледаше нагоре към закованите с дъски прозорци, зад които не проникваше никаква светлина. Застана безмълвен под дъжда, питайки се защо външната врата е отворена. После си спомни, че преди няколко месеца бе имало ново наводнение, не чак толкова голямо като предишното, но все пак достатъчно, за да отвори вратата на фасадата към планината.

На съседните парцели се мержелееха две къщи с гипсова мазилка, и двете изоставени. По-нататък, настрани от речното корито, на един по-височък хълм се виждаше осветен прозорец. Беше единствената светлинка, докъдето поглед стигаше.

Де Рюз се върна пред къщата, промъкна се през отворената врата, влезе вътре и се ослуша. Мина много време, преди да включи фенера.

Къщата нямаше миризма на жилище. Миришеше на поле. В предната стая имаше само пясък, няколко изпотрошени мебели и петна по стените над тъмната ивица, очертаваща нивото на водата, където бяха висели картините.

Де Рюз мина по къс коридор в кухня, където на мястото на умивалника зееше дупка с пропаднала в нея ръждива печка. После влезе в спалнята. До момента не беше чул никакъв звук в къщата.

Спалнята беше квадратна и тъмна. Към пода бе залепнал килим, вкоравен от засъхнала кал. Имаше метално легло с ръждясала пружина, наполовина покрита с лекьосан от водата дюшек.

Изпод леглото се подаваха два крака. Бяха големи крака в светлокафяви високи обувки, над които се подаваха лилави чорапи със сив кант. От чорапите нагоре се виждаха крачолите на пепитен панталон.

Де Рюз стоеше съвсем неподвижен и шареше с лъча на фенера по краката. Леко примлясна, остана така няколко минути, без да помръдва, сетне остави фенера изправен на пода, тъй че отразената светлина от тавана слабо разсейваше мрака в стаята.

Хвана дюшека и го издърпа от леглото. Пресегна се и докосна ръката на човека, опънат на пода. Беше леденостудена. Сграбчи го за глезените и го задърпа, но мъжът беше едър и тежък. По-лесно беше да се отмести леглото над него.

10

Запарти отпусна глава, леко извърната настрани, върху тапицираната облегалка. Очите му бяха плътно стиснати и се мъчеше да избегне доколкото е възможно лъча от големия фенер, проникващ през клепачите му.

Ники приближи фенера до лицето му, като го святкаше и гасеше в монотонен ритъм.

Де Рюз стоеше с един крак върху стъпалото на автомобила до отворената врата и гледаше през дъжда. На мъгливия хоризонт слабо проблясваше самолетна кула.

— Не знаеш кой метод ще свърши работа — безгрижно подхвърли Ники. — Видях веднъж как един рухна само защото полицаят си беше поставил нокътя върху трапчинката на брадичката му.

Де Рюз прихна сподавено.

— Тоя е жилав — рече. — Ще трябва да измислиш нещо по-добро от фенера.

Ники продължаваше да светка и гаси.

— Знам аз как — измърмори, — ама не ща да си цапам ръцете.

След малко Запарти вдигна длани пред лицето си, после бавно ги отпусна и заговори. Приказваше с нисък монотонен глас, затворил очи пред насочения фенер.

— Паризи замисли отвличането. Разбрах чак кога то всичко беше свършило. Преди около месец Паризи просто насилствено ме принуди чрез двама от мафиотите си да го подкрепя. Научил по някакъв начин, че Кандлис ми измъкна двайсет и пет бона, за да защитава брат ми по обвинение в убийство, а после продаде малкия. Не съм го съобщил аз на Паризи. До тази вечер дори не знаех, че му е известно. Дойде в клуба към седем часа и разправя: „Пипнали сме един твой приятел, Хюго Кандлис. Чисти сто бона ще ударим за нула време. Твоята работа е само да помогнеш парата да се разпръсне по масите тук и да се омеша с други мангизи. Трябва да се съгласиш, защото ти даваме дял от печалбата… и защото ти ще си на топа на устата, ако нещо се провали.“ Това е почти всичко. После Паризи седна да чака своите хора. Доста се притесни, когато не се появиха. Един пък излезе, за да се обади от някаква бирария.

Де Рюз дръпна от цигарата, която криеше в дланта си.

— Кой свърши работата? — попита. — И ти как разбра, че Кандлис е тук?

— Мопс ми каза — отвърна Запарти. — Само дето не знаех, че е мъртъв.

Ники се засмя и няколко пъти бързо присветна с фенера.

— Задръж за малко — каза му Де Рюз.

Ники насочи лъча неподвижно към побелялото лице на Запарти. Той размърда устни и отвори веднъж очи. Бяха невиждащи като очите на умряла риба.

— Дяволски е студено тук — обади се Ники. — Какво ще правим с тоя?

— Ще го вкараме в къщата и ще го вържем за Кандлис — рече Де Рюз. — Тъкмо да се топлят двамката. А утре сутринта ще наминем да проверим дали не му е хрумнало нещо ново.

Запарти потрепери. В ъгъла на окото му проблесна нещо, подобно на сълза. След секунда мълчание продума:

— Добре. Аз замислих цялата работа. Колата с невадския газ беше моя идея. Не исках парите. Исках Кандлис, и то мъртъв. В петък ще стане една седмица, откак обесиха малкия ми брат в „Сан Куентин“. Настана тишина. Ники измърмори нещо под носа си. Де Рюз нито помръдна, нито издаде звук. Запарти продължи:

— Матик, шофьорът на Кандлис, също беше в играта. Мразеше шефа си. Трябваше да кара подменената кола, тъй че всичко да изглежда наред, а после да се покрие. Само че още докато вървеше подготовката, взе да се налива като бъчва. Паризи престана да му се доверява и нареди да го очистят. Така че друго момче караше колата. Валеше дъжд и това помогна.

— По-добре звучи — съгласи се Де Рюз, — но не е всичко.

Запарти рязко сви рамене, леко отвори очи срещу лъча и почти се усмихна.

— Какво, по дяволите, искаш повече? Филия, намазана от двете страни ли?

— Искам да ми посочиш оня, дето ви насъска по мен… Добре, зарежи. Сам ще се оправя.

Той отмести крак от стъпалото и запрати фаса си далеч в тъмнината. Затвори с трясък задната врата и седна отпред. Ники прибра фенера, намести се зад волана и включи двигателя.

— Карай нанякъде, където да се обадя за такси, Ники — каза Де Рюз. — После се повозете с тоя около час и позвъни на Франси. Ще й оставя съобщение за теб.

Русият бавно завъртя глава.

— Ти си приятел на място, Джони, и много те харесвам. Само че и без това отидохме твърде далеч. Тая кола сега ще я закарам пред полицията. Не забравяй, че у дома под старите си ризи държа разрешително за частен детектив.

— Отпусни ми час, Ники — помоли Де Рюз. — Само един час.

Колата пое надолу по хълма, прекоси магистралата „Сънланд“ и по склона на друг хълм се насочи към Монтроуз. След малко Ники се обади:

— Дадено.

11

Часовникът върху бюрото в приемната на Каза Де Оро показваше един и дванайсет. Приемната беше обзаведена в старинен испански стил, с черни и червени индиански килимчета, столове, обковани с декоративни гвоздеи, с кожени възглавнички, обточени с ресни от кожа. Сиво-зелените врати от маслиново дърво бяха окичени с грубовати панти от ковано желязо.

Слабичък спретнат чиновник с напомадени руси мустаци и рус алаброс седеше, облегнал лакти на бюрото. Погледна часовника и се прозя, като почука зъби с лъскавите си нокти.

Вратата откъм улицата се отвори и влезе Де Рюз. Свали шапка, размаха я и отново си я сложи, като дръпна ниско периферията й. Очите му бавно обходиха пустата приемна, после той приближи до бюрото и плесна върху него ръката си в ръкавица.

— Кой номер е вилата на Хюго Кандлис? — попита.

Чиновникът, изглежда, се подразни. Погледна часовника, после Де Рюз и пак часовника. Усмихна се надменно и изрече с лек акцент:

— Дванайсет „це“. Нали няма да искате да съобщавам за вас… в този час?

— Не — отвърна Де Рюз.

Извърна се и тръгна към голяма врата с ромбовидно стъклено прозорче. Приличаше на врата към много луксозна тоалетна.

Щом посегна към дръжката, зад гърба му се разнесе остро иззвъняване.

Де Рюз хвърли поглед през рамо и отново се върна до бюрото. Чиновникът доста бързо дръпна ръката си от звънеца. После със студен и оскърбителен сарказъм заяви:

— Бъдете любезен да забележите, че не сте по паднал на мястото, което вероятно ви е нужно.

По скулите на Де Рюз избиха тъмночервени петна. Пресегна се, улови обточения с ширит ревер на чиновника и го дръпна така, че оня се опря с гърди на бюрото.

— Що за духовитости пускаш, фукльо?

Чиновникът пребледня, но все пак успя отново да натисне звънеца с трепереща ръка.

Шишкав мъж с костюм като чувал и сиво-кафява перука, закриваща само темето му, се появи от вътрешната врата зад бюрото, вдигна дебелия си показалец и рече:

— Ей!

Де Рюз пусна чиновника и безизразно се загледа в пепелта от пура, посипана върху сакото на шишкото.

— Аз съм охраната на комплекса. Ако си решил да се ежиш, с мен ще си имаш работа.

— Вижда се, че с теб ще намерим общ език — каза Де Рюз. — Ела за малко в ъгъла.

Отидоха в дъното на приемната и седнаха край една палма. Шишкото се прозя добродушно, надигна перуката си от единия край и се почеса отдолу.

— Аз съм Кувалик — представи се той. — Някой път и на мен ми е идвало да го цапардосам тоя швейцарец. Та каква е работата?

— Умееш ли да си държиш езика зад зъбите? — попита Де Рюз.

— Не. На мен ми дай да дрънкам. В това тежкарско място друго забавление не ми е останало.

Кувалик извади от джоба си наполовина изпушена пура и си опърли носа, додето я запали.

— Този път ще трябва да си траеш — каза Де Рюз.

Той бръкна под палтото си, извади портфейла и отдели две десетдоларови банкноти. Нави ги около пръста си на тръбичка и пъхна тръбичката в джобчето на шишкото. Кувалик примигна, но нищо не каза.

— В апартамента на Кандлис има един човек на име Джордж Дайъл. Колата му е отвън, така че няма къде другаде да е. Искам да се видя с него, без да съобщават името ми. Можеш ти да ме заведеш и да останеш с мен.

— Ами то е малко късно — предпазливо продума шишкото. — Може да си е легнал.

— Ако си е легнал, значи е сбъркал леглото — отряза Де Рюз. — Ще трябва да стане.

Шишкото се изправи.

— Не ми харесва туй, дето подозирам, ама ми харесват десетачките ти — рече той. — Ще вляза и ще видя дали са будни. А ти стой мирен.

Де Рюз кимна. Кувалик мина покрай стената и се изниза през врата в ъгъла. Както вървеше, под сакото му се подаде квадратният край на грубо изработен кобур. Чиновникът го проследи, после метна презрителен поглед към Де Рюз и извади пиличка за нокти.

Минаха десет минути… петнайсет. Кувалик не се върна. Внезапно Де Рюз се изправи смръщен и се запъти към вратата в ъгъла. Чиновникът зад бюрото настръхна и стрелна с очи телефона, но не го докосна.

Де Рюз излезе през вратата и се озова в покрита галерия. Дъждът бавно се стичаше по наклонените керемиди на покрива. Мина през вътрешен двор, в средата на който имаше басейн, ограден в овална мозаечна рамка от пъстроцветни плочки. Прекоси двора и видя, че в другия край се разклонява на няколко по-малки подобни пространства. В дъното на дворчето вляво светеше прозорец. Де Рюз наслуки тръгна към него и като доближи, различи на вратата номер 12С.

Изкачи две широки стъпала, натисна звънеца и чу звука му някъде далеч вътре. Нищо не се случи. След малко позвъни отново и опита да отвори вратата. Беше заключена. Стори му се, че отвътре долавя слабо приглушено тропане.

Постоя още малко в дъжда, после заобиколи виличката по тясна подгизнала пътечка и се озова отзад. Опита черния вход — и той заключен. Де Рюз изруга, измъкна пистолета изпод мишницата си, постави шапката си върху стъкленото прозорче на задната врата и го строши с дръжката на пистолета. Вътре с лек звън се посипа стъкло. Прибра оръжието, намести шапката на главата си и провря ръка през прозорчето, за да отключи.

Кухнята беше просторна и уютна, с черни и жълти керамични плочки и видът й беше такъв, сякаш се използваше главно за приготвяне на питиета. На фаянсовия плот бяха наредени две бутилки „Хайг енд Хайг“, бутилка „Хенеси“ и разни красиви шишета с ликьор. Къс коридор водеше към дневната. В ъгъла имаше роял със запален лампион до него. Друга лампа светеше на ниска масичка с питиета и чаши. В камината тлееха недогорели дърва. Шумът от тропането се усили.

Де Рюз прекоси дневната и през вратата, заобиколена с драперия, влезе в друг коридор, а оттам в спалня с красиво облицовани стени. Тропането се раздаваше от ниша. Де Рюз отвори вратата й и видя вътре човек. Седеше на пода гърбом, сред джунгла от окачени на закачалки рокли. Лицето и глезените му бяха вързани с хавлиени кърпи. Китките му също бяха вързани на гърба. Беше много плешив, като крупието в клуб „Египет“.

Един миг Де Рюз го гледа сурово смръщен, после внезапно се усмихна, наведе се и го развърза.

Мъжът изплю един парцал, изруга дрезгаво и взе да рови сред дрехите в дъното на нишата. Измъкна се, стиснал нещо рошаво в ръцете си, пооправи го малко и го нахлупи на плешивата си глава.

Това отново го превърна в Кувалик, охранителя на комплекса.

Изправи се, като продължаваше да ругае, и се отдръпна от Де Рюз с крива усмивка на дебелото си лице. Дясната му ръка се стрелна към кобура на кръста.

— Разправяй — каза Де Рюз, като разпери ръце и седна на малка, облечена с кретон табуретка.

Един миг Кувалик мълчаливо се взира в него, после махна ръката си от пистолета.

— Видях, че свети — подхвана той, — затова натиснах звънеца. Отвори висок мургав мъж. Често съм го виждал да идва. Това е Дайъл. Рекох му, че един човек отвън в приемната иска да го види, без да се вдига шум, и не ще да си каже името.

— Постъпил си като глупак — отсъди сухо Де Рюз.

— Тогава не, ама малко след туй — ухили се Кувалик и изплю от устата си парченце от парцала. — Взех, че те описах. Ей тогаз вече излязох същински глупак. Той се усмихна някак особено и ме покани да вляза за малко. Минах покрай него, а той затвори вратата и ръгна пистолет в бъбрека ми. Попита ме: „Казваш, че бил целият облечен в тъмно, така ли?“ Викам му: „Да, ама защо тоз патлак?“ А той: „Не е ли един със сиви очи, леко къдрава черна коса и яка челюст?“ Пък аз: „Да бе, копеле, ама за какво ти е патлакът?“ А той: „Ей за това“ — и ме гости с него отзад по главата. Строполих се като чувал с картофи, но не бях изгубил съзнание. Тогаз се показа жената на Кандлис, двамата ме вързаха, тикнаха ме в нишата, и туйто. Чух ги да шумолят наоколо още малко и после стана тихо, додето ти позвъни. По лицето на Де Рюз плъзна ленива мека усмивка.

Тялото му бе съвсем отпуснато на стола. Движенията му изведнъж станаха плавни и забавени.

— Офейкали са — тихо продума той. — Били са предупредени. Който го е направил, не е постъпил много умно.

— Аз съм охранител врял и кипял — рече Кувалик — и мога да понеса шока. В какво са замесени тия?

— Що за жена е мисис Кандлис?

— Брюнетка, бива си я на вид. Стръвна на мъже, както се казва. Малко похабена и изнервена. На всеки три месеца нов шофьор назначават. И тук в комплекса има един-двама, на които е хвърлила око. Тоя жиголо, дето ме цапардоса, също трябва да е нейна бройка.

Де Рюз погледна часовника си, кимна и се наклони напред, за да стане.

— Май е време да се обърнем към закона. Имаш ли приятели в града, на които искаш да услужиш с информация за отвличане?

— Прибързваш малко — прекъсна го един глас.

От коридора в стаята с бърза стъпка Влезе Джордж Дайъл и се изправи пред тях с автоматичен пистолет с дълга тънка цев и заглушител. В очите му имаше трескав лудешки блясък, но жълтеникавият му пръст върху спусъка на малкия пистолет не потрепваше.

— Не сме изчезнали — поясни той. — Не бяхме готови още. Макар тая идея да звучи добре… за вас двамата.

Дебелата ръка на Кувалик посегна към кобура на кръста.

Малкият автоматичен пистолет с черен заглушител издаде кратък тъп звук, който мигом се повтори.

От сакото на Кувалик отпред се вдигна облаче прах. Ръцете му рязко се разтърсиха, очичките му силно се разшириха като семенца, изскочили от шушулката си. Свлече се тежко и застина неподвижен на пода върху левия си хълбок, с гръб към стената. Перуката му се беше килнала над ухото.

Де Рюз му хвърли бърз поглед и отново насочи очи към Дайъл. Никакво чувство не пролича по лицето му, нито дори вълнение.

— Ти си откачен глупак, Дайъл — проговори той. — Така унищожи и последния си шанс. Можеше да блъфираш. Но това не беше единствената ти грешка.

— Така е — отвърна спокойно Дайъл. — Сега го разбирам. Не биваше да пращам момчетата по теб. Направих го, защото ми се прииска. Така става, когато не подхождаш професионално.

Де Рюз леко кимна и изгледа Дайъл почти приятелски.

— Интересувам се просто ей така… Кой те предупреди, че играта се е провалила?

— Франси… само дето никак не побърза да го стори — с ярост изрече Дайъл. — А сега заминавам, тъй че известно време няма да мога да й изкажа благодарност.

— Никога няма да успееш — каза Де Рюз. — Няма да се измъкнеш от щата. Няма да докоснеш дори цент от парите на шефа си. Тъкмо в момента цялата история се разправя в полицията.

— Ще се измъкнем — отсече Дайъл. — За път имаме достатъчно пари, Джони. Сбогом.

Лицето на Дайъл се изопна и ръката, в която държеше пистолета, се вдигна рязко. Де Рюз притвори очи и се стегна да посрещне ужасния шок. Малкият пистолет не изгърмя. Зад гърба на Дайъл се разнесе шумолене и в стаята се появи висока чернокоса жена в сиво кожено палто. Върху косата й, завита на руло на тила, бе прикрепена шапчица. Беше от красавиците, които са много слаби, почти безплътни. Червилото на устните й изглеждаше черно, на бузите нямаше руж.

С хладен, ленив глас, който не отговаряше на напрегнатото й изражение, тя попита:

— Коя е Франси?

Де Рюз широко отвори очи, стегна мускули и дясната му ръка се запрокрадва към гърдите.

— Франси е моята приятелка — поясни той. — Мистър Дайъл се опитваше да ми я отнеме, но няма нищо. Той е хубаво момче и не е чудно, че може да има която си пожелае.

Лицето на високата жена внезапно потъмня от необуздан гняв. Тя се вкопчи яростно в ръката на Дайъл — в онази, която държеше пистолета.

Де Рюз посегна светкавично към кобура под мишницата си и извади своя трийсет и осем калибров пистолет. Но гърмежът се разнесе не от неговото оръжие, нито от автоматичния пистолет със заглушител в ръката на Дайъл. Беше от грамаден армейски колт с осеминчова цев и трясъкът наподобяваше бомбена експлозия. Изгърмя откъм пода, край дясното бедро на Кувалик, до което го бе стиснала дебелата му ръка.

Изстрелът беше само един. Сякаш невидима гигантска ръка отхвърли Дайъл назад към стената. Главата му се блъсна в нея и красивото мургаво лице мигом се превърна в кървава маска.

Свлече се безжизнено покрай стената, а малкият автоматичен пистолет с черен заглушител падна пред него.

Чернокосата жена се хвърли към оръжието, опряна на колене и длани пред простряното тяло на Дайъл. Успя да го грабне и понечи да го вдигне. Лицето й бе конвулсивно изкривено, между разтворените устни проблясваха тънки и остри хищни зъби. Прозвуча гласът на Кувалик:

— Корав човек съм, врял и кипял охранител.

Грамадният му пистолет отново изтрещя. От устата на жената излезе остър писък. Ударната вълна запокити тялото й върху трупа на Дайъл. Очите й се отвориха и затвориха, пак се отвориха и затвориха. Лицето й стана бяло и безжизнено.

— В рамото е улучена. Не е страшно — обясни Кувалик и се изправи. Разтвори сакото си и се потупа по гърдите.

— Нося предпазна жилетка — гордо обяви той. — Ама си рекох, че ще е по-добре да покротувам малко, та да не вземеше оня да ме опатка в лицето.

12

Франсин Лий се прозя, протегна дългия си крак, обут в зелена пижама, и се загледа в малкия зелен пантоф върху босото си стъпало. Отново се прозя, стана, поразходи се нервно из стаята и отиде до бара. Сипа си алкохол и бързо го изпи, като рязко потръпна. Лицето й бе изопнато и уморено, очите пусти, с тъмни сенки под тях.

Погледна часовничето на китката си. Беше почти четири сутринта. Ръката й бе все още вдигната, когато трепна от някакъв звук, опря гръб на бара и задиша бързо, на пресекулки.

През червените завеси влезе Де Рюз. Спря, погледна я съвършено безизразно, после бавно свали шапката и палтото си и ги захвърли на един стол. След това свали сакото си и бежовия кобур под мишницата и отиде при барчето с напитки.

Подуши някаква чаша, напълни я до една трета с уиски и го изгълта наведнъж.

— Значи непременно държеше да предупредиш оная гад — рече мрачно, свел поглед към празната чаша в ръцете си.

— Да, трябваше да му се обадя — каза Франсин Лий. — Какво стана?

— Трябвало да се обадиш на гадината — имитира буквално тона и Де Рюз. — Дяволски добре си знаела, че и той е замесен в това. Предпочитала си той да се измъкне, та макар и да ме очисти, за да го постигне.

— Добре ли си, Джони? — попита тя тихо и уморено. Де Рюз не отговори и не я погледна. Бавно сложи чашата върху бара, сипа в нея уиски, доля газирана вода и се огледа за лед. Като не намери, надигна питието, а очите му бяха приковани в белия плот на бара. Франсин Лий промълви:

— Няма нито един човек на света, на който да не е нужна преднина при схватка с теб, Джони. Не би му помогнала, но трябваше да му я осигуря, доколкото го познавах.

— Звучи великолепно — бавно произнесе Джони. — Само дето не съм чак толкова добър. И сега щях да бъда вкочанен труп, ако не беше един комичен хотелски охранител, който ходи на работа с армейски колт и предпазна жилетка.

Франсин Лий помълча малко и продума:

— Искаш ли да изчезна?

Де Рюз я стрелна с поглед, после отново зарея очи встрани. Остави чашата си и се отдалечи от бара. През рамо подхвърли:

— Не, стига да продължаваш да ми казваш само истината.

Седна в дълбоко кресло, облакъти се на него и зарови лице в шепите си. Франсин Лий го гледа известно време, после приближи и приседна отстрани на креслото. Придърпа нежно главата на Де Рюз, за да я опре на облегалката, и взе да милва челото му.

Той затвори очи. Постепенно тялото му се отпусна и гласът му прозвуча сънливо:

— Ти може би спаси живота ми в клуб „Египет“. Приемам, че това ти е дало известно право да под готвиш хубавеца срещу мен.

Франсин Лий продължи да го гали мълчешком по главата.

— Хубавецът е мъртъв — продължи Де Рюз. — Шегаджията го застреля и му отнесе половината физиономия.

Ръката на Франсин Лий застина за миг, после пръстите й отново се задвижиха гальовно.

— И госпожата на Кандлис участваше в цялата история. Доста буйна дама ми се видя. Искала е парите на Хюго и заедно с тях всички мъже на света, освен самия Хюго. Слава Богу, че оцеля. Доста си развърза езика. А също и Запарти.

— Да, миличък — промълви Франсин Лий.

— Кандлис е мъртъв — през прозявка съобщи Де Рюз. — Бил е мъртъв преди още да се намесим. От самото начало са искали неговата смърт на всяка цена. На Паризи му е било все едно, държал е само да му се плати.

— Да, миличък — рече Франсин Лий.

— Останалото ще ти го разправя утре — с все по-сънлив глас добави Де Рюз. — Както схващам, двамата с Ники сме чисти пред закона… Хайде да заминем за Рино и да се оженим… Писна ми от този ергенски живот… Налей ми още едно уиски, моето момиче.

Франсин Лий не помръдна, само пръстите й продължиха леко и успокояващо да милват челото и слепоочията му. Де Рюз се намести по-удобно в креслото и изви глава на една страна.

— Да, миличък.

— Не ме наричай „миличък“ — неясно измърмори Де Рюз. — Казвай ми „наивнико“.

Когато секунда след това потъна в дълбок сън, тя се надигна от креслото и седна срещу него. Остана така, неподвижна, загледана в Де Рюз, подпряла лице върху изящните си дълги ръце с яркочервени нокти.

Информация за текста

© 1935 Реймънд Чандлър

Raymond Chandler

Nevada Gas, 1935

Сканиране и разпознаване: nextvasko, 2008

Редакция: BHorse, 2008

Издание:

Реймънд Чандлър. Пълна колекция разкази, том 4

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/9504]

Последна редакция: 2008-11-18 14:30:00

Content

Реймънд Чандлър
Невадски газ

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

Информация за текста