Реймънд Чандлър

Убиец в дъжда

1

Седяхме в една стая на хотел „Бърглънд“. В моята стая. Аз отстрани на леглото, а Дравец — във фотьойла.

Дъждът блъскаше по прозорците. Те бяха здраво затворени, в стаята беше горещо, върху масата работеше малък вентилатор. Въздушната струя обливаше челото на Дравец, повдигаше тежката му черна коса, раздвижваше по-дългите косми от рунтавите вежди, които разсичаха лицето с непрекъснатата си плътна линия. Приличаше на неочаквано забогатял професионален бияч.

Той се усмихна, показа ми част от златните си зъби и рече:

— Какво знаеш за мен?

Каза го важно, сякаш всеки, който знае нещо за него, заслужава да научи много повече.

— Нищо — отвърнах. — Чист си, доколкото знам.

Дравец повдигна тежката си космата ръка и близо минута я разглежда съсредоточено.

— Не ме разбираш. Изпраща ме Макгий. Макгий Виолетката.

— Чудесно. Как е Виолетката?

Макгий Виолетката беше инспектор в отдел „Убийства“.

Дравец погледна огромната си длан и се намръщи.

— Не, пак не ме разбираш. Имам една работа за теб.

— Не излизам особено напоследък — рекох. — Позакъсал съм със здравето.

Дравец огледа стаята, правеше се на не чак толкова наблюдателен.

— Или може би с парите? — рече.

— Нищо чудно — отвърнах.

Беше облечен с леко велурено палто, препасано с колан. Разкопча го небрежно и измъкна портфейл колкото бала сено. Отвътре, под различни ъгли, безгрижно надничаха банкноти. Шляпна го върху коляното си и се чу плътен, галещ ухото звук. Той го изтръска, избра няколко банкноти от купчината, върна останалите обратно, изпусна портфейла на пода, но не го вдигна, нареди пет стотачки като стегната ръка на покер и ги пъхна под крачето на вентилатора върху масата.

След всичко това засумтя от доволство.

— Фрашкан съм с мангизи — обяви.

— Виждам. Какво трябва да направя, ако ги взема?

— Е, сега вече ме познаваш, нали?

— Малко по-добре.

Извадих плик от вътрешния си джоб и му зачетох на глас надрасканото на гърба.

— „Дравец, Антон или Тони. Бивш стоманолеяр от Питсбърг, нощен пазач, общ работник. Кривва от правия път и попада в затвора. Напуска града, прехвърля се в Западните щати. Работи в ранчо за авокадо в Ел Сегуро. Сдобива се със собствено ранчо. С началото на петролния бум в Ел Сегуро той е на върха. Забогатява. Губи цяло състояние в несполучливи сделки с петролни кладенци, но пак му остава доста. Сърбин по произход, метър и осемдесет висок, сто и петнайсет килограма тежък, има една дъщеря, не е известно да е бил женен. Полицейското му досие е относително чисто. След Питсбърг в него не е на насяно нищо.“

Запалих лула.

— Исусе! — възкликна той. — Откъде изрови всичко това?

— С връзки. Та какво те води насам?

Дравец вдигна портфейла от пода и зарови вътре с два квадратни пръста, изплезил език между дебелите си устни. Най-после измъкна кафява визитка и няколко смачкани хартийки. Побутна ги към мен.

Върху визитката със златисти, много елегантни букви бе написано: „Господин Харолд Хардуик Стайнър“, а отдолу, с доста дребен шрифт: „Редки книги и луксозни издания“. Нямаше нито адрес, нито телефонен номер.

Хартийките, три на брой, се оказаха най-обикновени разписи, удостоверяващи загуба на комар за по хиляда долара всяка. Бяха подписани „Кармен Дравец“ с разкрачен инфантилен почерк.

Върнах му ги и попитах:

— Шантаж?

Той бавно поклати глава и върху лицето му се появи нещо благо, което го нямаше преди.

— Това е дъщеричката ми — Кармен. Този Стайнър й досажда. Тя все се мъкне в неговото заведение, вдига квартала на главата си. Той й е любовник. Цялата работа не ми харесва.

Кимнах.

— А разписките?

— Мангизите не ме интересуват. Играла с него комар — майната им. Само че е шантава на тема мъже. Иди кажи на тоя Стайнър да остави Кармен на мира, защото ще му счупя врата със собствените си ръце. Ясно ли е?

Всичко това на един дъх, с тежко дишане. Очите му станаха малки, кръгли и зли. Зъбите му заскърцаха ядно.

— Защо аз да му го казвам? Защо не му го кажеш сам?

— Може да ме хванат бесните и да го претрепя тоя…! — изрева Дравец

Бръкнах в джоба, извадих кибритена клечка и разчовърках с нея пепелта в лулата. Наблюдавах го внимателно известно време, докато в главата ми се оформяше идеята.

— Дрън-дрън, страх те е — рекох.

Огромните му юмруци се вдигнаха. Държеше ги на височината на раменете и ги размахваше. Страхотни топузи от мускули и кости. После бавно ги свали, изпусна дълбока, откровена въздишка и каза:

— Да. Страх ме е. Не знам как да се справям с нея. Все нови мъже и до един негодници. Съвсем наскоро дадох на някакъв Джо Марти пет бона да я остави на мира. Тя още ми се сърди по тоя случай.

Обърнах се към прозореца, гледах как дъждът се удря в стъклото, размазва се и се спуска надолу в тлъста бразда, като разтопен желатин. Все още беше доста ранна есен за такъв дъжд.

— Да им буташ мангизи, не е решение — казах. — Можеш да го правиш цял живот. Значи искаш да съм по-груб с този Стайнър.

— Кажи му, че ще му счупя врата!

— Не виждам смисъл. Познавам Стайнър. И сам бих му счупил врата вместо теб, ако знаех, че ще има полза.

Той се наведе напред и сграбчи ръката ми. Очите му станаха като на дете. Във всяко изплува по една сива сълза.

— Слушай, Макгий разправя, че си свестен човек. Ще ти призная нещо, дето не съм го казвал на никого — на никого! Кармен… тя въобще не е мое дете. Просто я намерих в Смоуки — бебе още, на улицата. С нея нямаше никой. Може и да съм я откраднал, а?

— На такова прилича — отвърнах и с мъка освободих ръката си. Разтрих я с другата, за да възстанови кръвообращението. Ако този тип стиснеше телефонен стълб, като нищо щеше да го прекърши.

— След това влязох в пътя — продължи той мрачно, но и разнежено. — Дойдох тук и се устроих добре. Тя порасна. Аз я обичам.

— Ъхъ. Това е естествено.

— Не ме разбра. Искам да се оженя за нея.

Зяпнах го изненадан.

— Ще порасне, ще й дойде акълът в главата. Може би ще се съгласи да се омъжи за мен, а?

Гласът му ме умоляваше, сякаш това зависи от мен.

— Казвал ли си й го някога?

— Страх ме е — смутено призна той.

— Тя пада ли си по Стайнър, как мислиш?

Той кимна.

— Но това няма значение.

Не се съмнявах, че е така. Станах от леглото, отворих единия прозорец и за минута положих лицето си на дъжда.

— Дай да се изясним тогава — казах, като затворих отново прозореца и се върнах на леглото. — Аз мога да те отърва от Стайнър. Лесно е. Просто не виждам какво ще спечелиш.

Той отново посегна към ръката ми, но този път бях по-бърз от него.

— Дойде тук и беше доста наперен, размахваше пари — казах. — Сега си отиваш омекнал. Не от нещо, което съм казал. Ти си го знаеше отпреди. Не водя рубриката „Самотни сърца“, а и не съм голям оптимист във връзка със случая ти, но ще те отърва от Стайнър, ако наистина го желаеш.

Дравец тромаво се изправи, размаха шапката си и се втренчи в краката ми.

— Отърви ме от него. Той бездруго не е човек за нея.

— Да знаеш, че може да ти поотънее кесията.

— Няма значение. Нали е за това.

Закопча се, нахлупи шапката върху голямата си чорлава глава и се изниза навън. Внимателно затвори вратата, сякаш излизаше от стаята на болник.

Реших, че е смахнат колкото си иска, но ми беше симпатичен.

Прибрах банкнотите на скришно място, забърках си уиски с много сода и седнах в стола, който още пазеше топлината му. Отпивах от чашата и си мислех дали Дравец не се досеща за истинския занаят на Стайнър.

Стайнър притежаваше колекция от редки и недотам редки порнографски книги, които раздаваше — за по десет долара на ден — на подходящи хора.

2

През следващия ден валя. Късно следобед заседнах в син крайслер, паркиран срещу магазинче от другата страна на „Булеварда на залеза“. Над вратата му с ръкописни зелени неонови букви пишеше: X. X. Стайнър.

Дъждът плющеше с такава сила, че пръскаше минувачите чак до коленете и пълнеше канавките. Едри ченгета в мушами, лъщящи като дулата на пушки, здравата се забавляваха, като гушкаха девойчета с копринени чорапи и шикозни гумени ботушки, за да ги пренесат през най-непроходими места.

Водата барабанеше по гюрука на крайслера, шляпаше по опънатия брезент, проникваше през шевовете и правеше локва на пода, за да мога да кисна краката си.

Имах голяма бутилка скоч и я използвах доста често, за да поддържам интереса си.

Стайнър въртеше търговия дори в такова време; може би точно в такова. Разни хубави коли спираха пред магазина му и разни хубави мъже изтичваха вътре, а после навън, стиснали увити пакети под мишница. Разбира се, те може би купуваха редки книги и луксозни издания.

В пет и половина пъпчив младеж с кожена винтяга излезе от магазина и препусна нагоре по страничната уличка. Върна се в спретнат млечносив двуместен автомобил. Стайнър излезе от магазина и седна в колата. Беше с тъмнозелено кожено палто, цигара в кехлибарено цигаре, без шапка. От такова разстояние не можех да видя стъкленото му око, но знаех за него. Докато беше на тротоара, младежът с винтягата държа чадър над главата му, а после го затвори и му го подаде вътре.

Стайнър подкара на запад по „Булеварда на залеза“. И аз подкарах на запад по „Булеварда“. Подмина търговската част и при „Пепър каньон“ зави на север. Следва го лесно, на една пряка разстояние. Бях почти сигурен, че се прибира вкъщи, което беше естествено.

Напусна „Пепър драйв“ и сви по спираловидна мокра бетонна алея, наречена „Ла Върн терас“. Изкачи се почти до върха. Пътят беше тесен, с висок банкет от едната страна и с няколко много приятни къщи в алпийски стил, построени върху стръмния склон от другата. Покривите им не се извисяваха много над нивото на улицата, фасадите им бяха скрити зад гъсти шубраци. Подгизнали дървета ръсеха допълнителна влага навсякъде.

Пред скривалището на Стайнър имаше подстриган жив плет, толкова висок, че закриваше дори прозорците. Влизаше се през нещо като лабиринт и вратата на къщата не се виждаше откъм улицата. Той прибра млечносивия автомобил в малък гараж, заключи, мина през лабиринта с отворен чадър, а после в къщата светна.

Докато вършеше всичко това, го подминах и се изкачих до върха на хълма. Там обърнах, върнах се и паркирах пред горната къща. Изглежда, никой не живееше в нея, но отпред нямаше обяви за продажба или даване под наем. Подех диалог с бутилката скоч, а после просто си седях в колата.

В шест и петнайсет по хълма запълзяха фарове. Междувременно съвсем се бе стъмнило. Пред живия плет на Стайнър спря кола. От нея излезе слабо високо момиче в дъждобран. През плета се процеждаше достатъчно светлина, за да видя, че е тъмнокоса и най-вероятно хубава.

Чу се говор в дъжда, после хлопна врата. Излязох от крайслера, спуснах се надолу и осветих колата с тънко като молив фенерче. Беше тъмночервеникав или кафяв спортен пакард. Разрешителното бе на името на Кармен Дравец, „Люзърн авеню“ № 3956. Върнах се обратно в моята барака.

Тежко и бавно се изниза един час. Никаква кола не се изкачи, нито слезе по хълма. Изглеждаше доста спокоен квартал.

После от къщата на Стайнър проблесна остра бяла светлина, като лятна светкавица. Отново настъпи мрак, но слаб, приглушен писък се процеди в тъмнината и заглъхна сред мокрите дървета.

Изхвърчах от крайслера и затичах надолу, преди още последното ехо да е заглъхнало.

В писъка нямаше страх. Долавяше се нотка на недотам неприятен шок, пиянски обертон и следи от чист идиотизъм.

Нахълтах през процепа в живия плет, заобиколих преградата, която скриваше входа, и вдигнах ръка с намерение да заблъскам по вратата. В къщата цареше пълна тишина.

Точно тогава, сякаш някой бе изчаквал нарочно, отвътре проехтяха три бързи изстрела. Последва дълга, хриптяща въздишка, меко тупване и бързи стъпки към вътрешността на къщата.

Само си загубих времето да блъскам вратата с рамо, без да съм се засилил достатъчно. Тя ме отхвърли назад като ритник на обозно муле.

Пътеката, която свързваше входната врата с пътя, приличаше на тясно мостче. Къщата нямаше веранда и следователно никакъв по-бърз достъп до прозорците. Нямаше как да се мине отзад освен през самата къща или през дългото дървено стълбище, което свързваше задния вход с тясната уличка надолу по хълма. Точно по това стълбище чух тропот на крака.

Шумът ме накара да се раздвижа и отново блъснах вратата, този път с цялата си тежест. Ключалката поддаде и влетях надолу по две стъпала в голяма, полутъмна разхвърляна стая. Тогава не успях да видя какво има в нея. Пресякох я бързо и се отправих към задната част на къщата.

Бях съвсем сигурен, че вътре витае смъртта.

Тъкмо излязох на задната веранда и долу на улицата заработи двигател. Колата отмина бързо, без светлини. Това беше всичко. Върнах се обратно в дневната.

3

Тя се простираше чак до предната част на къщата. Таванът беше нисък, с гредоред, а боядисаните в кафяво стени бяха обкичени с тъкани гоблени. Имаше ниски рафтове, натъпкани с книги. На пода бе проснат дебел розов килим, върху който падаше светлината на два лампиона с бледозелени абажури. В средата на килима имаше голямо ниско бюро и черен стол с жълта атлазена възглавничка. Бюрото бе отрупано с книги.

До една от стените, на нещо като подиум, беше сложен стол от тиково дърво с висока облегалка и поставки за ръцете. На стола, върху червен шал с ресни, седеше тъмнокосо момиче.

Седеше много изправена, с ръце върху облегалките на стола, с плътно притиснати колене, вдървено тяло и вирната брадичка. Очите й бяха широко отворени, с налудничав поглед и сякаш без зеници.

Изглежда, не съзнаваше какво става около нея, но позата й не бе на загубила съзнание. На вид все едно вършеше нещо доста важно и полезно.

От устата й излизаше глухо кискане, което не променяше изражението й и не движеше устните й. Явно изобщо не ме виждаше.

Носеше дълги обици от нефрит и като ги изключим, беше чисто гола.

Обърнах се и погледнах към другия край на стаята.

Стайнър лежеше по гръб на пода, досами розовия килим, пред нещо като триножник. Върху него имаше кръгъл отвор, откъдето се подаваше обективът на фотоапарат. Обективът изглеждаше насочен към момичето върху стола от тиково дърво.

На пода, край трупа, до отметнатата ръка в свободен копринен ръкав се търкаляше светкавица. Шнурът й водеше някъде зад триножника.

Краката на Стайнър бяха обути в китайски пантофи с дебели плъстени бели подметки. Носеше черна атлазена пижама и бродиран китайски халат. Предницата на дрехата беше просмукана от кръв. Стъкленото му око блестеше силно и бе най-живото нещо у него. От пръв поглед си личеше, че нито един от трите изстрела не е пропуснал целта.

Светкавицата бе източникът на бялата светлина, която бях видял да проблясва в къщата, а писъкът-полукикот — реакцията на упоеното голо момиче. Някой бе решил, че трите изстрела са най-подходящият начин да се сложи точка на цялата история. Вероятно идея на момчето, което избяга по задните стълби.

Хрумването му според мен бе напълно основателно. На този етап прецених, че няма да е зле да затворя входната врата и да сложа късата верига, прикрепена към нея. Ключалката бе разбита вследствие на бурното ми нахлуване.

На бюрото имаше червен лакиран поднос с две тънки лилави чашки. Също и тумбеста гарафа с нещо кафяво. Чашите миришеха на етер и лауданум — смес, която никога не бях опитвал, но отлично се връзваше с обстановката.

Намерих дрехите на момичето върху диван в ъгъла.

Като начало, взех някаква кафява рокля с ръкави и се приближих до нея. Кармен също миришеше на етер — от метър разстояние.

Глухото хихикане продължаваше, а по брадичката й се стичаше пяна. Плеснах я през лицето, но не много силно. Не исках да сменя транса й с истерични писъци.

— Хайде — рекох бодро. — Бъди добричка и се облечи.

— Върви по дяволите — изфъфли тя, без да влага чувство в думите си.

Шамаросах я още няколко пъти. Тя нямаше нищо против плесниците, но се наложи сам да й нахлузвам роклята.

Нямаше и нищо против роклята. Позволи ми да вдигна ръцете й нагоре, но разпери широко пръсти, сякаш вършеше нещо крайно остроумно. Това доста затрудни нахлузването на ръкавите. Най-сетне я облякох. Обух й чорапите и обувките, след което я изправих на крака.

— Хайде да се поразходим — казах. — Хайде хубавичко да се поразходим.

Заразхождахме се. Обиците й се удряха в гърдите ми, а иначе приличахме на балетисти, изпълняващи шпагат. Отивахме до трупа на Стайнър и се връщахме. Тя обаче не обръщаше внимание нито на Стайнър, нито на лъскавото му стъклено око.

Струваше й се забавно, че не може да ходи, и се опита да ми го каже, но само избълбука. Сложих я на дивана, смачках бельото й на топка и го натъпках в един от дълбоките джобове на шлифера си. Чантичката и прибрах в другия. После прерових бюрото на Стайнър и намерих синьо тефтерче, изписано с шифър, което ми се видя интересно. Натъпках и него в джоба.

После се опитах да отворя задната част на фотоапарата върху триножника, за да извадя лентата, но не открих веднага къде е копчето. Взех да нервнича и реших, че ще скалъпя по-добро оправдание, ако налетя на представителите на закона по-късно, когато се върна за негатива, отколкото ако това ми се случи сега.

Отидох пак при момичето и му облякох дъждобрана. Озърнах се да проверя дали нещо нейно не е забравено, изтрих много от отпечатъците наоколо, които едва ли бяха мои, и поне малка част от онези, които госпожица Дравец беше оставила. Отворих вратата и изгасих двете лампи.

Подхванах момичето през кръста с лявата си ръка и двамата се запрепъвахме в дъжда, докато най-сетне се стоварихме в нейния пакард. Не бях въодушевен от идеята да оставя собствената си каруца точно там, но нямах друг избор. Ключовете от колата висяха на таблото. Спуснахме се надолу по хълма.

До „Люзърн авеню“ не се случи нищо особено, освен дето Кармен спря да пуска мехурчета и да се кикоти, но пък захърка. Не можех да отместя главата й от рамото си, защото бе единственият начин да я държа настрана от скута си. Налагаше се да карам съвсем бавно, а пътят и без туй бе доста дълъг. Намирахме се в най-западните покрайнини на града.

Къщата на Дравец беше голяма старомодна тухлена постройка сред огромен парк, ограден със зид. Сива асфалтирана алея минаваше през желязната порта, изкачваше височинка, а после сред цветни лехи и зелени тревни площи стигаше до голяма входна врата с тесни прозорчета върху двете крила. Зад стъклата прозираше бледа светлина, сякаш в къщата нямаше друг освен прислугата.

Бутнах главата на Кармен в другия край на колата, изтърсих вещите й върху седалката и излязох.

Вратата ми отвори прислужница. Каза, че господин Дравец го няма и не знае къде е. Излязъл бил. Жената имаше длъгнесто жълтеникаво благо лице, дълъг нос и големи блажни очи. Приличаше на добър стар кон, който след вярна служба е оставен на доизживяване на пасището. Имаше вид на човек, който знае как да се погрижи за Кармен.

Посочих към пакарда и изръмжах:

— Най-добре я сложете да си легне. Извади късмет, че не я прибрахме в участъка — да кара из града в това състояние.

Жената тъжно се усмихна и аз потеглих.

Наложи се да измина пет пресечки в дъжда, преди да ме пуснат във входа на малък жилищен блок да се обадя по телефона. После трябваше да чакам още двайсет и пет минути за такси. Чаках и се тревожех за онова, което не бях успял да свърша.

Тепърва трябваше да вадя филма от фотоапарата на Стайнър.

4

Освободих таксито на „Пепър драйв“ пред някаква къща, в която явно имаха гости, и се върнах нагоре по криволичещата „Ла Върт терас“ до жилището на Стайнър, скрито зад шубраците.

Всичко изглеждаше точно така, както го бях оставил. Промуших се през процепа в живия плет, внимателно открехнах вратата и веднага подуших цигарен дим, който го нямаше преди.

Бях усетил сложна смесица от миризма, включително парливия дъх на бездимен барут. Но цигареният дим не участваше в комбинацията.

Затворих вратата, отпуснах се на коляно и се ослушах. Не се чуваше нищо друго освен барабаненето на дъжда по покрива. Плъзнах лъча на фенерчето по пода. Никой не стреля по мен.

Изправих се, намерих висящия шнур на една от лампите и осветих стаята.

Първото, което забелязах, бе липсата на няколко стенни гоблена. Не ги бях броил, но местата, където бяха висели, привлякоха погледа ми.

После видях, че тялото на Стайнър не е на пода пред триножника, от който надничаше обективът на фотоапарата. До розовия килим върху мястото, където бе лежал трупът, някой бе проснал килимче. Не беше нужно да го повдигам, за да разбера защо е сложено.

Запалих цигара, изправих се насред полутъмната стая и се замислих. След малко отидох до фотоапарата. Този път успях да го отворя, но вътре нямаше лента.

Ръката ми посегна към тъмноморавия телефон върху ниското бюро на Стайнър, но не улови слушалката.

Прекосих дневната и влязох в претрупана спалня, която подхождаше по-скоро на жена, отколкото на мъж. Върху леглото беше просната дълга кувертюра с волани по краищата. Повдигнах я и осветих с фенерчето по нея.

Стайнър го нямаше. Нямаше го никъде из къщата. Някой го бе отнесъл. Просто бе невъзможно да си отиде сам.

Не беше полицията, защото все някой щеше да остане. Бе изминал само час и половина, откакто с Кармен бяхме излезли. Да не говорим, че липсваше и обичайната неразбория, която полицаите създаваха, докато фотографираха и снемаха отпечатъци.

Върнах се в дневната, подритнах с крак светкавицата зад триножника, изгасих лампата, излязох от къщата и се пъхнах в прогизналата си кола, която задавено припали.

Ако някой искаше да потули убийството на Стайнър за известно време, аз лично нямах нищо против. Това ми даваше възможност да съобщя за него, като евентуално изпусна подробностите за Кармен Дравец и порнографските снимки.

Вече минаваше десет, когато се върнах в „Бърглънд“, паркирах бричката и се качих в стаята си. Стоях известно време под душа, после облякох пижама и си направих горещ грог. Няколко пъти поглеждах към телефона, като се чудех да проверя ли дали Дравец вече се е прибрал, но реших, че е по-добре да го оставя на мира до сутринта.

Запалих лула и седнах с горещия грог и синьото тефтерче на Стайнър. Всичко беше шифровано, но начинът на вписване на отделни абзаци и фактът, че тефтерчето приличаше на азбучник, говореха за списък от имена и адреси. Броят им бе над четиристотин и петдесет. Ако това бяха клиентите на Стайнър, явно притежаваше истинска златна мина, без да се смятат изнудванията.

Всеки от списъка би могъл да е евентуалният убиец. Не завиждах на ченгетата, когато се заемеха с тази работа.

Изпих доста уиски, докато се опитвах да разшифровам написаното. Някъде към полунощ си легнах и сънувах мъж в китайски халат с оцапана с кръв предница, който гонеше голо момиче с дълги нефритени обици, а аз се опитвам да заснема сцената с фотоапарат без лента.

5

Макгий Виолетката позвъни на другата сутрин, преди да съм се облякъл, но след като бях прегледал вестниците, без да открия нищо за Стайнър. Гласът му звучеше бодро като на човек, спал добре и без големи дългове.

— Е, как е, момчето ми? — започна той.

Отвърнах, че съм добре, само дето имам известни проблеми с третокласната читанка. Той се изсмя малко разсеяно, а после гласът му стана прекалено нехаен.

— Онзи Дравец, дето ти го пратих… Направи ли вече нещо за него?

— Много вали — отговорих, ако това изобщо бе отговор.

— Ъхъ. Изглежда, е от хората, на които все нещо им се случва. Колата му се плакне в прибоя близо до рибарския кей на Лидо.

Не казах нищо. Просто много здраво стиснах слушалката.

— Да… — весело продължи Макгий. — Прекрасен нов кадилак, пълен с пясък и морска вода… О, щях да забравя. Вътре има и някакъв мъж.

Изпуснах дъха си бавно, много бавно.

— Дравец ли? — прошепнах.

— Не. Младо момче. Още не съм уведомил Дравец. Засега си трая. Искаш ли да дойдеш да го огледаме заедно?

Отвърнах, че искам.

— Тогава по-живо. Аз съм си в копторчето — рече Макгий и затвори.

След половин час, избръснат, облечен и леко закусил, бях в сградата на Управлението.

Заварих Макгий седнал зад жълто бюрце, втренчил поглед в жълтата стена отсреща. Върху бюрото нямаше нищо освен шапката на Макгий и единия му крак. Той свали и двете, след което отидохме на служебния паркинг и седнахме в малка черна кола.

През нощта дъждът беше спрял и утринта бе златистосиня. Из въздуха витаеше достатъчно бодрост, за да бъде животът приятен и лек — стига, разбира се, да нямаш твърде много грижи. Аз обаче имах.

Пътят до Лидо беше около трийсет мили, първите десет от които в града. Макгий ги взе за четирийсет и пет минути. На четирийсет и петата спирачките ни изсвистяха пред бяла арка, отвъд която се простираше дълъг черен кей. Отлепих крака от пода на колата и двамата излязохме.

Пред арката имаше няколко коли и доста хора. Полицай на мотоциклет отпъждаше зяпачите от кея. Макгий му показа бронзовата си звезда и двамата продължихме. Посрещна ни силна миризма, която дори двудневният дъжд не бе успял да отмие.

— Ето я — на влекача — каза Макгий.

До кея клечеше нисък черен влекач. Върху палубата му, точно пред кабината, имаше нещо голямо, зелено и лъскаво. Около него стояха няколко мъже.

Хлъзгави стъпала ни отведоха до палубата на влекача.

Макгий поздрави един помощник-шериф в зелена униформа и още някакъв в цивилни дрехи. Тримата от екипажа на влекача се преместиха при кабината, подпряха гърбове на нея и се вторачиха в нас.

Заоглеждахме колата. Бяха смачкани предният калник, единият фар и решетката на радиатора. Боята и никелираните части бяха издрани от пясъка, а тапицерията — почерняла и прогизнала. Иначе на колата й нямаше нищо. Беше огромна, в два зелени цвята с виненочервени кантове.

С Макгий надникнахме отпред. Слаб тъмнокос младеж, някога много хубав, се беше усукал около волана, а главата му бе под особен ъгъл спрямо останалата част от тялото. Лицето му бе синкавобяло. Очите му проблясваха бледо и мътно под полуспуснатите клепачи. В отворената му уста имаше пясък. Отстрани на главата му тъмнееше кръв, която морската вода не бе успяла да отмие.

Макгий бавно отстъпи назад, а гърдите му изклокочиха глухо. Бързо засмука няколко от любимите си бонбони „Виолетки“, откъдето идваше и прякорът му.

— Как е станало? — тихо попита той.

Униформеният помощник-шериф посочи към края на кея. В мръсния бял парапет зееше широка дупка, а счупеното дърво бе жълто и свежо.

— Минал е оттам. Трябва да се е блъснал доста силно. Тук дъждът спря рано, някъде около девет, а счупеното дърво е сухо отвътре. Значи е станало след дъжда. Това е всичко, което знаем. Освен това колата трябва да е паднала в доста вода — поне на половината прилив, щом не се е смачкала по-лошо. Значи точно след като дъждът е спрял. Показала се е от водата, когато сутринта момчетата дошли да ловят риба. Извикахме влекача да я измъкне. После намерихме и трупа.

Другият шериф зачегърта палубата с върха на обувката си. Макгий ме погледна изпод вежди с лисичите си очички, физиономията ми остана непроницаема. Мълчах.

— Здравата е било фиркано това момче — тихо продума Макгий. — За да се фука така сам-самичко в дъжда. Явно любител на високите скорости. Да, здравата се е наквасило.

— Друг път фиркано — обади се цивилният шериф. — Ръчната газ е бутната наполовина, а момчето е цапардосано по главата. Ако питате мен, това е убийство.

Макгий учтиво го изгледа, а после се обърна към униформения.

— Вие как смятате?

— Не е изключено и самоубийство. Вратът му е счупен, а главата може да е ударил при падането. Нищо чудно и ръката му да е бутнала ръчната газ. Аз обаче съм по-склонен да мисля, че е убийство.

Макгий кимна и попита:

— Претърсихте ли го? Знаете ли кой е?

Двамата шерифи погледнаха към мен, а после към екипажа.

— Добре. Няма значение — рече Макгий. — Знам кой е.

Дребен мъж с очила, уморено лице и черна чанта бавно мина по кея и слезе по хлъзгавите стъпала. Избра сравнително чисто място от палубата и остави чантата си. После свали шапка, разтри врата си с ръка и изнурено се усмихна.

— Здрасти, докторе. Ето го и твоя пациент — каза Макгий. — Снощи се е хвърлил от кея. Това е всичко, което знаем.

Лекарят мрачно огледа мъртвеца. Опипа главата, пораздвижи я леко, докосна ребрата. Повдигна отпуснатата му ръка и разгледа ноктите. Остави я да падне, отстъпи назад и си взе чантата.

— Мъртъв е от около дванайсет часа — каза. — Счупен врат, естествено. Не вярвам да е нагълтал вода. По-добре го извадете оттам, преди да е започнал да се вдървява. Ще ви кажа останалото, като го сложа на масата.

Той кимна на хората наоколо, изкачи се по стълбите и се отдалечи по кея. Линейка тъкмо паркираше край арката.

Двамата помощник-шерифи издърпаха с пъшкане мъртвеца от колата и го положиха на палубата от онази страна на автомобила, която не гледаше към плажа.

— Да вървим — рече Макгий. — С това приключва тази част от представлението.

Сбогувахме се и той нареди на шерифите да си държат езика зад зъбите, докато не получат указания от него. Върнахме се обратно по кея и се качихме в малката черна кола. Подкарахме към града по бялото, измито от дъжда шосе, покрай разлати жълтеникави пясъчни хълмове, набраздени от ниска растителност. Няколко чайки закръжаха и се стрелнаха към прибоя. Далеч навътре в морето, чак на хоризонта, две бели яхти изглеждаха закачени в небето.

Оставихме няколко мили зад гърба си, без да продумаме. После Макгий навири брадичка и се обърна към мен.

— Нещо да ти хрумна?

— Хайде, развържи езика — отвърнах. — За пръв път виждам младежа. Кой е?

— По дяволите, мислех ти да ми кажеш.

— Развържи си езика, Виолетке — повторих.

Той изръмжа, сви рамене и колата за малко да изскочи от пътя.

— Шофьорът на Дравец. Хлапакът се казва Карл Оуен. Откъде знам ли? Преди година го бяхме тикнали в кафеза. Избягал в Юма с вятърничавата щерка на Дравец. Той пък ги догонил, довел ги обратно и натикал младежа в дранголника. После мацето му се разсърдило и още на следващата сутрин дъртият дотърча при нас и измоли да пуснем момчето. Твърдеше, че то искало да се ожени за нея, но тя не щяла. След това, ако щеш вярвай, младежът се върна на работа при него и оттогава е там. Нещо да кажеш?

— Напълно в стила на Дравец — рекох.

— Да, но онзи може отново да е посегнал на момичето.

Макгий имаше побеляла коса, топчесто лице и малка, нацупена уста, създадена да целува бебета. Погледнах го изпод вежди и изведнъж прозрях мисълта му. Разсмях се.

— Мислиш, че Дравец може да го е убил, така ли?

— А защо не? Момчето отново посяга на щерка му и Дравец се саморазправя с него. Той е огромен и като нищо е способен да ти счупи врата. После се изплашва. Закарва колата до Лидо в дъжда и я бута от кея. Мисли, че няма да се покаже над водата. А може и изобщо да не мисли, просто е паникьосан.

— Бабини деветини — рекох. — След това е трябвало само да измине някакви си трийсет мили в дъжда, за да се прибере.

— Карай, карай. Подигравай ми се.

— Като нищо го е убил Дравец. Само че са играли на „прескочи кобила“ и той е паднал отгоре му.

— Добре, приятел. Някой ден ще ми паднеш на мушката.

— Слушай, Виолетке — казах сериозно. — Ако момчето е било убито — нещо, в което изобщо не си сигурен — цялата работа не е в стила на Дравец. Като побеснее, наистина е способен да убие човек, но ще го остави където си е, няма да взема всичките предпазни мерки.

Сновяхме напред-назад по пътя, докато Макгий обмисляше думите ми.

— И това ми било приятел — оплака се той. — Бях си изградил страхотна теория, а погледни какво направи с нея. По-добре хич да не те бях довеждал. Върви по дяволите. Но независимо от всичко ще отида при Дравец.

— Естествено. Длъжен си да го направиш. Но Дравец не е убил момчето. Много е мекушав, за да тръгне да заличава следите си по този начин.

Вече бе обяд, когато се прибрахме в града. Предната вечер не бях слагал в уста нищо освен уиски, а тази сутрин закусих съвсем леко. Слязох на „Булеварда на залеза“ и оставих Макгий сам да върви при Дравец.

Интересно ми бе да разбера какво се е случило с Карл Оуен, но хич не ми беше интересна мисълта, че Дравец може да го е убил.

Обядвах в закусвалня и хвърлих бегъл поглед на един от следобедните вестници. Не очаквах да видя нищо за Стайнър и нищо не видях.

Следобед се разходих шест пресечки надолу по „Булеварда“, за да огледам магазина на Стайнър.

6

На долния етаж се помещаваха два магазина — на Стайнър и „Бижута на кредит“. Бижутерът стоеше на входа — едър, побелял, черноок евреин с около деветкаратов диамант на ръката. Минах покрай него, за да вляза у Стайнър, и лека многозначителна усмивка изкриви устните му.

Дебел син килим покриваше помещението от стена до стена. До сините кожени кресла стояха пепелници. Върху ниски масички имаше книги с орнаменти върху кожените подвързии. Дървена преграда с врата отделяше задната част на помещението. В ъгъла до преградата зад бюрце с настолна лампа седеше жена.

Тя се изправи и тръгна към мен, като поклащаше слаби бедра в плътно прилепнала рокля от черна материя, която не отразяваше светлината. Беше пепеляворуса, със зеленикави очи под гъсто намазани мигли. На ушите си имаше големи кръгли черни клипсове, зад тях меко се спускаше косата. Маникюрът й беше сребрист.

Отправи ми усмивка, която според нея беше приветлива, а според мен напрегната гримаса.

— Търсите ли нещо?

Дръпнах шапката си ниско над очите и се направих на силно смутен. После попитах:

— Стайнър тук ли е?

— Днес няма да дойде. Бих могла да ви покажа…

— Аз продавам — отвърнах. — Нещо, което той отдавна търси.

Посребрените нокти докоснаха косата зад едното ухо.

— О, продавате… Елате тогава утре.

— Да не е болен? Бих могъл да отида у тях — предложих с надежда. — Знам, че ще иска да види това, което му нося.

Тя определено се подразни. Наложи се известно време да успокоява дишането си. Когато проговори обаче, гласът й бе доста спокоен.

— Няма… няма никакъв смисъл да ходите. Днес не е в града.

Кимнах, придадох необходимото разочаровано изражение на лицето си, докоснах шапка и тъкмо се канех да се обърна, когато пъпчивият младеж от предната вечер надникна през вратата в преградата. Зърна ме и мигом скри главата си, но не преди да съм видял няколкото набързо опаковани кашона с книги на пода в задната стаичка.

Кашоните бяха малки, отворени и книгите нахвърлени как да е. С тях се занимаваше мъж, облечен с чисто нов работен гащеризон. Вече изнасяха част от имуществото на Стайнър.

Излязох от магазина, отидох до ъгъла, а после се върнах обратно по страничната улица. Пред задния вход беше паркиран малък черен камион без надписи, с открита каросерия, в която се виждаха кашони. Докато гледах, мъжът в работния гащеризон излезе и натовари поредния кашон.

Върнах се на „Булеварда“. Половин пряка по-нагоре някакъв младеж с нагла физиономия четеше списание в паркирано до тротоара такси. Показах му една банкнота и рекох:

— Ще проследим ли един?

Той ме огледа от глава до пети, отвори вратата и пъхна списанието зад огледалото за обратно виждане.

— Дадено, шефе — отвърна бодро.

Отидохме до ъгъла и зачакахме край пожарен кран.

В камиона имаше около дванайсет кашона, когато мъжът в новия гащеризон се качи в кабината и включи мотора. Бързо профуча по алеята и сви наляво по първата пряка. Моят шофьор направи същото. Караше много бързо, а „Гарфилд“ бе задръстен. Таксиджията го следеше от твърде далеч. Тъкмо му го казвах, когато камионът отново отби от „Гарфилд“ и потегли на север. Улицата, по която зави, се казваше „Британи“. Стигнахме до нея, а от камиона нямаше и следа.

Хлапакът с наглата физиономия, който ме возеше, промърмори нещо успокояващо през разделителното стъкло, след което поехме по „Британи“ с четири мили в час, като търсехме камиона зад храстите. Категорично оказах да се успокоя. „Британи“ продължи още малко на изток, около две преки, след което пресече „Рандал плейс“. Там, където улиците се срещаха, се получаваше нещо като триъгълник и на това място бе построен бял жилищен блок. Главният му вход гледаше към „Рандал плейс“, а входът на подземния гараж — към „Британи“. Минавахме покрай него и таксиджията обясняваше, че камионът не може да е толкова далече, когато го зърнах в гаража.

Заобиколихме блока, спряхме пред главния вход, измъкнах се от колата и влязох във входа.

Нямаше домофон. Бюро беше избутано назад до стената, сякаш никой повече нямаше да го използва. Над него върху позлатени пощенски кутии бяха изписани имената на живеещите в блока.

Името до четиристотин и пети апартамент беше Джоузеф Марти. Джо Марти се казваше мъжът, който ходел с Кармен Дравец, докато баща й не му дал пет хиляди долара, за да я остави на мира и да иде да си играе с друго момиче. Можеше да е същият Джо Марти.

Спуснах се по стълбите и през врата с армирано стъкло попаднах в полумрака на гаража. Мъжът с чисто новия гащеризон товареше кашони в асансьора.

Застанах до него, запалих цигара и го загледах. Не му хареса, но нищо не каза. След малко се обадих:

— Да не го претовариш, приятел. Вози само половин тон. Къде ще ги качваш?

— У Марти, четиристотин и пети — отвърна той, след което май съжали, че го е казал.

— Добре — рекох. — Бая четене има тук.

Върнах се по стълбите, излязох от блока и отново седнах в таксито. Колата ме закара до центъра, пред сградата, в която се намираше кантората ми.

Дадох на шофьора твърде много пари, а той ми даде мръсна визитка, която хвърлих в медния плювалник до асансьорите.

Дравец подпираше стената до вратата на кантората ми.

7

След дъжда бе топло и ясно, но той все още беше с велуреното си палто, препасано с колан. Беше разкопчано, както и сакото и жилетката отдолу. Вратовръзката му се беше изкривила под едното ухо. Лицето му наподобяваше маска от сив маджун, по долната част на която е набола черна брада.

Изглеждаше ужасно.

Отключих вратата, потупах го по рамото, бутнах го вътре и го настаних в едно кресло. Дравец дишаше тежко, но мълчеше. Извадих от бюрото бутилка уиски и налях две чаши. Той гаврътна и двете, без да обели нито дума. После се отпусна, запримига, изстена и извади квадратен бял плик от вътрешния си джоб. Постави го върху бюрото и го затисна с огромното си космато ръчище.

— Кофти история с Карл — обадих се аз. — Бях с Макгий сутринта.

— Да, Карл беше добро момче. Не съм ти разказвал много за него.

Чаках и гледах плика под ръката му. Дравец също го погледна.

— Трябва да ти го покажа — промълви той. Бавно го побутна към мен и вдигна ръката си, все едно с движението се прощаваше с всичко, за което си струва да се живее. Две сълзи изплуваха в очите му и се търкулнаха по небръснатите бузи.

Поех квадратния плик и го разгледах. Получателят беше той, адресът — неговият. Беше написан стегнато, с мастило. Изпратен бе с препоръчана поща. Отворих го и погледнах лъскавата снимка. Кармен Дравец с обиците си от нефрит седеше на Стайнъровия стол от тиково дърво. Очите й гледаха дори по-безумно, отколкото ги помнех. Обърнах снимката, видях, че няма нищо, и я захлупих с лице върху бюрото.

— Разкажи ми — казах внимателно.

Дравец избърса с ръкав сълзите от лицето си, разпери длани върху бюрото и се втренчи в мръсните си нокти. Пръстите му трепереха.

— Обади ми се някакъв — глухо започна той. — Десет бона за снимките и негатива. Сделката трябва да се сключи довечера или ще ги дадат на някой жълт вестник.

— Празни приказки — рекох. — Никое клюкарско списание не може да ги използва, ако не илюстрира с тях някаква история. Каква е историята?

Той бавно повдигна клепачи, все едно бяха безкрайно тежки.

— Това не е всичко. Оня каза, че се забъркала в неприятности. По-добре да съм отидел веднага, иначе съм щял да намеря момиченцето си в кафеза.

— Каква е историята? — попитах отново, докато пълнех лулата си. — Какво казва Кармен?

Той поклати огромната си рошава глава.

— Не съм я питал. Сърце не ми дава. Горкото дете. Съвсем голо… Не, сърце не ми дава. Нали не си направил нищо със Стайнър?

— Нямаше нужда — отвърнах. — Някой ме беше изпреварил.

Дравец се вторачи в мен с неразбиращи очи и отворена уста. Очевидно не знаеше нищо за предишната нощ.

— Снощи Кармен излизала ли е изобщо? — попитах небрежно.

Той все още ме гледаше с отворена уста и напрягаше мозъка си.

— Не. Болна е. Като се прибрах, лежеше болна в леглото. Изобщо не е излизала… Какво искаш да кажеш за Стайнър?

Посегнах към бутилката и налях по една чаша и на двама ни. После запалих лулата си.

— Стайнър е мъртъв — рекох. — На някой му е писнало от номерата му и го е натъпкал с олово. Снощи в дъжда.

— Исусе! — учудено възкликна Дравец. — И ти беше там?

Поклатих глава.

— Не аз. Кармен. Това са неприятностите, за които е споменал твоят човек. Обаче не го е застреляла тя.

Лицето на Дравец пламна от гняв. Той стисна юмруци. Рязко пое дъх и веднага отстрани на шията му запулсира вена.

— Не е вярно! Тя е болна. Изобщо не е излизала. Като се прибрах, беше болна, лежеше в леглото!

— Вече ми го каза — рекох. — Но не е истина. Аз лично докарах Кармен вкъщи. Прислужницата знае, само че се опитва да запази приличие. Кармен беше в дома на Стайнър, а аз го наблюдавах отвън. Някой стреля с пистолет и после избяга. Не видях кой. Кармен беше прекалено пияна, за да го види. Затова е болна.

Очите му опитаха да се фокусират върху лицето ми, но бяха размътени и пусти, сякаш светлината зад тях беше угаснала. Той сграбчи страничните облегалки на стола. Огромните кокалчета на пръстите му побеляха от напрежение.

— Тя не ми каза — прошепна. — Не ми каза. На мен, който бих направил всичко за нея. — Гласът му беше лишен от всякакво чувство, в него звучеше само смъртната умора на отчаянието.

Той бутна стола назад.

— Отивам да взема парите — каза. — Десетте бона. Може пък онзи да си затрае.

После рухна. Голямата му груба глава тупна върху бюрото и тялото му се разтресе от ридания. Изправих се, заобиколих бюрото и го потупах по гърба. Потупвах го и мълчах. След малко той вдигна мокрото си от сълзи лице и сграбчи ръката ми.

— Господи, ти си добър човек.

— Още нищо не знаеш.

Свалих ръка от гърба му, пъхнах чашата в лапата му, помогнах му да я вдигне и гаврътне. После Взех празната чаша и я поставих обратно върху бюрото. Отново седнах.

— Трябва да се стегнеш — казах мрачно. — Полицията не знае за Стайнър. Заведох Кармен вкъщи и все още нищо не съм им изпял. Исках да дам малко време и на двама ви. По този начин здравата се накисвам. Ти също трябва да се включиш в играта.

Той кимна бавно, тежко.

— Да, ще направя каквото кажеш. Каквото кажеш.

— Изтегли парите. Нека са готови за обаждането. Имам някои идеи и може да не се наложи да ги използваш. Но моментът не е подходящ за хитрувания на дребно… Изтегли парите, стой мирен и си дръж езика зад зъбите. Другото остави на мен. Можеш ли да го направиш?

— Да — отвърна той. — Божичко, ти си добър човек.

— Не разговаряй с Кармен — посъветвах го. — Колкото по-малко си спомня след пиянството, толкова по-добре. А тази снимка — докоснах опакото на фотографията върху бюрото — показва, че някой е работил в комбина със Стайнър. Трябва да го пипнем, и то бързо, дори ако това струва десет бона.

Дравец бавно се изправи.

— Това не е нищо. Някакви си мангизи. Още сега отивам да ги изтегля. После се прибирам вкъщи. А ти действай, както си решил. Ще направя всичко каквото ми кажеш.

Сграбчи ръката ми отново, разтърси я и бавно напусна кантората. Чух как се отдалечава по коридора с тежки, провлечени стъпки. Обърнах две чаши една след друга и попих потта от лицето си.

8

Бавно се изкачвах с крайслера по „Ла Върн терас“ към къщата на Стайнър.

На дневна светлина успях да разгледам стръмния скат на склона и дървената стълба, по която избяга убиецът. Уличката отдолу беше съвсем тясна. Към нея гледаха фасадите на две къщи, сравнително отдалечени от дома на Стайнър. Но при шума от силния дъжд едва ли някой от живеещите в тях е обърнал внимание на изстрелите.

Под следобедното слънце у Стайнър всичко изглеждаше мирно и тихо. Небоядисаният дървен покрив беше все още мокър от дъжда. По дърветата, от другата страна на улицата, се бяха разпукнали нови листенца. Наоколо нямаше нито една кола.

Нещо шавна зад подкастрения жив плет, който скриваше входната врата на Стайнър.

От процепа в плета се измъкна Кармен Дравец, облечена в палто на бели и зелени карета, без шапка. Внезапно се спря и ме погледна с безумни очи, все едно не бе чула колата. После бързо се върна обратно. Продължих нагоре и паркирах пред празната къща.

Излязох от колата и се върнах назад. Така, посред бял ден, разходката на открито ми изглеждаше твърде рискована.

Минах през процепа в живия плет. Момичето стоеше изпънато и занемяло до открехнатата врата на къщата. Едната й ръка бавно се вдигна към устата и зъбите й захапаха странния палец, който стърчеше като допълнителен пръст. Под уплашените и очи имаше дълбоки тъмновиолетови кръгове.

Бутнах я в къщата, без да продумам, и затворих вратата. Стояхме и се гледахме. Тя бавно отпусна ръка и опита да се усмихне. После цялата изразителност изчезна от пребледнялото й лице и то придоби интелигентния вид на празна кутия за обувки.

Придадох нежност на гласа си и казах:

— Не се плаши. Аз съм приятел. Седни на онзи стол до бюрото. Приятел съм на баща ти. Не се паникьосвай.

Тя отиде и седна на жълтата възглавничка върху черния стол пред бюрото на Стайнър. На дневна светлина стаята изглеждаше занемарена и овехтяла. Все още вонеше на етер. Кармен облиза ъгълчетата на устата си с побелелия връх на езика си. Тъмните й очи гледаха по-скоро глупаво и зашеметено, отколкото уплашено. Помачках една цигара между пръстите си и избутах част от книгите, за да седна на ръба на бюрото, бавно дръпнах няколко пъти от цигарата, а после попитах момичето:

— Какво правиш тук?

То взе да подръпва палтото си и не отговори. Опитах пак.

— Какво помниш от снощи?

Този път отговори.

— Какво да помня? Снощи бях болна… вкъщи.

Говореше гърлено, колебливо, гласът й едва стигаше до ушите ми.

— Преди това — рекох. — Преди да те заведа вкъщи. Тук.

Шията й бавно поруменя и очите й се разшириха.

— Вие… вие ли бяхте? — изхриптя и отново задъвка смешния си палец.

— Да, аз бях. Какво си спомняш от всичко, което стана?

— Полицай ли сте? — попита Кармен.

— Не. Казах ти, приятел съм на баща ти.

— Не сте ли полицай?

— Не.

Най-после загря. Изпусна дълга въздишка.

— Какво… какво искате?

— Кой го уби?

Раменете й се разтресоха в карираното палто, но изражението й не се промени особено. Очите й загледаха лукаво.

— Кой… кой друг знае?

— За Стайнър ли? Нямам представа. Във всеки случай не и полицията, иначе някой щеше да е тук. Може би Марти.

Ударът беше нанесен слепешката, но изтръгна остър вик от устата и.

— Марти!

Около минута и двамата мълчахме. Аз смучех цигарата, а тя си дъвчеше палеца.

— Не хитрувай — казах. — Марти ли го уби?

Брадичката и се отпусна надолу.

— Да.

— Защо?

— Ами… не знам — отвърна глухо.

— Често ли се виждахте напоследък?

Тя вкопчи ръце една в друга.

— Само един-два пъти — почти изхрачи отговора си Кармен.

— Какво има? Мислех, че харесваш Марти.

— Ненавиждам го! — изкрещя тя.

— Значи нямаш нищо против да го накиснеш? — казах.

Това не й стана особено ясно. Наложи се да и обясня.

— Склонна ли си да кажеш на полицията, че е Марти?

В очите й изведнъж лумна паника.

— Ако премълча за порнографската снимка — казах успокояващо.

Тя се изкиска.

Почувствах се отвратително. Ако беше изпищяла, пребледняла или дори припаднала, щях да го приема за напълно естествено. Тя обаче само се изкиска.

Започнах да ненавиждам дори физиономията й. Посървах само като я гледах.

Хихиканията продължиха. Тичаха из стаята като плъхове. Постепенно достигнаха точката на истерията. Слязох от бюрото, направих крачка към нея и я зашлевих през лицето.

— Също като снощи — рекох.

Кикотът незабавно спря и дъвкането на палеца се възобнови. Очевидно Кармен все така нямаше нищо против шамарите ми. За втори път седнах на ръба на бюрото.

— Дошла си да потърсиш негатива — снимката в евин костюм.

Тя повдигна глава и отново я отпусна.

— Определено си закъсняла. Търсих я снощи. Още тогава я нямаше. Може да е у Марти. Не ме ли будалкаш за него?

Кармен енергично поклати глава. Бавно стана от стола. Очите й бяха присвити, черни като трънки и празни като стридени черупки.

— Е, аз да си тръгвам — каза тя, сякаш досега бяхме пили чай.

Приближи се до вратата и тъкмо посягаше да я отвори, когато по хълма се изкачи кола и спря пред къщата. Някой излезе от колата.

Кармен се обърна и ужасено се втренчи в мен. Вратата безцеремонно се отвори и насреща ни застана мъж.

9

Имаше продълговато лице и носеше кафяв костюм и черна касторена шапка. Левият му ръкав беше подгънат навътре и закачен отстрани на сакото с голяма безопасна игла.

Свали шапка, затвори вратата, като я бутна с рамо, и се обърна към Кармен с приятна усмивка. Черната му коса бе ниско подстригана, а черепът — ръбест. Дрехите му стояха добре. Нямаше вид на бандит.

— Аз съм Гай Слейд — каза. — Извинете за безцеремонното нахлуване. Звънецът не работеше. Стайнър тук ли е?

Изобщо не беше посягал към звънеца. Кармен го погледна объркано, после мен, после отново Слейд. Облиза устни, но нищо не каза.

— Стайнър не е тук, господин Слейд — обадих се аз. — И… ние не знаем къде е.

Той кимна и отърка периферията на шапката в дългата си брадичка.

— Негови приятели ли сте?

— Отбихме се за една книга — обясних и му върнах усмивката. — Вратата беше открехната. Почукахме, а после влязохме — също като вас.

— Разбирам — рече замислено Слейд. — Много просто.

Не отговорих. Кармен също мълчеше. Беше втренчила поглед в празния му ръкав.

— Значи за книга, а? — продължи Слейд. Начинът, по който го каза, бе направо показателен. Очевидно му беше известно с какво се занимаваше Стайнър.

Отместих се към вратата.

— Само че вие не почукахте — казах. Той се усмихна леко смутен.

— Вярно. Трябваше да почукам. Съжалявам.

— Е, ние вече си тръгваме — рекох небрежно и хванах Кармен за ръката.

— Нещо да предам — в случай че Стайнър се върне? — тихо попита Слейд.

— Не бихме искали да ви притесняваме.

— Щом смятате така… — многозначително отбеляза той.

Пуснах ръката на Кармен и бавно се отделих от нея. Слейд все още държеше шапката в ръката си. Не помръдна. Дълбоко разположените му очи заблестяха дружелюбно.

Аз отново отворих входната врата.

— Момичето може да си върви — каза Слейд. — С вас обаче искам да поприказвам.

Погледнах го втренчено, като се опитвах да изглеждам ужасно непроницаем.

— Майтапчия, а? — приятелски отбеляза Слейд.

Неочаквано Кармен изхълца сподавено и изхвърча през вратата. След миг чух стъпките и надолу по хълма. Не бях забелязал колата й, но вероятно бе някъде наблизо.

— Какво, по дяволите… — започнах, но Слейд хладно ме прекъсна.

— Спестете си го. Тук нещо не е наред. Ей сега ще разбера какво е.

И небрежно тръгна из стаята. Прекалено небрежно.

Бе смръщил лице и не ми обръщаше особено внимание. Това ме накара да се замисля. Бързо хвърлих поглед през прозореца, но не можах да видя друго освен покрива на колата му, който се подаваше над живия плет.

Слейд откри тумбестата гарафа и двете тънки лилави чашки върху бюрото. Подуши едната. Отвратена усмивка изкриви тънките му устни.

— Мръсен сводник — беззвучно продума той.

Погледна книгите върху бюрото, докосна една-две, заобиколи отзад и се озова пред триножника. Разгледа го, после очите му се преместиха към пода, към тънкото килимче, метнато върху мястото, където бе лежал трупът на Стайнър. Побутна го с крак и изведнъж се закова на място, впил поглед в пода.

Изигра го блестящо — или притежаваше нюх, който щеше да е от полза и в моята професия. Не бях сигурен кое от двете — все още. Мислех обаче сериозно по въпроса.

Той бавно се отпусна на коляно. Бюрото частично ме скриваше от погледа му.

Измъкнах пистолета изпод мишницата си, сложих двете си ръце отзад и се подпрях на стената.

Чу се силно, рязко възклицание, след което Слейд скочи. Ръката му изхвръкна напред. В нея се появи дълъг черен лугер. Аз не помръднах. Слейд стискаше пистолета с дълги, бледи пръсти, без да го насочва към мен, без да го насочва към нищо конкретно.

— Кръв — каза тихо и мрачно. Дълбоко разположените му очи бяха станали тъмни и студени. — Там на пода, под килимчето, има кръв. Много кръв.

Усмихнах му се.

— Вече я забелязах — рекох. — Това е стара, изсъхнала кръв.

Той се отпусна странично в черния стол зад бюрото на Стайнър и придърпа с патлака телефона към себе си. После с намръщен поглед изгледа последователно телефона и мен.

— Смятам да извикам полиция.

— Давайте — рекох.

Очите му бяха присвити и студени като мрамор. Не му хареса, дето се съгласих с него. Цялото му лустро беше изчезнало и сега пред мен стоеше един добре облечен престъпен тип с лугер в ръка и очевидно знаеше как да го използва.

— Кой сте вие, по дяволите? — изръмжа Слейд.

— Частен детектив. Името няма значение. Момичето ми е клиентка. Стайнър я изнудваше с разни мръсотии. Дойдохме да поговорим с него, обаче го нямаше.

— И просто влязохте, така ли?

— Точно така. И какво от това? Може би мислите, че ние сме очистили Стайнър, господин Слейд?

Той се усмихна леко и криво, но нищо не каза.

— Или смятате, че Стайнър е застрелял някого и е избягал? — продължих.

— Стайнър никого не е застрелял — рече Слейд. — Той има смелост колкото болна котка.

— Не виждате никого тук, нали? А може би Стайнър е ял пиле за обяд и е обичал да коли пилетата в дневната?

— Не ви разбирам. Изобщо не разбирам играта ви.

Аз пак се му се усмихнах.

— Хайде, обадете се на приятелите си в града. Само че няма да ви хареса реакцията им.

Той обмисли думите ми, без да трепне. После устните му оголиха зъбите.

— И защо да не ми хареса? — попита внимателно.

— Познавам ви, господин Слейд — казах му. — Държите „Аладин клъб“ долу на „Палисадите“. Хазартни игри. Меко осветление, официални тоалети и лека вечеря. Познавате Стайнър достатъчно добре, за да влизате в къщата му, без да чукате. От време на време занаятът му се е нуждаел от малко закрила. Вие може би сте му я осигурявал.

Пръстът на Слейд се напрегна върху спусъка, после се отпусна. Остави пистолета върху бюрото, но не свали ръка от него. Лицето му се изпъна в сурова бяла гримаса.

— Някой е докопал Стайнър — тихо каза той.

Гласът и изражението му сякаш принадлежаха на съвсем различни хора. — Днес не е бил в магазина. Не отговаряше и на телефона. Дойдох да проверя какво става.

— Радвам се да чуя, че не сте го очистил вие.

Той отново вдигна патлака, като използва гърдите ми за мишена.

— Свалете това, Слейд — рекох. — Още не знаете достатъчно, за да гърмите. Освен това отдавна съм свикнал с мисълта, че не съм непробиваем. Свалете го. Ще ви кажа нещо, ако все още не го знаете. Днес някой изнесе книгите на Стайнър от магазина му. Онези, с които въртеше истинския си бизнес.

Слейд за втори път остави патлака върху бюрото. Облегна се назад и се опита да докара дружелюбно изражение върху лицето си.

— Слушам ви — каза.

— Аз също мисля, че някой е видял сметката на Стайнър. — започнах. — Освен това смятам, че тази кръв е неговата. Изнасянето на книгите от магазина обяснява защо тялото му не е било оставено тук. Някой поема занаята му и не иска Стайнър да бъде намерен, докато не се устрои окончателно. Който и да е, трябвало е да почисти кръвта, но не го е направил.

Слейд слушаше мълчаливо. Повдигнатите му вежди сключваха почти прав ъгъл върху бялото му чело на човек, който рядко вижда слънце.

Аз продължих:

— Да се убие Стайнър, за да се заграби бизнесът му, е глупаво и аз лично не съм убеден, че е станало по този начин. Сигурна съм обаче, че този, който е взел книгите, знае за случилото се, а и блондинката в магазина е изплашена до смърт от нещо.

— Има ли още? — безстрастно попита Слейд.

— Засега не. Има едно скандално материалче, което се опитвам да открия. Ако се докопам до него, може да ви кажа още нещо.

— По-добре сега — рече Слейд. После устните му се опънаха назад и той рязко изсвири. Два пъти.

Подскочих. Отвън се блъсна вратата на кола. Чуха се стъпки.

Измъкнах пистолета иззад гърба си. Лицето на Слейд се изкриви и ръката му се стрелна към патлака, който лежеше пред него. Опита се да го сграбчи.

— Не го докосвай — рекох.

Той се изправи вдървено, като се облягаше върху пистолета, който обаче не беше в ръката му. Мушнах се покрай него в коридора и се обърнах тъкмо когато двама мъже влязоха в стаята.

Единият имаше къса рижа коса, бяло, дълбоко набраздено лице и неспокойни очи. Другият отдалеч си личеше, че е боксьор. Симпатично лице, ако не се брои сплесканият нос и дебелото като пържола ухо.

Никой от новодошлите не държеше пистолет. Те спряха и ни зяпнаха.

Стоях на прага на вратата зад Слейд. Той пък се облягаше на бюрото и не помръдваше.

Боксьорът разтвори широко уста и изръмжа, при което разкри остри бели зъби. Рижият изглеждаше разтреперан и уплашен.

Слейд запази пълно самообладание. Каза с равен, тих, но съвсем ясен глас:

— Този мръсник е очистил Стайнър, момчета. Пипнете го!

Рижият захапа долната си устна и посегна към нещо под лявата си мишница. Не успя да го извади. Бях готов и, макар с неудоволствие, го прострелях в дясното рамо. В затворената стая пистолетът изтрещя страхотно. Имах чувството, че се е чуло чак долу в града. Рижавият се сгромоляса на пода и взе да се гърчи и въргаля, сякаш го бях прострелял в корема. Боксьорът не помръдна. Може би знаеше, че не е достатъчно бърз. Слейд сграбчи патлака си и започна да се обръща. Направих една крачка и го фраснах зад ухото. Той се просна върху бюрото, а пистолетът изгърмя някъде към рафтовете с книги. Така и не ме чу, когато му казах:

— Мразя да удрям еднорък изотзад, Слейд. Не съм във възторг от представлението, което изнесох, но ти ме принуди.

Боксьорът се ухили насреща ми.

— Добре, приятел. А сега какво?

— Искам да се измъкна оттук, ако е възможно без повече стрелба. Мога да изчакам и полицията. Все ми е едно.

Той спокойно обмисли думите ми. Рижият стенеше на пода. Слейд не помръдваше.

Боксьорът бавно вдигна ръце и ги сключи зад гърба си.

— Не знам за какво е цялата тази дандания, но пет пари не давам къде ще идеш и какво ще правиш. Освен това тук не е най-подходящото място да си разменяме олово. Изчезвай!

— Умно момче си. Далеч по-мъдро от шефа си.

Промъкнах се покрай бюрото и се насочих към отворената врата. Боксьорът бавно се обърна с лице към мен, като държеше ръцете си зад врата. Върху лицето му бе застинала крива, но почти дружелюбна усмивка.

Изнизах се през вратата, пъхнах се в прохода на живия плет и хукнах нагоре по улицата, като всеки миг очаквах да чуя свистенето на куршум. Но никой не стреля.

Скочих в крайслера и яко го подгоних нагоре. Прехвърлих хълма и бързо напуснах квартала.

10

Минаваше пет, когато спрях пред блока на Рандал Плейс. Няколко прозореца вече светеха, а радиоапаратите ревяха нестройно на различни станции. Качих се с асансьора до четвъртия етаж. Четиристотин и пети апартамент беше в дъното на коридор, покрит със зелен килим и облицован с ламперия като слонова кост. От отворените врати на аварийния изход полъхваше хладен ветрец.

До входната врата на 405-и апартамент имаше малък кремав звънец. Натиснах го.

След доста време мъж открехна вратата на няколко сантиметра. Беше слаб и дългокрак, с тъмнокафяви очи и тъмнокафяво лице. Четинестата му коса растеше само по темето, като му оставяше огромно пространство за чело. Тъмните му очи ме изучаваха безстрастно.

— Стайнър? — казах.

Нищо върху лицето му не се промени. Извади цигара иззад вратата и бавно я пъхна между стиснатите си тъмни устни. До мен долетя облак дим, а след него думи, изречени с хладен, небързащ, равен глас.

— Какво каза?

— Търся Стайнър. Харолд Хардуик Стайнър. Онзи с книгите.

Мъжът кимна. Обмисли репликата ми, без да бърза. Погледна върха на цигарата си и рече:

— Мисля, че го познавам. Но той не идва тук. Кой те праща?

Усмихнах се. Не му хареса. Отвърнах:

— Ти ли си Марти?

Тъмното лице стана още по-хладно.

— Имаш ли мангизи… или просто се будалкаш?

Разсеяно преместих левия си крак. Достатъчно, за да не може да затръшне вратата.

— У теб са книгите — рекох, — а у мен е списъкът на клиентите. Какво ще кажеш да си поговорим?

Марти не отмести поглед от лицето ми. Дясната му ръка отново се скри зад вратата, а рамото му издаваше, че тя се движи. Откъм стаята зад гърба му се чу слаб шум — съвсем слаб. Кукичка на завеса леко звънна в корниз.

После той широко отвори вратата.

— Защо не? Щом смяташ, че си заслужава — каза хладно.

Минах покрай него и влязох в стаята.

Обстановката беше приятна, с хубави мебели, немного на брой. Френските прозорци на срещуположната стена и терасата пред тях гледаха към предпланините, вече поаленели от отблясъците на залеза. До прозорците имаше затворена врата. Пред втора врата на същата стена, но по-близо до мен, бе спусната завеса — на пиринчен корниз.

Седнах на канапе срещу стената, на която нямаше врати. Марти затвори външната врата и полуизвърнат към мен, отиде до високо дъбово бюро, обковано с гвоздеи с квадратни глави. Върху бюрото имаше кутия за пури от кедрово дърво с позлатени пантички. Той я взе, без да сваля очи от мен, занесе я до масичка при фотьойла и седна в него.

Сложих шапката до себе си, разкопчах горното копче на шлифера си и му се усмихнах.

— Е, слушам — каза той.

Изгаси цигарата, отвори капака на кутията и извади две тлъсти пури.

— Пура? — предложи нехайно и ми подхвърли едната.

Посегнах да я хвана, с което се проявих като глупак. Марти пусна втората пура в кутията и ловко насочи в гърдите ми пистолет.

Учтиво изгледах оръжието. Беше черен полицейски колт. В момента не можех да споря с него.

— Стани за малко — рече Марти — и мини два метра напред. А междувременно можеш да си вдигнеш ръцете.

Говореше с преднамерено нехайство.

Усмихнах му се, макар че беснеех вътрешно. Рекох му:

— Ти си вторият за днес, който смята, че патлакът в ръката означава да хванеш дявола за рогата. Махни го и седни да поговорим.

Марти сключи вежди и издаде брадичка напред. Тъмните му очи изглеждаха леко разтревожени.

Втренчихме се един в друг. Не поглеждах към остроносата черна обувка, която се подаваше изпод завесата пред вратата вляво от мен.

Марти беше облечен в тъмносин костюм, синя риза и черна вратовръзка. Лицето му изглеждаше строго над мрачните тонове. Каза тихо, напевно:

— Не ме разбирай криво. Не съм главорез — просто съм предпазлив. Нищо не знам за теб. Можеш да се окажеш убиец например.

— Не си достатъчно предпазлив. Ходът с книгите беше глупав.

Той пое дълбоко въздух и безшумно го изпусна. После се облегна назад, кръстоса дългите си крака и постави колта на коляното си.

— Не си мисли, че няма да го използвам, ако ми се наложи. Какво искаш от мен?

— Кажи на приятелката си с острите обувки да излезе. Сигурно се е изморила да си сдържа дъха.

Без да се обръща, Марти извика:

— Ела тук, Агнес.

Завесата пред вратата се отмести и зеленоока-та блондинка от магазина на Стайнър влезе при нас. Не бях кой знае колко изненадан, че я виждам.

Тя ме изгледа свирепо.

— Бях сигурна, че ще ни донесеш неприятности — гневно се обърна към мен. — Казах на Джо да внимава.

— Млъкни — озъби й се Марти. — Джо много добре си внимава. Запали някоя лампа, за да пречукам този, ако рече да ни извърти номер.

Блондинката включи голям лампион с квадратен червен абажур. После седна под него в широк, тапициран с плюш фотьойл и закрепи болезнена усмивка върху лицето си. Беше изплашена до немай къде.

Сетих се за пурата, която държах, и я пъхнах в устата си. Докато вадех кибрит и я палех, колтът на Марти неотлъчно следваше движенията ми.

Изпуснах кълбо дим и заговорих през него.

— Списъкът на клиентите, за който споменах, е шифрован. Затова все още не мога да разчета имената, но на брой са петстотин. Ти имаш дванайсет кашона книги, тоест — триста бройки. Поне още толкова са раздадени. Но хайде да не се изхвърляме и да речем, че са всичко петстотин. Ако това е работният списък на активната клиентела и ти успееш да развъртиш всички книги, смятай, че имаш четвърт милион оборот. Умножи го по наема за една книга — примерно един долар. Твърде ниско е, но да бъде долар. Това са много пари в наше време. За толкова пари като нищо можеш да светиш маслото на човек.

Внезапно блондинката кресна:

— Ти си луд, ако смяташ, че…

— Млъкни! — сряза я Марти.

Тя се подчини и отпусна глава назад върху облегалката на фотьойла. Лицето й бе изтерзано от напрежение.

— Това не е занаят за нехранимайковци — продължих да им обяснявам. — Трябва да си извоюваш доверие и да го запазиш. Според мен е погрешно да се прибягва до шантаж, това не бива да се практикува.

Тъмните очи на Марти ме гледаха студено.

— Страхотен чешит си — провлече той. — И кой е пипнал тая сладка работа?

— Ти — отвърнах. — Почти.

Марти не каза нищо.

— Убил си Стайнър, за да я докопаш — рекох. — Снощи, в дъжда. Хубаво време за стрелба. Лошо обаче, че не е бил сам. Ти или не си забелязал тази подробност, или си се уплашил. Избягал си. Но си имал достатъчно самообладание да се върнеш и да скриеш трупа, за да можеш да прибереш книгите, преди да започне следствието.

Блондинката издаде звук, все едно я душаха, след което извърна лице и се втренчи в стената. Сребристите й нокти се забиха в дланите. Зъбите й силно захапаха устната.

Марти дори не премигна. Не помръдна, и пистолетът в ръката му не помръдна. Тъмното му лице бе като изсечено от гранит.

— Ама и ти обичаш да си играеш с огъня — обади се най-сетне. — Имаш късмет, че не аз съм убил Стайнър.

Ухилих му се не особено радостно.

— Все тая. И така можеш да намажеш въжето.

— Мислиш да ме накиснеш за това убийство? — прошепна той дрезгаво с пресъхнали устни.

— Определено.

— И как по-точно?

— Има кой да го разкаже така.

Тогава Марти изруга.

— Тази… тази проклета малка… Ще го направи… като едното нищо… да пукне дано!

Нищо не казах. Оставих го да посмели мисълта. Лицето му постепенно се проясни и той бавно остави колта на масата, но задържа ръката си наблизо.

— Не ми приличаш на мошеник, доколкото разбирам от тези работи — промълви бавно, а очите му студено искряха изпод тъмните сведени клепачи. — А не виждам и никакви ченгета наоколо. Какво искаш?

Дръпнах от пурата и погледнах към ръката с патлака.

— Негатива от фотоапарата на Стайнър. И всички извадени снимки. Още сега. У теб са, защото това е единственият начин да научиш кой е бил там снощи.

Марти леко извърна глава, за да погледне Агнес. Лицето й все още беше към стената, а ноктите — вкопани в дланите. Той отново се обърна към мен.

— Тук вече не позна.

Поклатих глава.

— Напротив. Глупаво е да шикалкавиш, Марти. Много лесно могат да те приберат за убийството. Съвсем естествено е. Ако се наложи момичето да си разкаже версията, снимките няма да имат никакво значение. Тя обаче не иска да говори.

— Частно ченге ли си? — попита.

— Да.

— Как се добра до мен?

— Следях Стайнър, който тормозеше Дравец. Дравец пуска мангизи. И ти си намазал от тях. Проследих книгите от магазина на Стайнър дотук. Останалото беше лесно… след като чух и момичето.

— И тя казва, че аз съм очистил Стайнър.

Кимнах.

— Но може и да греши.

Марти въздъхна.

— Мрази ме и в червата — рече. — Защото я разкарах. Платиха ми да го направя, но и сам щях да се махна. Прекалено е смахната за мен.

— Дай снимките, Марти — казах.

Той бавно се изправи, погледна към колта и го прибра в страничния си джоб. Ръката му бавно се насочи към вътрешния джоб на сакото.

В този миг на вратата се позвъни и някой забрави да махне пръста си от звънеца.

11

Това никак не хареса на Марти. Той захапа долната си устна и присви вежди. Лицето му стана зло. Звъненето продължи.

Блондинката скочи. От нервното напрежение лицето й изглеждаше старо и грозно.

Без да ме изпуска от поглед, Марти рязко издърпа едно от чекмеджетата на писалището и извади малък автоматичен пистолет с бяла дръжка. Подаде го на блондинката. Тя се приближи и чевръсто го пое, без обаче да изгаря от възторг.

— Седни до него — изхриптя Марти. — Дръж го на мушка. Ако започне много да знае, пусни му няколко куршума.

Тя седна на дивана на около половин метър от мен, на по-отдалечената от вратата страна. Прицели се в бедрото ми. Неспокойният й поглед никак не ми допадна.

Звънецът спря и някой започна бързо, леко и нетърпеливо да чука по вратата. Марти прекоси стаята и отвори. Плъзна дясната си ръка в джоба на сакото и отвори с лявата — рязко и широко.

Кармен Дравец го избута навътре в стаята, навряла дулото на малък пистолет в тъмното му лице.

Марти отстъпи леко и бързо. Устата му беше отворена, а на лицето му бе изписана паника. Твърде добре познаваше Кармен.

Тя затвори вратата и продължи да напредва с малкия си пистолет. Не гледаше нищо друго освен Марти, а и не виждаше нищо друго освен него. Изглеждаше здравата упоена.

Блондинката потрепери с цялото си тяло и извъртя пистолета с бялата дръжка към Кармен. Бързо се пресегнах, сграбчих я за китката, стиснах я здраво, спуснах предпазителя и задържах така. Последва кратко боричкане, на което нито Марти, нито Кармен обърнаха внимание. После пистолетът се прехвърли в моята ръка.

Блондинката задиша дълбоко и се вторачи в Кармен. Кармен гледаше Марти с упоени очи.

— Искам си снимките — каза тя.

Марти преглътна и се опита да се усмихне.

— Разбира се, малката, разбира се — каза с нисък, глух глас, далеч неприличащ на онзи, който бе използвал с мен.

Кармен изглеждаше почти толкова смахната, колкото на стола у Стайнър. Този път обаче успешно контролираше гласа и крайниците си.

— Ти застреля Хал Стайнър — заяви тя.

— Чакай малко, Кармен! — изкрещях аз.

Тя не помръдна глава. Блондинката изведнъж се оживи и се обърна срещу мен, все едно искаше да издъни корема ми с глава, но впи зъби в ръката ми. Тази с пистолета.

Нададох поредния крясък, но и на него никой не обърна внимание.

Марти рече:

— Слушай, малката, аз не съм…

Блондинката измъкна зъбите си от ръката ми и ме заплю със собствената ми кръв. После се хвърли върху бедрото ми и се опита да захапе и него. Леко я цапнах по главата с приклада на пистолета и понечих да се изправя. Тя се изтърколи надолу по краката ми и обви ръце около глезените ми. Отново се строполих върху дивана. Лудостта на страха й даваше сила.

Марти посегна с лявата си ръка към пистолета на Кармен. Не успя. Револверчето издаде глух, тежък звук, който никак не беше силен.

Куршумът прелетя покрай Марти и счупи стъклото на отворения френски прозорец.

Той отново застина. Сякаш всичките му мускули се бяха парализирали.

— Хвърли й се в краката и я събори на пода, глупако! — изкрещях аз.

После повторно фраснах блондинката по главата, този път доста по-силно, и тя се търкулна на пода. Освободих краката си и прекрачих встрани.

Марти и Кармен все още стояха един срещу друг и се гледаха като истукани.

Нещо много едро и тежко се стовари върху външната врата и ламперията се разцепи по диагонал от горе до долу.

Това върна жизнеността на Марти. Той измъкна колта от джоба си и отскочи назад. Стрелях в дясното му рамо, но в желанието си да не го нараня много, не уцелих. Онова, тежкото, отново се блъсна във вратата с трясък, който сякаш разтърси цялата сграда.

Дравец влетя в стаята заедно със счупената врата. Аз хвърлих малкия автоматичен пистолет и измъкнах собствения си патлак.

Той гледаше като обезумял, беше жестоко пиян и разярен. Огромните му ръце се мятаха като вършачка, погледът му бе свиреп и кръвясал, на устата му имаше пяна.

Нанесе ми страхотен удар по главата, без дори да ме забележи. Рухнах до стената, между края на дивана и счупената врата.

Тъкмо разтръсквах глава и се опитвах да се нивелирам отново, когато Марти започна да стреля.

Нещо повдигна палтото на Дравец откъм гърба, все едно куршумът бе пронизал цялото му тяло. Той се препъна, но веднага се изправи и нападна като бик.

Прицелих се и стрелях в тялото на Марти. Той потръпна, но колтът в ръката му продължи да подскача и трещи. После Дравец се озова между нас, а Кармен отхвърча настрани като сухо листо и вече никой не беше в състояние да направи каквото и да било.

Куршумите на Марти не можеха да спрат Дравец. Нищо не можеше. И мъртъв да бе, пак щеше да докопа Марти.

Сграбчи го за гърлото, когато онзи запокити празния пистолет в едрото му лице. Желязото отскочи като гумена топка. Марти пронизително изпищя, а Дравец го стисна за гушата и го отлепи от пода.

За миг тъмните ръце на Марти се опитаха да се вкопчат в китките на огромното мъжище. Нещо рязко изпращя и ръцете увиснаха безжизнено. Последва втори, по-глух пукот. Миг преди Дравец да пусне врата му, забелязах, че лицето на Марти е моравочервено. Спомних си, някак между другото, че онези, на които им чупят вратовете, понякога гълтат езиците си, преди да умрат.

После Марти се свлече в ъгъла, а Дравец започна да отстъпва назад. Отстъпваше като човек, губещ равновесие, неспособен да се задържи на краката си. Направи четири-пет несигурни крачки. Огромното туловище се килна заднишком и той се сгромоляса на пода с широко разперени ръце.

От устата му бликна кръв. Очите му се напрегнаха, все едно се мъчеше да види през мъгла.

Кармен Дравец клекна до него и започна да вие като уплашено животно.

От антрето се чу шум, но никой не се показа през отворената врата. Твърде много олово се бе изсипало напосоки.

Бързо се приближих до Марти, надвесих се над него и пъхнах ръка във вътрешния му джоб. Измъкнах дебел квадратен плик, в който имаше нещо твърдо. Изправих се и се обърнах.

Далеч във вечерния здрач се разнесе слаб вой на сирена, който сякаш се усилваше.

Пребледнял мъж предпазливо надникна през вратата. Коленичих до Дравец.

Той се опита да каже нещо, но не можах да чуя думите. После напрежението изчезна от очите му и те станаха далечни и безразлични, като на човек, загледан много напред, отвъд ширнала се далнина.

Кармен каза безучастно:

— Беше пиян. Принуди ме да кажа къде отивам. Не знаех, че ме е последвал.

— Разбира се — отвърнах глухо.

Изправих се и отворих плика. Вътре имаше няколко снимки и негатив. Хвърлих го на пода и го смачках с тока на обувката си. Започнах да късам снимките и да гледам как парченцата падат от ръката ми и се разпиляват из стаята.

— Сега ще публикуват доста твои снимки, малката, но тази няма да е между тях.

— Не знаех, че ме е проследил — повтори тя и задъвка палеца си.

Сирената вече виеше пред блока. Заглъхна до монотонно бръмчене, после спря окончателно точно когато привърших с късането.

Стоях неподвижно в средата на стаята и се питах защо унищожих снимките. Сега вече това нямаше никакво значение.

12

Облакътен на голямата орехова маса в кабинета на инспектор Айшам и небрежно стиснал димяща цигара между пръстите си, Гай Слейд каза, без да ме поглежда:

— Благодаря, че ме накисна, ченге. Приятно ми е от време на време да се срещам с момчетата от Управлението.

Усмихна се кисело и очите му се присвиха.

Седях на дългата страна на масата, срещу Айшам. Беше върлинест, невзрачен, с пенсне. Нито приличаше, нито постъпваше, нито приказваше като ченге. Макгий Виолетката и детектив Тринел — весел ирландец, седяха на два стола с извити облегалки досами стената с остъклена горна част, която отделяше приемната от кабинета.

Казах на Слейд:

— Стори ми се, че твърде бързо открихте кръвта. Очевидно съм сбъркал. Моите извинения, господин Слейд.

— Да. Едно извинение и все едно нищо не се е случило.

Той се изправи и взе бамбуковото бастунче и ръкавицата, които лежаха върху масата.

— Свършихте ли с мен, инспекторе?

— Свършихме за тази вечер, Слейд.

Гласът на Айшам беше сух, хладен, подигравателен.

Слейд закачи бастунчето на китката си, за да отвори вратата. Усмихна се, преди да излезе. Тилът ми вероятно е бил последното нещо, върху което са се спрели очите му, но аз не го гледах.

Айшам рече:

— Не е необходимо да ти казвам как гледа полицията на подобно укриване на убийство.

Въздъхнах.

— Изстрели — рекох. — Мъртвец на пода. Голо упоено момиче на стола, което не знае какво се е случило. Убиец, когото не можех да заловя, а и вие също… тогава. И зад всичко този стар клет великан, който късаше сърцето си, като се опитваше да постъпи правилно в неподходящ момент. Хайде, лепнете ми го. Не съжалявам.

Айшам не се впечатли особено.

— Кой в крайна сметка е убил Стайнър?

— Русата ще ви каже.

— Искам да го чуя от теб. Вдигнах рамене.

— Ако искате да си играем на догадки — шофьорът на Дравец, Карл Оуен.

Айшам не изглеждаше особено изненадан. Макгий Виолетката силно изгрухтя.

— Защо мислиш така? — попита Айшам.

— Известно време смятах, че може да е Марти — отчасти защото момичето го твърдеше. Но думите й нищо не значеха. Тя не знаеше и се възползва от възможността да му забие ножа. А и не се разделя лесно с хрумванията си. Но Марти нямаше поведение на убиец. Пък и хладнокръвен човек като него едва ли би избягал по този начин. Та аз още не бях започнал да блъскам по вратата, когато онзи офейка. Разбира се, мислех и за Слейд. Но и той не е този тип. Вечно мъкне със себе си двама въоръжени телохранители, които сто на сто щяха да ме посрещнат със стрелба. Освен това изглеждаше искрено изненадан, когато откри кръвта на пода днес следобед. Слейд е бил в играта заедно със Стайнър и не го е изпускал от поглед, но не го е убил, нямал е причина да го убива, а без причина никога не би го убил по този начин — пред свидетел. Карл Оуен обаче би го направил. Някога е бил влюбен в момичето, вероятно така и не е успял да превъзмогне чувствата си. Имал е възможност да я следи, открил е къде ходи и какво прави. Отишъл е у Стайнър, минал е през задния вход, видял е сеанса с порнографската снимка и е превъртял. Светил му е маслото, а после е изпаднал в паника и просто е избягал.

— Бягал е чак до кея на Лидо, а после се е хвърлил от него — сухо забеляза Айшам. — Май забравяш, че този Оуен имаше рана от удар по главата.

— Не — рекох. — Освен това не съм забравил, че по някакъв начин Марти е знаел какво е имало на онази фотолента — поне е знаел достатъчно, за да влезе и да я вземе, а после да скрие трупа в гаража на Стайнър, докато си оправи играта.

— Доведи Агнес Лоръл, Гринел — нареди Айшам.

Гринел стана, прекоси кабинета и изчезна през една от вратите.

— Ти си такъв приятел, че враг не ми трябва — обади се Макгий Виолетката.

Не го погледнах. Айшам задърпа увисналата кожа под адамовата си ябълка и се втренчи в ноктите на другата си ръка.

Гринел се върна с блондинката. Косата й се спускаше безредно върху яката на палтото. Беше свалила черните клипсове от ушите си. Изглеждаше уморена, но вече не и уплашена. Бавно се отпусна на стола до масата, където бе седял Слейд, и скръсти ръце със сребристи нокти на гърдите си.

Айшам тихо каза:

— Добре, госпожице Лоръл. Сега искаме да изслушаме и вас.

Момичето сведе поглед към скръстените си ръце и заговори без колебание, с тих, равен глас:

— Познавам Джо Марти от около три месеца. Предполагам, че се е сприятелил с мен, защото работех при Стайнър. Аз обаче си мислех, че ме харесва. Разказах му всичко каквото знаех за Стайнър. Той вече бе научил някои неща. Живееше от парите, които бе получил от бащата на Кармен Дравец, но краят им се виждаше и той бе готов за нещо ново. Реши, че Стайнър се нуждае от партньор, и започна да го наблюдава, за да разбере дали зад гърба му няма опасни приятелчета да го закрилят. Снощи е бил в колата си на уличката зад къщата на Стайнър. Чул изстрелите, видял момчето, което изтичало надолу по стълбите, скочило в огромна лимузина и подкарало като бясно. Джо го проследил. Някъде по пътя за плажа го настигнал и го натикал в канавката. Хлапето извадило пистолет, но нервите му не издържали и Джо го ударил по главата. Докато било в безсъзнание, Джо го претърсил и разбрал кой е. Когато се свестило, Джо се престорил на ченге, хлапето не издържало и му изпяло всичко. Докато се чудел какво да прави, онова живнало, съборило го и побягнало отново. Карало като смахнато и Джо го оставил да си троши главата. Върнал се в къщата на Стайнър. Знаете останалото. Той прояви лентата и видя какво притежава, бързо се зае да намери пари, за да можем да изчезнем от града, преди полицията да е открила Стайнър. Смятахме да вземем част от книгите му и да отворим магазин в друг град.

Агнес Лоръл замълча. Айшам забарабани с пръсти и рече:

— Марти ти казваше всичко, така ли?

— Ъхъ.

— Сигурна ли си, че не е убивал този Карл Оуен?

— Не съм била там, но не се държеше като убиец.

Айшам кимна.

— Засега това е всичко, госпожице Лоръл. Ще го искаме писмено. И трябва да ви задържим, разбира се.

Момичето се изправи. Гринел я изведе. Тя излезе, без да погледне към никого. Айшам каза:

— Марти не е могъл да знае, че Карл Оуен е мъртъв. Но е бил сигурен, че ще опита да се скрие. Докато го намерим, той щеше да е издоил Дравец и да е напуснал града. Мисля, че версията на момичето звучи правдоподобно.

Никой не се обади. След малко Айшам се обърна към мен.

— Направил си една фатална грешка. Не е трябвало да споменаваш името на Марти пред момичето, докато не си бил сигурен, че ти е в ръцете. Това доведе до ненужната смърт на двама души.

— Ъхъ — рекох. — Ами да се върна и да повторя всичко отначало.

— Недей да се зъбиш.

— Не се зъбя. Работех за Дравец и правех всичко възможно да му спестя мъката. Не знаех, че момичето е чак толкова смахнато и че Дравец ще изкрейзи. Исках снимките и хич не ми пукаше за измет като Стайнър, Джо Марти и гаджето му. И сега не ми пука.

— Добре де, добре — нетърпеливо рече Айшам. — Тази вечер повече не си ми нужен. И без това здравата ще те притиснат по време на разследването.

Той се изправи и аз станах. Протегна ми ръка.

— Но от това ще имаш повече полза, отколкото вреда — добави сухо.

Стиснахме си ръцете и аз излязох. Макгий излезе след мен. Спуснахме се с асансьора, без да си кажем дума. Когато излязохме от сградата, Макгий мина от дясната страна на крайслера ми и се настани вътре.

— Има ли някакво пиене в бърлогата ти?

— Колкото искаш — отвърнах.

— Да го пробваме тогава.

Запалих и подкарах на запад по „Първа улица“ през дълъг кънтящ тунел. Щом излязохме от него, Макгий каза:

— Следващия път, когато ти изпратя клиент, не издрънквай всичко на полицията, момчето ми.

Пътувахме в тихата вечер към „Бърглънд“. Чувствах се стар, изморен и никому ненужен.

Информация за текста

© 1935 Реймънд Чандлър

Raymond Chandler

Killer in the Rain, 1935

Сканиране и разпознаване: nextvasko, 2008

Редакция: BHorse, 2008

Издание:

Реймънд Чандлър. Пълна колекция разкази, том 1

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/9583]

Последна редакция: 2008-12-04 12:00:00

Content

Реймънд Чандлър
Убиец в дъжда

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

Информация за текста