Лий Чайлд

Един изстрел

На Маги Грифин, моята първа и най-добра приятелка в Америка

1

Петък. Пет следобед. Часът, в който е може би най-трудно да се придвижваш незабелязан из града. Или може би най-лесно. Защото в пет часа следобед, и то в петък, никой никого не забелязва. Всеки гледа право пред себе си.

Мъжът с пушката отиваше на север. Нито бавно, нито бързо. Без да привлича внимание. Без да се отличава с нещо от околните. Караше белезникав ван, явно видял и подобри дни. Беше сам зад волана. Облечен беше със светъл шлифер и шапка с мека провиснала периферия, каквито си слагат възрастните играчи на голф, когато ги напече слънце или пък завали дъжд. Светла, с опасваща я лентичка в два цвята червено, нахлупена ниско над челото му. Шлиферът му беше закопчан догоре. Мъжът беше с черни очила въпреки тъмните прозорци на вана и смръщеното небе. И с ръкавици, макар че времето беше доста топло, а до зимата оставаха цели три месеца.

В подножието на хълма, където Първа улица започваше да се изкачва стръмно нагоре, колите едва пълзяха. После спряха съвсем, тъй като заради някакви строителни работи напред двете платна се сливаха в едно. В целия град се строеше. От година и нещо насам беше истински кошмар да се кара из него. Дупки по улиците, самосвали с баластра, бетоновози, машини за полагане на асфалт. Мъжът с пушката вдигна ръка от волана. Дръпна назад ръкава на шлифера. Погледна часовника си.

Единайсет минути.

Имай търпение.

Вдигна крак от спирачката и ванът запълзя напред. После отново спря, защото уличното платно рязко се стесни, а тротоарите станаха по-широки — знак, че бе навлязъл в търговския район на града — Отляво и отдясно се заредиха големи универсални магазини, издигащи се стъпаловидно един зад друг заради хълма. По широките тротоари имаше достатъчно място за тълпите пазаруващи. Дълга редица чугунени улични стълбове и пилони за знамена отделяха хората от колите. На пешеходците в тази част на града им беше широко, докато колите едва се движеха. Той погледна отново часовника си.

Осем минути.

Имай търпение!

Стотина метра по-нататък кварталът вече не изглеждаше толкова заможен. Затова пък и движението сякаш се облекчи. Първа улица отново стана по-широка, а фасадите от двете страни — по-запуснати. Заредиха се барове и магазинчета със стоки по един долар. После от лявата страна се изправи многоетажен обществен гараж. И поредният строеж — този път разширяваха гаража. По-нататък ниска бетонна стена преграждаше улицата. Отвъд стената започваше ветровита пешеходна зона с фонтан по средата. От лявата страна на фонтана беше старата градска библиотека, а отдясно нова административна сграда с офиси и учреждения. Зад нея — кула от черно стъкло. Първа улица правеше рязък завой надясно пред каменната стена и продължаваше право на запад, покрай мърляви входове на сгради и товарни рампи, докато накрая се гмурваше под надлеза на щатската магистрала.

Но мъжът с вана забави ход далеч преди пешеходната зона и вместо надясно по продължението на улицата, сви наляво, влезе в гаража и пое право нагоре по рампата. Нямаше бариера, понеже до всяко място за паркиране имаше отделен брояч. Следователно нямаше и касиер, свидетели, билети, записване на номерата. Мъжът с вана знаеше всичко това. Той се изкачи по виещата се рампа до втория етаж и се насочи към най-отдалечения ъгъл на сградата. Без да гаси двигателя, остави вана за момент на пътеката, слезе и премести оранжевия конус от мястото, което му трябваше. Беше последното място за паркиране от старата част на сградата, непосредствено до новото крило, което още се дострояваше. Вкара вана в запазеното място и угаси двигателя. Няколко мига поседя неподвижно зад волана. Гаражът беше пълен до краен предел с притихнали коли. Мястото, което си беше запазил с оранжевия конус, беше последното свободно. Този гараж винаги беше претъпкан. Мъжът и това знаеше. Неслучайно напоследък го разширяваха. Когато завършеха новото крило, капацитетът му щеше да се удвои. Гаражът се ползваше най-вече от пазаруващи в околните магазини. Затова сега беше толкова безлюден. Никой нормален човек не би се опитал да си тръгне с колата в пет следобед. В най-натоварения час, при това с всички тези задръствания заради строежите. По-добре още преди четири, или след шест.

Мъжът във вана отново погледна часовника си.

Четири минути.

Спокойно.

Отвори вратата и полека се смъкна от седалката. Извади от джоба си монета от двайсет и пет цента и я пусна в брояча. Завъртя ръчката и чу как монетата падна в касичката. В замяна механизмът му отпусна един час. Освен изщракването на брояча в сградата не се чуваше никакъв друг звук. Нищо във въздуха, освен миризмата на паркирани автомобили. На бензин, гума и изстинали ауспуси.

Той се изправи до вана. На краката си имаше стари войнишки обувки за пустинни операции. От бежов велур, с бели подметки от суров каучук, производство на английската фирма „Кларк“ — любимите обувки на специалните части. Легендарен модел, сигурно поне от шейсет години не го бяха променяли.

Мъжът погледна брояча. Имаше цели петдесет и девет минути. А на него не му трябваха толкова. Той отвори плъзгащата се странична врата на вана, пресегна се навътре, отметна одеялото и разви пушката. Беше полуавтоматична карабина „Спрингфийлд М1А Супер Мач“ с орехов приклад, тежка цев от черна стомана и пълнител с десет патрона, калибър .308. Точно цивилно копие на самозареждащата се снайперска карабина М14, използвана от американската армия още по времето, когато самият той бе служил в нея. Хубаво оръжие. Може би не толкова точна още при първия изстрел със студена цев, колкото една скъпа карабина с ръчен затвор, но щеше да свърши работа. И то как! В края на краищата нямаше да се цели на кой знае какво разстояние. Беше я заредил с любимите си патрони „Лейк Сити М852“ — правени по поръчка, специален барут, куршумът със специална медна риза, кух връх и скосена задна част тежеше точно 10,09 грама. Можеше да се каже, че патроните му бяха твърде добри за пушка като тази. В известен смисъл откъм муниции се беше попрестарал.

Заслушан в тишината, мъжът вдигна пушката от задната седалка и пристъпи към мястото, където свършваше старата част на гаража и започваше недостроеното крило. Между новата и старата сграда на пода имаше фуга от около сантиметър и половина, колкото да си мушнеш пръста. Нещо като демаркационна линия. Може би компенсатор на разширение при летните жеги. Сигурно щяха да я запълнят с катран. Точно над фугата между две колони беше опъната лента в черно и жълто с надпис: Внимание! Влизането забранено! Мъжът приклекна, подпря се на коляно и се промуши под лентата. После се изправи и закрачи из недовършената част.

Подът на новото крило беше загладен на места, а на други още грапав, явно тепърва щяха да му правят циментова замазка. Тук-там бяха наслагани дъски като мостчета за минаване. Наоколо безразборно бяха струпани циментови торби — някои празни, други още пълни. В бетонната плоча имаше още фуги за компенсиране на разширението. От тавана висяха голи крушки, угасени за през деня. Навсякъде се въргаляха празни колички, смачкани алуминиеви кутийки от сода, дървени греди с различни размери и неизвестно предназначение, купчини баластра, неподвижно застинали бетонобъркачки. Всичко наоколо беше посипано със сивкав циментов прах, фин като талк. Във въздуха се носеше миризма на влажна мазилка.

Мъжът с пушката продължи да крачи в полумрака, докато стигна до североизточния ъгъл на новото крило. Там се спря и се облегна на грапавата бетонна колона. После, извърнал глава встрани и без да отделя гръб от колоната, бавно запристъпва вдясно, докато се ориентира. Беше на около два и половина метра от новата външна стена на гаража. Стената стигаше до кръста му. Гледаше право на север. Беше недовършена. От вътрешната й страна в бетона имаше вградени железни болтове, към които щеше да се монтира стоманена мантинела, за да не се удрят колите в стената. В пода бяха оставени кръгли отвори, където щяха да се поставят новите броячи.

Мъжът с пушката се плъзна бавно встрани, докато усети ръба на колоната да се врязва между плешките му. Сега главата му беше обърната на североизток, право към пешеходната зона. Езерцето в средата й беше с форма на издължен правоъгълник, може би двайсет и пет метра дълъг и шест метра широк, обърнат с едната си тясна страна към него. Представляваше нещо като голям басейн, издигнат над нивото на земята, ограден с високи до кръста тухлени стени и напълнен с вода. В червените тухли се плискаха малки вълнички. От мястото, където беше застанал, мъжът виждаше езерцето леко по диагонал. Водата беше дълбока около метър. Фонтанът вдигаше пръски точно в центъра. Той ясно чуваше плисъка на водата, както и шума от пъплещи по улицата коли, и ленивите стъпки на пешеходците. Близкият край на езерцето беше на около метър от бетонната преградна стена, която отделяше улицата от пешеходната зона. Двете ниски стени вървяха успоредно около шест метра, в посока от изток към запад, като между тях се беше образувал тесен проход.

Мъжът беше на втория етаж на гаража, но поради наклонения терен пешеходната зона не беше много по-ниско от нивото на очите му. Хората по нея се движеха под лек ъгъл надолу спрямо линията на зрението му. От дясната й страна се виждаше входът на новата административна сграда. Беше доста окаяна на вид. Откакто я бяха построили, така и не се бяха намерили наематели. Мъжът знаеше това. Ето защо, за да не страда доброто име на новия градски център, щатските власти я бяха напълнили с всякакви държавни учреждения. Там се намираше Автомобилната инспекция, както и наборно бюро на Сухопътните войски, Военновъздушните сили и Морската пехота. Вероятно и Данъчната службата се помещаваше в сградата. За последното мъжът с пушката не беше съвсем сигурен. Не че това особено го интересуваше.

Той коленичи, после легна по корем. Пълзенето е основна форма на придвижване за снайпериста. През годините на военната си служба, мъжът сигурно бе изминал пълзешком безброй километри. По корем, на колене и лакти. Военната тактика повелява снайперистът и съгледвачът му да се отделят и да заемат стрелкова позиция на хиляда метра от ротата. По време на учения той бе изминавал това разстояние за часове, за да остане незабелязан от биноклите на врага. Но този път до стрелковата му позиция имаше само два метра и половина. Освен това, доколкото знаеше, никой не го следеше с бинокъл.

Мъжът стигна до основата на стената и се притисна с лице към грапавия бетон на пода. После бавно и с много извивки на тялото се надигна в седнало положение. Полека коленичи върху десния си крак, положи цялото стъпало на левия стабилно върху пода и подпря левия си лакът на лявото коляно. Вдигна пушката. Постави ложата върху ръба на ниската бетонна стена. Раздвижи пушката напред-назад, докато я намести удобно. На колене с опора — така се наричаше тази стойка в ръководствата по стрелба. Една от най-добрите стойки според собствения му опит. Може би само онази по корем и с двунога под цевта беше по-добра. Той вдиша, после бавно изпусна въздуха от дробовете си. Един изстрел — едно попадение. Такъв беше девизът на снайперистите. За да се постигне това, бяха нужни самоконтрол, пълна неподвижност и безкрайно търпение. Той вдиша и издиша. Усети как тялото му се отпуска. Беше в свои води.

Готово.

Проникването успешно.

Сега изчакай момента.

Изчакването продължи около седем минути, през които той лежа съвършено неподвижен, дишайки едва-едва, съсредоточавайки се. Погледна към библиотеката вляво. Зад нея се виждаше едно от платната на магистралата, стъпило здраво върху бетонните си колони, което сякаш обгръщаше старата каменна сграда, за да я запази от беда. По-нататък платното се изправяше и минаваше зад черната стъклена кула горе-долу на нивото на четвъртия етаж. Върху голям полиран камък пред главния ход на кулата се виждаше паунът — емблема на Ен Би Си, но мъжът с пушката си даваше сметка, че местният филиал на телевизионната мрежа е твърде малък, за да заема цялата сграда. Най-много един етаж. Останалите помещения най-вероятно се наемаха от малки адвокатски кантори, счетоводни фирми, брокерски агенции за недвижимо имущество или инвестиционни посредници. Или просто стояха празни.

От новата сграда вдясно излизаха хора. Бяха граждани, току-що подновили шофьорските си книжки или върнали старите номера на колите си, или записали се в армията, или спречкали се по един или друг повод с федералната бюрокрация. Много хора. Държавните учреждения вече затваряха. Беше пет следобед, при това петък. Хората излизаха от сградата и преминаваха от дясно на ляво пред очите му, един по един, доколкото им позволяваше тясното пространство между двете стени — тухлената на фонтана и бетонната преградна стена на улицата. Един по един. Като движещи се мишени в панаирджийско стрелбище. Наситен с цели терен. Разстоянието беше около трийсетина метра. Трийсет и пет максимум. За близка стрелба.

Той чакаше.

Без да се спират, някои от минувачите потапяха пръсти във водата. Това беше много лесно, понеже стената на фонтана стигаше до кръста им. От мястото, където бе заел позиция, мъжът с пушката виждаше лъскавите медни монети по черните плочки, с които беше облицовано дъното. От вълничките около фонтана монетите сякаш танцуваха.

Той гледаше и чакаше.

Върволицата се сгъсти. Вече толкова много хора излизаха от вратите на сградата, че трябваше да забавят ход, да се прегрупират и подредят в колона по един, за да минат през тесния проход между двете стени. Истинско задръстване от човешки тела. Също като задръстването от коли в края на Първа улица. Хората се изчакваха и подканваха учтиво един друг. След вас, моля. Не, след вас! От това движението през прохода се забавяше още повече. Върволица от бавнодвижещи се панаирджийски мишени.

Мъжът с пушката вдишваше дълбоко, издишваше и чакаше.

И изведнъж престана да чака.

Дръпна спусъка. После пак, още веднъж, после още и още.

Първият куршум улучи някакъв минувач в главата и го уби намясто. Чу се трясъкът на пушката, въздухът припука от движението на свръхзвуковия куршум, розова струя кървав спрей изригна от главата на човека и той се строполи на тротоара като марионетка, на която някой внезапно бе прерязал конците.

Попадение още с първия изстрел, със студена цев.

Великолепно!

Мъжът работеше бързо и методично, от ляво на дясно. С втория изстрел улучи в главата друг минувач. Същият резултат, без разлика. С третия — някаква жена. Пак същото. Три изстрела за около две секунди. Три поразени цели. Изненадата беше пълна. Още няколко мига никой не реагира. После на площада се разрази хаос и паника. В тясното пространство между ограничителната стена и езерцето се оказаха едновременно дванайсет души. Трима от тях мъртви. Останалите девет побягнаха в различни посоки. Четирима напред, а другите петима, подплашени от труповете пред себе си, се извърнаха назад и хукнаха в обратната посока. Почти мигновено петимата се сблъскаха с потока от идващи насреща им хора. Чуха се писъци. В средата на прохода се образува неподвижна купчина от ужасени човешки индивиди, точно под прицела на мъжа с пушката. Дистанция — около трийсетина метра. Почти в упор.

С четвъртия изстрел мъжът уби някакъв гражданин с костюм, но петият не улучи. Специалният куршум със специална медна риза, кух връх и скосена задна част профуча покрай рамото на една жена, вряза се във водната повърхност на фонтана и изчезна. Без да се смути, мъжът отклони с милиметър дулото на карабината и шестият изстрел улучи поредния минувач точно между очите, като отнесе половината от черепа му.

След това мъжът с пушката спря да стреля.

Той залегна на циментовия под зад стената на гаража и пропълзя метър назад. Във въздуха се носеше миризма на барут, ушите му пищяха от трясъка на изстрелите, откъм улицата се чуваха отчаяни писъци, тропот на бягащи крака и глухи удари от няколко сблъскали се в паниката коли. Не се бойте, дребни хорица, изрече наум той. Аз приключих и се измитам. Легнал по корем, той събра изстреляните гилзи на купчинка. Лъскавият месинг на патроните „Лейк Сити М852“ блестеше под носа му. С облечената си в ръкавица ръка мъжът загреба пет от гилзите, но шестата се изтърколи встрани и падна във фугата на пода. Дълбоката двайсетина сантиметра тясна цепнатина я погълна. Той я чу как изтрака, като се удари в дъното.

Ами сега?

Оставяш я, където е.

Нямаш време.

Мъжът натъпка петте гилзи в джоба на шлифера си и запълзя обратно на лакти и колене, като си помагаше и с пръстите на краката. После се спря и известно време лежа неподвижно по корем, заслушан в писъците навън. Накрая се надигна на колене, изправи се на крака, извърна се и тръгна назад, по същия път, откъдето бе дошъл. Крачейки бързо, но предпазливо, той мина обратно по грапавия бетон, по неодяланите дъски мостчета, през тъмнината и прахоляка, провря се под жълто-черната лента и стигна до вана.

Плъзгащата се странична врата зееше отворена. Той зави още топлата пушка в одеялото, сложи я на седалката и затвори вратата. Седна зад волана и запали двигателя. През предното стъкло хвърли бърз поглед на брояча. Още цели четирийсет и пет минути. Изкара вана на заден ход, зави и потегли по рампата. Спусна се на долния етаж, изкара вана на улицата — на изхода също нямаше пазач — и след два десни завоя се озова в лабиринта от тесни улички зад универсалните магазини. Вече беше преминал под надлеза на магистралата, когато далеч назад се чуха първите сирени. Въздъхна с облекчение. Сирените се движеха на изток, а той — на запад.

Добре изпълнено, каза си той. Незабелязано проникване, шест изстрела, пет поразени цели, успешно напускане на района, перфектно изпълнение.

Внезапно той се усмихна. Съвременните военни статистики показват, че в пехотата на шестнайсет хиляди изстреляни патрона се пада един убит враг. Докато при един трениран снайперист съотношението е далеч по-добро. В пъти по-добро. Всъщност около дванайсет хиляди и петстотин пъти по-добро. Защото снайперистът поваля по един враг средно с едно цяло и две десети патрона. Което е същото като да улучиш петима души с шест изстрела. Абсолютно същото. Сметката е много проста. След толкова години един опитен снайперист бе успял да постигне същия резултат, какъвто бяха очаквали някогашните му инструктори. Нямаше съмнение, че ако сега можеха да го видят, те много щяха да се гордеят с него.

Само че някогашните му инструктори бяха обучавали снайперисти за бойното поле, а не улични престъпници. При уличната стрелба в уравнението твърде бързо се намесват и други, често непредвидени фактори. Тъкмо тези фактори променят самата дефиниция на понятието успешно напускане на района. В конкретния случай най-бързо реагираха медиите. В което нямаше нищо чак толкова изненадващо, тъй като стрелбата бе станала под прозорците на местния клон на Ен Би Си. Още преди дузина обзети от паника граждани да успеят да наберат 911 от мобилните си телефони, се бяха случили две неща. Първо, всички налични камери — професионални и любителски — в офисите на Ен Би Си вече снимаха. И второ, една водеща на местната новинарска емисия на име Ан Яни безпогрешно различи в случващото се онова, което скоро щеше да се превърне в нейния пръв голям журналистически удар. Макар още в шок, замаяна и ужасена от видяното, тя имаше усет за тези неща и незабавно започна да си съставя наум текста на репортажа. Може би защото знаеше добре, че твърде често някоя ключова дума определя смисъла на казаното, а първите думи, които й дойдоха наум, бяха терорист, нелепо и касапница. Това бяха думи, чисто инстинктивни в баналността си, както и в самата последователност, в която се бяха подредили в съзнанието й. Защото за Ан Яни видяното си беше касапница и нищо друго. Освен това касапница беше хубава, изразителна дума, предаваща цялата абсурдна непредсказуемост и варварска жестокост на този акт. Беше дума, подсказваща отсъствие на мотив, а в известен смисъл и на персонифициран извършител. Идеална за сюжет като този. Същевременно Ан си даваше сметка, че касапница едва ли е подходяща дума за надпис в кадър. Може би все пак атентат звучеше по-добре. Атентат в петък вечер? Атентат в час пик? Тя тръгна към изхода с надеждата, че младежът, който правеше компютърните графики, този път ще предложи нещо по-умно, без да го подканят.

Друго нещо, което по принцип липсва на бойното поле, са органите на реда. В резултат от дузина едновременно подадени сигнала на 911 диспечерската централа на местната аварийна служба грееше като коледно дръвче. До четирийсетата секунда всички полицейски и пожарни коли от района препускаха със светещи лампи и виещи сирени. Всичко, което можеше да се вдигне под тревога — патрулни автомобили, линейки, криминологични и пожарни екипи, — бе на път към местопроизшествието. Отначало на площада настъпи небивал хаос. Обажданията на 911 бяха панически и несвързани. Явно ставаше дума за престъпление, при това тежко, така че за ръководител на операцията временно бе назначен началникът на Отряда за тежки престъпления. Човекът беше обръгнал ветеран с двайсет години стаж в органите на реда, започнал кариерата си като патрулен полицай. Казваше се Емерсън. Без да вдига ръка от клаксона, Емерсън си пробиваше с мъка път през задръстванията, като слаломираше между строежите и разкопаните участъци — отчаяно, безнадеждно, слепешката, без предварителна информация какво всъщност се е случило: дали обир, залавяне на наркотрафиканти, престрелка между улични банди, тероризъм. Нищичко. Но вътрешно беше спокоен. Относително спокоен. Във всеки случай пулсът му беше под сто и петдесет. Поддържаше открита връзка с диспечера от 911, като се надяваше да разбере нещо повече, преди да е стигнал.

— Още един мъж по мобилен телефон — изкрещя диспечерът.

— Кой е? — извика на свой ред Емерсън.

— От наборното бюро на Морската пехота.

— Очевидец?

— Не, бил е вътре. Но вече е отвън.

Емерсън стисна зъби. Вече знаеше, че няма да пристигне пръв на местопрестъплението. Нито дори сред първите. Знаеше също, че трябва да ръководи операцията откъм тила. Така че му трябваха чифт надеждни очи. Морски пехотинец значи? Ще свърши работа.

— Добре — каза той. — Свържи ме с него.

По радиото се чу припукване, после някакви електронни шумове, които бяха заменени от съвсем нова акустична картина — от открито пространство; в далечината се чуваха писъци, плисък на вода. Фонтанът ли е това? — запита се Емерсън.

— Кой сте вие? — поиска да знае той.

По уредбата се чу глас — спокоен, макар и забързан, силен и с придихание, сякаш устата на говорещия беше долепена до микрофона на мобилен телефон.

— Казвам се Кели — отвърна гласът. — Главен сержант в Морската пехота на Съединените щати. С кого говоря?

— С детектив Емерсън. В задръстване съм, на около десет минути от вас. Какво става там?

— Петима загинали намясто — отвърна морският пехотинец.

— Петима загинали?

— Тъй вярно.

По дяволите.

— А ранени?

— Поне аз не виждам такива.

— Петима убити и нито един ранен?

— Тъй вярно — повтори морският пехотинец.

Емерсън не каза нищо. Той и преди беше виждал престрелки на обществени места. И трупове. Но никога само трупове. При стрелба на обществено място наред с труповете винаги имаше и ранени. В съотношение едно към едно или дори повече.

— Сигурен ли си, че няма ранени? — запита той.

— Абсолютно, сър — отвърна човекът.

— А какви са убитите?

— Цивилни. Четирима мъже и една жена.

— Божичко!

— Да, сър.

— Ти къде беше?

— В наборното бюро.

— Какво видя?

— Нищо.

— А какво чу?

— Стрелба с леко огнестрелно оръжие. Шест изстрела.

— С пистолет?

— Не, оръжието е било дългоцевно. Не знам точно какво.

— Карабина?

— Самозарядна, струва ми се. Стреляше бързо, но не беше на автоматичен огън. Всички убити са улучени право в главата.

Снайперист, помисли си Емерсън. По дяволите! Някакъв луд с автоматична карабина.

— Сега няма ли го? — запита той.

— Не се чува повече стрелба, сър.

— Но може да е още наоколо.

— Не е изключено, сър. Хората са залегнали по земята. Някои се скриха в библиотеката.

— А ти къде си?

— Залегнал съм в края на пешеходната зона, сър. Около мен има и други.

— А къде е бил той?

— Не мога да кажа със сигурност. Може би в обществения гараж. В новото крило. Хората сочеха натам. Може да са видели пламъка на дулото. Пък и това е единствената голяма сграда, обърната право срещу мястото, където са труповете.

Значи в онова свърталище на плъхове е бил, помисли си Емерсън.

— Ти с униформа ли си? — запита той сержанта.

— Тъй вярно, сър. Работя в наборно бюро.

— Това е добре. Постарай се на поддържаш реда, докато дойдат хората ми.

— Слушам, сър.

Линията прекъсна и Емерсън отново чу в уредбата дишането на диспечера. Телевизионни екипи и някакъв побъркан с карабина, помисли си той. По дяволите, по дяволите, по дяволите! Няма да ни оставят на мира, ще ни гледат под лупа какво правим и все ще знаят повече от нас. Както става винаги когато на едно място се съберат телевизия и някой побъркан с карабина. Той се пресегна и натисна бутона за окръжно повикване.

— Всички екипи, слушайте внимателно — каза той. — Имаме работа със самотна откачалка с дългоцевно оръжие. Самозарядна карабина или нещо такова. Безразборна стрелба на обществено място. Най-вероятно от новото крило на гаража. Значи или е още там, или вече е офейкал. Ако е офейкал, е било или пеша, или с автомобил. Така че всички екипи в радиус от десет преки незабавно да отцепят участъка. Никой да не влиза или излиза, ясно? Никакви коли, никакви пешеходци, при никакви обстоятелства. Всички екипи вътре в периметъра да подхождат с повишено внимание. Само гледайте да не ви се измъкне. За нищо на света не го изпускайте! Трябва да го хванем, момчета! И то още днес, преди Си Ен Ен да ни връхлети.

Мъжът с вана натисна бутона на дистанционното върху сенника над предното стъкло и вратата на гаража полека се заповдига нагоре. Той влезе, натисна повторно бутона и вратата се затвори зад него. Загаси двигателя и известно време седя неподвижно зад волана. После слезе и през малкия вестибюл влезе в кухнята. Погали кучето по главата и включи телевизора.

Медицински екип с бронежилетки влезе в отцепения район през задния вход на библиотеката. Двама останаха вътре, за да прегледат скрилите се в сградата ранени, ако имаше такива. Четирима излязоха отпред, изминаха на бегом пешеходната зона и приклекнаха зад ниската бетонна стена. Оттам стигнаха пълзешком до телата на убитите, колкото да потвърдят, че са наистина мъртви. После останаха по местата си — притиснати с лице към земята, досами труповете. Никой да не напуска укритията, докато гаражът не бъде основно претърсен, бе наредил Емерсън.

Емерсън паркира на втора линия две преки по-нагоре и изпрати един униформен сержант да направлява претърсването на обществения гараж от горе на долу, като се започне от югозападния ъгъл. Униформените полицаи огледаха първо четвъртия етаж. После третия. Втория. Първия. Старата част беше по-трудна — зле осветена и пълна с паркирани коли, всяка от тях потенциално скривалище. Човек можеше да се крие под или зад някоя, или вътре в нея. Но полицаите не откриха никого. В новото крило проблеми нямаше. То изобщо не беше осветено, но затова пък в него нямаше паркирани коли. Униформените просто минаваха всеки етаж по веднъж с фенерчетата си, докато слизаха надолу по стълбите.

Нямаше никой.

Успокоен, сержантът се обади на Емерсън да докладва.

— Браво — похвали го Емерсън.

Човекът наистина бе свършил добра работа. Тъкмо защото бяха започнали претърсването откъм югозападния край на гаража, североизточният бе останал недокоснат. Нищо не беше пипано. Дали поради съобразителност или от чист късмет, градската полиция бе приключила безупречно първия етап от едно, както щеше да се окаже впоследствие, изцяло безупречно разследване.

Към седем вечерта, когато навън притъмняваше, Ан Яни вече се бе появила единайсет пъти в ефир. Три пъти за телевизионната мрежа, останалите осем за местния канал. Самата тя беше леко разочарована от това съотношение. Едва прикритият скептицизъм на отговорните редактори от централата на Ен Би Си я бе засегнал. Ако има кръв, материалът излиза пръв, беше девизът на всяка новинарска телевизионна мрежа. Само че този път кръвта се беше ляла някъде из глухата провинция, далеч от Ню Йорк или Лос Анджелис, далеч от тихите, безупречно подстригани предградия на Вашингтон. Самият извършител най-вероятно щеше да се окаже някой ненормален безделник. Пък и сред жертвите едва ли имаше важни личности. С две думи — материалът не ставаше за праймтайма на националните мрежи. А и самата Ан все още нямаше кой знае какво да предложи. Нито една от жертвите не беше разпозната. Нито един от нещастните граждани, убити при стрелбата. От местния полицейски участък не бързаха да разкриват картите си, докато не известяха лично семействата на загиналите. В резултат, от което Ан Яни не разполагаше с така нужните й сърцераздирателни истории, които да сподели със своята аудитория. Не знаеше дори колко и кои от жертвите са били семейни. Или са ходили редовно на църква. Не знаеше дали убитата жена е имала деца или братя. Пък и като картина не бе успяла да се добере до кой знае какво. Ако не се смяташе тълпата, скупчена зад полицейските заграждения на пет преки от мястото на събитието, един почти неподвижен кадър от Първа улица в сгъстяващия се мрак, както и от време на време по някой близък план на обществения гараж, откъдето се твърдеше, че е стрелял снайперистът.

До осем вечерта Емерсън бе постигнал значителен напредък. Хората му бяха взели показания от стотици свидетели. Главен сержант Кели от Морската пехота беше убеден, че е чул шест изстрела. Емерсън беше склонен да му вярва. Поне за такива неща на морските пехотинци може да им се има доверие. После някакъв човек се сети, че през цялото време на стрелбата мобилният му телефон бил отворен, защото тъкмо се готвел да остави съобщение на гласовата поща на свой познат. Телефонната компания веднага предостави записа и на него наистина се чуваха шест изстрела. Но съдебните лекари бяха открили всичко пет огнестрелни рани в главите на петте жертви. Следователно липсваше един куршум. Други трима свидетели отначало не бяха сигурни и увъртаха, но накрая и тримата казаха, че били забелязали малък воден стълб в езерцето с фонтана.

Емерсън нареди да източат водата.

Със задачата се зае пожарната команда. Инсталираха мощни прожектори и спряха фонтана, за да източат водата в градската канализация с помощта на моторни помпи. В езерцето имаше около триста кубически метра вода; според пожарникарите изпомпването щеше да отнеме около час.

* * *

Междувременно криминалистите, въоръжени с лазерни показалки и сламки за коктейли, се опитваха да определят траекторията на смъртоносните куршуми. Те прецениха, че най-надеждни данни могат да се получат от първата жертва. Човекът вероятно си бе вървял мирно и тихо по пътя от дясно на ляво през пешеходната зона, когато го бе застигнал първият изстрел. Докато следващите жертви сигурно се бяха оглеждали уплашено наоколо, някои бяха хукнали да бягат или бяха движили хаотично главите си. Така че заключенията от балистичната експертиза се основаваха единствено на поведението на първия убит мъж. По онова, което бе останало от главата му, изглеждаше доста вероятно куршумът да се бе забил в черепа леко отгоре, преминавайки от ляво на дясно. Един от техниците застана прав до трупа, друг опря коктейлна сламка до слепоочието му и я задържа неподвижно под съответния ъгъл. После първият техник се дръпна встрани, дойде трети и прекара през сламката лъча на лазерна показалка. Малката червена точка сочеше точно североизточния ъгъл на новото крило на гаража, на втория етаж. Някои от свидетелите бяха заявили, че точно там са видели дулен пламък. Сега показанията им бяха потвърдени от експертизата.

Емерсън изпрати криминалистите в гаража, като им каза, че имат толкова време, колкото им е нужно, само да не се връщат с празни ръце.

Ан Яни излезе от черната стъклена кула в осем и трийсет и поведе снимачния си екип към полицейските заграждения. Беше си наумила, че може да разпознае някои от жертвите по метода на изключването. Там сигурно имаше събрани хора, чиито близки не се бяха прибрали вкъщи за вечеря, хора, които отчаяно очакваха да получат информация. Ан засне двайсетминутен видеоматериал, но не успя да улови нищо определено. Двайсет минути сълзи, отчаян вой и изцъклени, невярващи лица. Целият град беше в шок. Ан тръгна да снима горда, че се е озовала в центъра на събитията, а се върна разплакана и потресена.

Случаят започна да се разплита в обществения гараж. Вътре беше истинска златна мина от веществени доказателства. Един патрулен полицай на три преки от мястото бе взел показания от някакъв човек, който редовно паркирал в гаража; човекът твърдеше, че последното място на втория етаж този ден било запазено с оранжев пластмасов конус. Заради конуса човекът бил принуден да обърне колата и да паркира другаде. Беше много раздразнен. Служител от общинската управа заяви официално, че конусът не е поставен от тях. Изключено, каза той. Не сме ние. Няма никаква причина да слагаме такова нещо там. Така че оранжевият конус бе поставен в найлонов чувал и отнесен като веществено доказателство. После човекът от общината съобщи, че на входа и изхода на гаража имало поставени дискретни охранителни камери, свързани с автоматично записващо устройство в стаичката на персонала по поддръжката. Касетите незабавно бяха извадени и предадени за анализ. Накрая общинарят сподели, че строежът на новото крило бил забавен поради недостиг на средства и от две седмици никой не бил работил по него. Така че каквото и да се намерело вътре, оставено през последните две седмици, то щяло да бъде на убиеца.

Криминалистите се захванаха за работа, започвайки от жълто-черната лента с надпис Внимание! Влизането забранено! Първото нещо, което откриха, беше едва забележимо влакънце син памук върху грапавия цимент непосредствено под лентата. Като мъх от праскова, само че син. Сякаш някой се бе подпрял на коляно, за да се промуши отдолу, и частица от плата на джинсите му бе залепнала за пода. Техниците заснеха влакънцето, после го вдигнаха от пода с найлонова лепенка. Донесоха мощни луминесцентни лампи и ги поставиха ниско долу под ъгъл спрямо пода. Насред циментовия прах, събирал се там от две седмици, видяха отпечатъци от обувки. Идеално очертани при това. Ръководителят на екипа измъкна моторолата от джоба си и се обади на Емерсън.

— Бил е с някакви шантави обувки — каза той.

— В какъв смисъл шантави?

— Знаеш ли какво е това суров каучук? Необработена гума. Всичко полепва по нея. Като открием нашия човек, подметките му ще са целите в цимент. Освен това в къщата си има куче.

— Куче ли?

— По грапавините на цимента намерихме кучешка козина. Била е полепнала по обувките му отпреди. Също и власинки от мокет. Сигурно от къщата и колата му.

— Продължавайте — каза Емерсън и затвори.

В девет без десет Емерсън отиде да докладва на началника на полицията. Не му спести нищо. Началникът сам щеше да реши какво да говори на пресконференцията и какво да премълчи.

— Шест изстрела, петима убити — каза Емерсън. — Всички улучени в главата. Хващам се на бас, че е трениран стрелец. Най-вероятно бивш военен.

— Или може би ловец? — каза началникът.

— Едно е да стреляш по сърни, съвсем друго е по хора — каза Емерсън. — Като техника може да е едно и също, но като емоция е много различно.

— Правилно ли постъпихме, че не алармирахме ФБР? — попита началникът.

— Това не е терористичен акт — отвърна Емерсън. — Имаме работа със самотен луд. Не ни е за пръв път.

— Като им кажа, че ще го хванем, много бих желал да прозвучи уверено.

— Разбирам ви — каза Емерсън.

— А доколко уверен мога да се чувствам?

— Свършихме доста работа, но и още много остава.

Началникът кимна. Не каза нищо.

Точно в девет телефонът на Емерсън иззвъня. Беше съдебният лекар. Хората му били прегледали на рентген главите на петимата убити. Огромни поражения на костите и тъканите, входни и изходни рани, нямало заседнали куршуми.

— Били са с кух връх — каза докторът. — Минали са през черепа и са излезли.

Емерсън се обърна и погледна към фонтана. Вътре има шест куршума, каза си той. Пет са минали през човешки глави, шестият през празно пространство. Към девет и петнайсет фонтанът беше празен. Помпите на пожарната команда започнаха да засмукват въздух. На дъното беше останала само няколко милиметра с лизгава кал заедно с всякакви боклуци. Емерсън нареди да преместят прожекторите и изпрати дванайсет новобранци, дошли наскоро от полицейската академия, да огледат правоъгълника сантиметър по сантиметър. Шестима от единия край и шестима от другия.

В гаража криминалистите бяха открили четирийсет и осем отпечатъка от подметки, насочени навътре, и четирийсет и четири навън. На влизане извършителят като че ли бе пристъпвал по-предпазливо, докато на излизане беше правил по-големи крачки. Явно беше бързал. Обувките бяха четирийсет и четвърти номер. Върху последната бетонна колона до североизточния ъгъл на гаража откриха нишки от плат. Промазан памук, доколкото можеше да се прецени намясто, от светъл шлифер, на височината на мъжки плешки, сякаш човекът се бе притиснал с гръб към грапавия бетон и без да се отделя от колоната, я бе обиколил, за да огледа терена. Циментовият прах на пода между колоната и външната стена беше целият разоран и утъпкан. В този участък намериха още сини нишки от джинси и белезникави от шлифер, както и малки частици каучук — бледожълт и стар.

— Пълзял е по корем — каза ръководителят на екипа. — На колене и лакти навътре, на колене, лакти и пръсти на краката навън. Ако някога намерим обувките му, отпред ще са целите охлузени.

Намериха мястото, където човекът се бе изправил на колене и заел позиция. Право напред по ръба на бетонната стена откриха следи от лак за дърво.

— Тук е подпрял пушката — каза ръководителят. — Намествал я е няколко пъти напред-назад, докато я закрепи здраво.

Той приклекна и впери поглед навън над ръба на стената, сякаш се прицелваше. Точно срещу себе си, на трийсетина метра разстояние, видя Емерсън, който крачеше покрай празния фонтан.

Новобранците от академията прекараха точно трийсет минути във фонтана. Когато излязоха, носеха със себе си всякакви боклуци, около осем долара в дребни монети и шест куршума. Петте представляваха смачкани до неузнаваемост парчета олово, докато шестият беше непокътнат. Беше с кух връх и скосена задна част, лъскав и с правилна форма, почти сигурно .308 калибър. Емерсън се обади на ръководителя на екипа криминалисти, който още беше в гаража.

— Трябваш ми долу — каза той.

— Не — отвърна мъжът. — Ти ми трябваш горе.

Емерсън се качи на втория етаж и завари всички криминалисти, коленичили в плътна групичка, насочили фенерчетата си в някаква тясна цепнатина на пода.

— Компенсатор на разширение — обясни ръководителят. — Виж само какво е паднало вътре.

Емерсън си проправи път през стената от мъжки гърбове и надникна в цепнатината. Вътре проблясваше жълтеникав метал.

— Гилза — каза той.

— Нашият човек е събрал останалите и ги е отнесъл със себе си. Но тази се е търкулнала встрани.

— Отпечатъци? — запита Емерсън.

— Можем само да се надяваме — каза специалистът. — Малко са тези, които си зареждат пушките с ръкавици.

— Как ще я изкараме оттам?

Ръководителят на екипа се изправи и насочи фенерчето си към тавана, търсейки разпределителните кутии на електроинсталацията. Най-близката беше на няколко метра встрани. Зееше отворена, а от нея се подаваха като мустачки оголени кабели. Отдолу на пода имаше цяла купчина захвърлени жици. Човекът се наведе, вдигна половинметрово парче заземителен кабел, почисти го от праха и го изви като кука в единия край. Медната жица беше дебела и твърда, много по-голяма като сечение, отколкото беше необходимо за осветление на обществен гараж. Сигурно затова им бяха свършили парите. Явно общината прахосваше средства за излишни неща.

Човекът спусна жицата в цепнатината и със закривения й край закачи празната гилза. После много внимателно я повдигна нагоре, за да не я издраска. Извади я и я пусна право в найлоновото пликче за веществени доказателства.

— Ще те чакам в управлението — каза Емерсън. — След един час. Първо ще се обадя на окръжния прокурор.

Той се обърна и си тръгна, крачейки успоредно на намерените отпечатъци от обувки. Като стигна до празното място за паркиране, изведнъж се спря.

— Изпразнете брояча — каза той. — Вземете отпечатъци от всички монети.

— Защо? — запита ръководителят на екипа. — Мислиш, че си е платил ли?

— Искам да се подсигуря отвсякъде.

— Трябва да си напълно луд, за да си платиш паркинга, когато си дошъл да гръмнеш петима души.

— Трябва да си напълно луд, за да тръгнеш да ги гърмиш.

Ръководителят на екипа повдигна рамене. Да изпразним брояча значи. Сигурно има нещо предвид, за да ни кара да вършим такова нещо. Нали затова му плащат. Той извади мобилния си телефон, набра номера и помоли служителя от общината да се върне при тях.

На този етап от разследването винаги се намесваше по някой от окръжната прокуратура, защото за откриването на производство отговаряше окръжният прокурор. В крайна сметка не на полицията, а на прокуратурата беше работа да заведе дело, да го внесе в съда и да го спечели или загуби. Затова окръжната прокуратура имаше право на собствена преценка за качеството на доказателствения материал. Дали беше достатъчно за повдигане на обвинение? Дали щеше да издържи в съда? Това беше нещо като прослушване. Нещо като дело преди делото. Този път, поради сериозността на случая, Емерсън трябваше да се яви лично пред окръжния прокурор. Голямата клечка, човекът, който бе заел този пост чрез избори. И се надяваше да бъде преизбран, когато му дойдеше времето.

В кабинета на Емерсън се провеждаше съвещание с трима участници: самия Емерсън, ръководителя на екипа криминалисти и окръжния прокурор. Последният се казваше Родин, което беше съкратена версия на някакво безкрайно дълго и усукано руско име, ползвано от дедите му, преди да се преселят в Америка. Родин беше на петдесет години, жилав, як и безкрайно предпазлив. Окръжната прокуратура се славеше с огромния процент спечелени дела, но това се дължеше главно на факта, че Родин за нищо на света не завеждаше дело, което не беше сигурен, че ще спечели. Ако не беше стопроцентово сигурен, той просто спираше производството и обвиняваше за това полицията. Поне на Емерсън му изглеждаше така.

— Искам да чуя нещо наистина обнадеждаващо — каза Родин. — Градът е изправен на нокти.

— Знаем точно как е станало — каза Емерсън. — Можем да възстановим целия случай стъпка по стъпка.

— А знаеш ли кой е извършителят?

— Засега не. За нас той все още е мистър Х.

— Хайде, разкажи ми как е станало.

— Разполагаме с черно-бял запис от охранителна камера, на който се вижда как един белезникав ван влиза в гаража единайсет минути преди събитието. Табелките са зацапани и номерата не се четат, а и ъгълът на камерата не ги хваща. Но колата вероятно е „Додж Караван“, не нова, с допълнително потъмнени стъкла. Сега преглеждаме и предишните касети, защото е почти сигурно, че в даден момент е влязъл в гаража, за да блокира незаконно едно от местата с оранжев конус, откраднат от някой строеж.

— Можем ли да докажем, че конусът е краден?

— Все отнякъде го е свил — съгласи се Емерсън.

— Може да работи в отдела за капитално строителство на общината.

— Може.

— Смяташ, че конусът е от строежа на Първа улица?

— Целият град е в строежи.

— Но Първа улица му е била най-близо.

— Изобщо не ме интересува откъде е взел тоя конус.

Родин кимна.

— Значи нашият човек си е запазил място за паркиране.

В отговор Емерсън също кимна.

— Точно до мястото, където започва новото крило. Там конусът изглежда по-правдоподобно. Имаме свидетел, който твърди, че мястото е било запазено поне час по-рано. Освен това по конуса има отпечатъци. Страшно много при това. Десният палец и показалец съвпадат с отпечатъците по монета от двайсет и пет цента, която извадихме от касичката на паркинг брояча.

— Той си е платил паркинга?

— Така се оказва.

Родин се замисли.

— Не става за съд — каза накрая той. — Защитата ще твърди, че не е направил нищо лошо, като е сложил конуса да си запази място. Може да е егоистично, но не е подсъдно. А пък онази монета може да е била в брояча цяла седмица.

Емерсън се усмихна. Ченгето мисли като ченге, а юристът като юрист.

— Има и друго — каза той. — Паркирал е колата, после е тръгнал пеша през новия строеж. На места маршрутът му е маркиран с веществени следи от облеклото и обувките. Освен това веществени следи със сигурност има и по него. Например полепнал циментов прах, и то много.

Родин поклати глава.

— Това доказва единствено, че е бил там в даден момент през последните две седмици. Нищо повече. Не стига, за да го закопчаем.

— Знаем и точно с какво оръжие е стреляно — каза Емерсън.

Това привлече вниманието на Родин.

— Единият от изстрелите не е улучил — продължи Емерсън. — Куршумът е попаднал във фонтана. И знаете ли какво? Точно така се прострелва оръжие за балистична експертиза. В продълговат басейн с вода. Водата забавя и спира куршума, без да го повреди. Така че имаме един непокътнат куршум без драскотина по него. С всички необходими следи от нарезите на пушката, които са ни нужни, за да я идентифицираме.

— А дали ще се доберем до самата пушка?

— По бетонната стена има следи от лак, явно от приклада.

— Това е добре.

— И още как! Като намерим пушката, ще сравним следите от лак с драскотините по приклада. Все едно взимаме ДНК проба.

— А ще я откриете ли?

— Засега открихме една гилза. По нея има следи от изхвъргача. Така че разполагаме с куршум и гилза. Двете заедно доказват, че точно това оръжие е използвано за извършване на престъплението. Драскотините по приклада пък доказват, че е стреляно именно от гаража, а това на свой ред ни отвежда при човека, чиито следи са открити наоколо.

Родин не отговори. Емерсън знаеше, че мислено си представя делото. Понякога само с веществени доказателства е трудно да се повлияе на съдебните заседатели. Липсва човешкият елемент.

— По гилзата има пръстови отпечатъци — продължи той. — От него, когато е зареждал пълнителя. Същият палец и показалец, както върху монетата в брояча и върху оранжевия конус. Така отново установяваме категорична връзка между извършеното престъпление и оръжието и между оръжието и човека. Разбирате ли? Всичко се връзва. Извършителят, оръжието, престъплението. Просто като две и две четири.

— На записа вижда ли се как ванът напуска гаража?

— Точно деветдесет секунди след подаването на първия сигнал на 911.

— Знае ли се кой е?

— Ще разберем, когато получим резултатите от базата данни с пръстовите отпечатъци.

— Ако изобщо фигурира там.

— Мисля, че е бил снайперист във войската — каза Емерсън. — Всички военнослужещи фигурират в базите данни. Така че трябва просто да изчакаме.

Чакаха точно четирийсет и девет минути. Тогава на вратата се почука и влезе служител със свитък компютърна хартия. Вътре пишеше всичко: име, адрес, биография. Плюс всякаква информация от системата. Включително снимка от шофьорска книжка. Емерсън взе свитъка и го прегледа веднъж от край до край. После втори път. Усмихна се. Точно шест часа след първия изстрел случаят бе разкрит. Делото им беше в кърпа вързано.

— Казва се Джеймс Бар — обяви той.

В стаята настана тишина.

— На четирийсет и една години. Живее на двайсет минути път оттук. Служил е в армията, в пехотни войски със специално предназначение. Хващам се на бас, че това значи снайперист. Според Държавната автомобилна инспекция кара „Додж Караван“ на шест години, бежов.

Той плъзна свитъка обратно към Родин, който го вдигна от бюрото и го прегледа много внимателно. Емерсън наблюдаваше очите му. Видя го как прехвърля наум: извършителят, оръжието, престъплението. Като онези ротативки в Лае Вегас, които нареждат трите черешки в редичка: дзън, дзън, дзън! Голямата печалба.

— Джеймс Бар — повтори Родин, сякаш се наслаждаваше на самото звучене на това име. Той отдели снимката му от останалите хартии и дълго време се взира в нея. — Джеймс Бар, добре дошъл до шия в лайната.

— Амин — откликна Емерсън, който явно си просеше похвала.

— Аз ще се погрижа за заповедите — каза Родин. — За арестуване и за обиск на дома и колата му. Съдиите ще се избият кой да ми ги подпише.

Той стана и си тръгна, а Емерсън се обади на началника на полицията, за да му съобщи добрата новина. Началникът каза, че свиква пресконференция в осем сутринта. После добави, че иска Емерсън да е там точно в осем, седнал най-отпред в средата. Емерсън си даде сметка, че с изключение на това други комплименти не му се полагаха. Нищо, и това стигаше, макар че той никак не си падаше по журналисти.

Заповедите за арестуването и обиска бяха готови след час, докато организирането на самото залавяне отне поне още три часа. Най-напред цивилни детективи в кола без отличителни знаци потвърдиха, че Бар си е у дома. Домът му представлявал с нищо незабележима едноетажна къща с голям двор. Нито безупречно поддържана, нито напълно занемарена. Боята по фасадата била стара, но затова пък площадката пред гаража изглеждала прясно асфалтирана. Вътре светели лампи и в една от стаите — вероятно дневната — работел телевизор. За миг и самият Бар се мярнал в очертанията на един осветен прозорец. Изглежда, бил сам в къщата. После явно си легнал. Лампите угаснали и къщата утихнала.

Сега просто трябваше да се изчака още малко. Имаше строго установен ред за залавяне на въоръжен и потенциално опасен престъпник в закрито помещение. Със задачата се зае отрядът командоси към градското полицейско управление. С помощта на кадастрални карти, предоставени им от общината, те разработиха операцията по залавянето. Незабелязано обкръжаване на сградата, масирани полицейски сили отпред и отзад, внезапно и едновременно разбиване на предната и задната врата. Емерсън бе определен да извърши самия арест и за целта се беше екипирал с бронежилетка и полицейски шлем, взети назаем. Един от помощниците на окръжния прокурор щеше да бъде с него, за да следи за стриктното съблюдаване на процедурата. Би било крайно нежелателно впоследствие защитата да намери за какво да се хване. На разположение щеше да бъде екип от санитари. Бяха довели и две полицейски кучета заради откритите от криминалистите кучешки косми по обувките на заподозрения. Като цяло се събираха общо трийсет и осем души, всичките до един уморени. Повечето бяха работили деветнайсет часа без прекъсване. Обичайната си смяна за деня плюс допълнителни часове. Така че всички бяха твърде напрегнати. Говореха си, че ако някой притежава автоматично оръжие, то рядко е само едно. Освен самозарядната карабина, вероятно в къщата щеше да има и друго оръжие. Може би картечници. Или дори бомби и ръчни гранати.

Но в конкретния случай арестуването мина почти като на шега. Джеймс Бар едва успя да се събуди. Когато в три сутринта разбиха вратите на къщата, командосите го завариха заспал в леглото си. Продължаваше да спи и когато петнайсет въоръжени мъже изпълниха спалнята и в лицето му бяха насочени петнайсет дула заедно с петнайсет лъча на полицейски фенерчета. Разбуди се донякъде едва когато командирът на отряда смъкна завивките и възглавниците му на пода, търсейки скрито оръжие. Такова нямаше. Бар отвори очи. Измънка нещо от рода на Какво има?, след това се обърна на другата страна и отново заспа на голия дюшек, като се обгръщаше с ръце, за да се предпази от внезапния студ. Беше едър мъж с бяла кожа и черна, вече прошарена коса. Пижамата му беше тясна и къса. Изглеждаше отпуснат и някак стар за своите четирийсет и една години.

Кучето му се оказа стар мелез, който се събуди от шума и с неохота се довлече от кухнята. Пазачите на двете полицейски кучета го заловиха незабавно и го отнесоха в камионетката си. Емерсън свали шлема от главата си и влезе в миниатюрната, изпълнена с човешки тела спалня. На нощното шкафче имаше половинлитрова бутилка „Джак Даниълс“, три четвърти пълна, а до нея — оранжево бурканче с лекарства, също три четвърти пълно. Той се наведе да го огледа. Приспивателни. Напълно законно предписани на името на Роузмари Бар. На етикета пишеше: Роузмари Бар. Да се взема по едно хапче в случай на безсъние.

— Коя е тази Роузмари Бар? — запита помощник окръжният прокурор. — Тоя да не би да е женен?

Емерсън се огледа.

— Няма такъв вид.

— Самоубийство? — запита началникът на командосите.

Емерсън поклати глава.

— Щеше да ги изгълта всичките. Плюс цялата бутилка уиски. Сигурно мистър Бар просто не е могъл да заспи отведнъж. След такъв напрегнат и плодотворен ден…

В стаята миришеше на застояло, на мръсни чаршафи и немито тяло.

— Трябва да внимаваме — каза помощник окръжният прокурор. — В момента той е в несвяст. После адвокатът му ще каже, че не е бил в състояние да осъзнае правата си при задържането. Така че не бива да му позволяваме да говори. А ако каже нещо, ще се правим, че не го чуваме.

Емерсън повика медицинския екип. Нареди им да прегледат Бар, за да е сигурно, че не се преструва, както и че няма опасност да им умре в ръцете. Няколко минути те се суетиха около него, преслушаха го, премериха му пулса, прочетоха етикета на бурканчето с хапчетата. Накрая го обявиха за клинически здрав и в нормално физическо състояние, но дълбоко заспал.

— Психопат! — изригна началникът на командосите. — Никаква съвест няма тоя тип!

— Сигурни ли сме, че това изобщо е нашият човек? — запита помощник окръжният прокурор.

От облегалката на един стол Емерсън свали панталон от костюм и пребърка джобовете му. Вътре имаше малък портфейл. Извади шофьорската книжка. Името съвпадаше, адресът също. Лицето на снимката също.

— Този е — отвърна той.

— Не бива да му разрешим да говори — настоя заместник окръжният прокурор. — Всичко трябва да е по закон.

— Смятам все пак да му прочета правата — каза Емерсън. — Моля всички да отбележите това.

Той хвана Бар за рамото, разтърси го и в отговор оня разтвори наполовина очи. Емерсън му прочете правата според установения ред за задържане: правото да запази мълчание, правото да получи служебен защитник. Бар видимо се опитваше да се съсредоточи, но нещо не му се удаваше. Накрая се отпусна и пак заспа.

— Е, вдигайте го — каза Емерсън.

Увиха го в одеяло, двама полицаи го вдигнаха от леглото и го помъкнаха към колата. С него се качиха помощник окръжният прокурор и един фелдшер. Емерсън остана в къщата и оглави обиска. Той лично откри джинсите с протритите колена в гардероба на спалнята. Велурените обувки с подметки от суров каучук, покрити с прах, бяха поставени чинно на пода до тях. Шлиферът беше в гардероба в антрето. Бежовият „Додж Караван“ — в гаража. Пушката с издрасканата ложа — в мазето. Освен нея имаше още няколко подобни, всичките наредени една до друга върху поставка, монтирана на стената. Отдолу, върху дърводелски тезгях, имаше няколко деветмилиметрови пистолета. Както и множество кутии с боеприпаси, включително една почти празна, в която бяха останали няколко патрона „Лейк Сити М852“ с кух връх и скосена задна част, по 10,09 грама единият. Отстрани в стъклени буркани се пазеха изстреляните гилзи. Готови за претопяване, каза си Емерсън. И за повторно зареждане на ръка. В най-близкия буркан имаше само пет гилзи. От патрони „Лейк Сити“. Бурканът беше отхлупен, сякаш петте гилзи бяха пуснати в него бързешком. Емерсън се наведе и го помириса. В буркана се долавяше миризма на барутни газове — вече изстинали, но все още пресни.

Емерсън си тръгна от къщата на Джеймс Бар в четири часа сутринта. В негово отсъствие пристигна екип от криминалисти — щеше да огледа под лупа цялото жилище. Той се обади на дежурния в участъка, който потвърди, че Бар си спял най-кротко. Бил в отделна килия и под денонощно медицинско наблюдение. Най-после Емерсън се прибра вкъщи, за да дремне два часа, докато стане време да се бръсне и облича за пресконференцията.

Самата пресконференция погреба веднъж завинаги историята за сензационния масов убиец. За да има сензация, извършителят трябва да е на свобода и, по възможност, в неизвестност. За да има сензация, някой трябва да ни дебне отвън в мрака — скрит, невидим, коварен и заплашителен. Елементът на страх е в основата на всичко. Хората трябва да се чувстват несигурни и беззащитни, в постоянна опасност за живота си, докато извършват ежедневните си дела — наливат бензин в колата, пазаруват в хипермаркета или отиват на църква. Ето защо, когато Ан Яни научи, че извършителят е разпознат и задържан, и то още преди началото на втория новинарски ден, тя прие това като лично поражение. Защото знаеше прекрасно какво ще си кажат в централата на телевизионната мрежа: Приключило събитие, вчерашна новина, да го забравим. И още: Поначало едва ли е било кой знае какво. Просто на някакъв селяндур от Средния запад, рожба на кръвосмешение, му причернява пред очите и решава насила да се набута в пандиза. Такъв като нищо спи с братовчедка си и пие бира от пластмасови шишета. В цялата тази история нямаше нищо сензационно, а още по-малко зловещо. Щяха да й отделят максимум още три минути в праймтайма, колкото да обобщи престъплението и да опише арестуването, и толкова. Нейният голям журналистически удар щеше да потъне в забвение.

Но макар и разочарована, Ан Яни се владееше превъзходно. Задаваше уместни въпроси с уважителен тон. Горе-долу по средата на пресконференцията тя внесе нова тема. Подхвана нова нишка на повествование. Трябва да признаем, драги зрители, че полицията си свърши достойно работата. Но извършителят едва ли е просто някаква нещастна откачалка. Това в никакъв случай не се подразбира от само себе си. Напротив. Имаме работа със закоравял професионален престъпник, заловен единствено благодарение на не по-малко професионалните действия на полицейското управление. Нищо, че сме в глухата провинция. Това не пречи. По-скоро обратното — за да разкрият подобни престъпления, на полицейските служби по Източното и Западното крайбрежие в миналото са им били нужни дни, дори седмици. Дали хората щяха да клъвнат? Тя започна да прехвърля в съзнанието си подходящи заглавия. Как ли щеше да звучи „Най-бързите в Америка“? Нещо като „Най-смешните американски видеоклипове“?

След като говори десетина минути, началникът на полицията отстъпи думата на Емерсън. Той представи пълни подробности по самоличността и биографията на извършителя, като гледаше да не разводнява изложението си. Само фактите, госпожице. Очерта с няколко думи хода на разследването. Отговори на въпроси. Нито веднъж не се самоизтъкна. Ан Яни усещаше, че според Емерсън този път на полицията й е провървяло. Че улики е имало предостатъчно — много повече от обикновено.

После думата взе Родин. В изложението си той изкара всичко, свършено от полицията до момента, някаква бледа прелюдия към онова, което тепърва предстоеше — към истинската работа, за която отговорност носеше само и единствено окръжната прокуратура. Да, окръжната прокуратура щеше най-внимателно да огледа фактите, без да пропусне нищо съществено. И, наистина, мис Яни, доколкото можем да преценим, обстоятелствата по случая действително ни позволяват да искаме смъртно наказание за Джеймс Бар.

Точно в девет часа в събота сутринта Джеймс Бар се събуди в килията си с чудовищен махмурлук, следствие от комбинацията между алкохол и химикали. Веднага му бяха взети пръстови отпечатъци, като правата на арестант му бяха прочетени повторно, а после, за по-сигурно, и трети път. Правото да запази мълчание, правото на служебен защитник. Той предпочете да запази мълчание. Това не е по силите на всекиго в неговото положение. И малко хора успяват. Когато си арестуван, отвътре ти напира да говориш. Но Джеймс Бар не се поддаде на този естествен порив. Той стисна челюсти и не ги отвори повече. Много хора се опитаха да го заговорят, но той не им отвръщаше. Не каза нито дума. Това не тревожеше особено Емерсън. Всъщност самият Емерсън не държеше Бар да говори каквото и да било. Предпочиташе сам да подреди всички улики, да ги огледа най-внимателно, да ги провери и изпита, изчисти и лъсне, за да може в един момент да разчита на осъдителна присъда и без самопризнания. Защото в съда самопризнанията са дотолкова уязвими на обвинения от страна на защитата в полицейско насилие и объркване на обвиняемия, че той от опит се бе научил да ги избягва. Самопризнанието е като черешката върху тортата. Нещото, което се слага последно отгоре и за украса, а не основата, от която се започва. Не като в онези телевизионни сериали за престъпници и ченгета, при които разпитът се представя едва ли не като висше изкуство. Затова Емерсън просто се дръпна встрани да не пречи и остави криминалистите да си свършат работата докрай.

Сестрата на Джеймс Бар беше по-млада от него, неомъжена и живееше под наем в малък апартамент в центъра на града. Казваше се Роузмари. Като цялото останало население на града, и тя беше в шок, зашеметена и дълбоко потресена от станалото. Беше гледала новините в петък вечер. И отново в събота сутринта. Беше чула името на брат си да излиза от устата на онзи полицейски детектив. Отначало си бе казала, че е грешка. Но мъжът по телевизията го бе повторил няколко пъти: Джеймс Бар, Джеймс Бар, Джеймс Бар. Тя избухна в сълзи. Отначало сълзи на объркване, после на ужас и накрая на ярост.

След известно време с усилие на волята тя се успокои и се залови за работа.

Роузмари Бар работеше като секретарка в адвокатска кантора с осем съдружници. Подобно на повечето кантори в малките градове на Средния запад, и нейната вършеше от всичко по малко. При това съдружниците се отнасяха добре към служителите си. Заплатата не беше нещо кой знае какво, но работата имаше други предимства. Например Роузмари получаваше пълен пакет социални осигуровки. Освен това вместо секретарка се водеше правен сътрудник. И не на последно място, кантората оказваше на служителите си всякаква правна помощ и водеше дела от тяхно име безплатно. В повечето случаи ставаше въпрос за завещания, заверки на документи и бракоразводни дела, за застрахователни удостоверения и дребни пътни произшествия, не за правна защита на пълнолетни братя или сестри, несправедливо обвинени в масово убийство със снайперска карабина. Роузмари знаеше това. Но си каза, че въпреки всичко си струва да опита.

И така, тя позвъни в дома на съдружника, за когото работеше. Човекът беше специалист по данъчно право, затова се обади на адвоката, който се занимаваше с углавни дела. Последният на свой ред позвъни на управляващия съдружник на фирмата, който незабавно свика съвещание на всички съдружници. Съвещанието се проведе по време на обяд в кънтри клуба. В дневния ред имаше една-единствена точка: как да откажат на Роузмари Бар по най-тактичния възможен начин. Защото да поемат защитата по дело от подобен характер беше извън сферата на техните възможности. А също и на намеренията им. От това щяха да настъпят сериозни последици за обществения им статус. По този пункт всички незабавно постигнаха съгласие. Но пък от друга страна, бяха лоялни към персонала си, а Роузмари Бар беше безупречна служителка с дългогодишен стаж при тях. Те прекрасно знаеха, че Роузмари няма пари, понеже данъчните й декларации минаваха през фирмата. Можеше да се предположи, че брат й също няма пари. Но пък от друга страна, конституцията гарантираше на всеки гражданин добра правна защита, а те нямаха особено голямо доверие в служебните защитници. Можеше да се каже, че неблагополучията на брат й бяха за тях сериозно морално изпитание.

Най-после се намери решение. Предложи го адвокатът по углавните дела. Казваше се Дейвид Чапман. Беше кален в битки ветеран, който познаваше Родин от окръжната прокуратура. И то доста добре. В неговото положение би било действително невъзможно да не го познава. Двамата си приличаха като две капки вода, израснали бяха в един и същи квартал и сега работеха в една и съща област, макар и от противоположни страни на барикадата. Така че Чапман отиде в пушалнята, извади мобилния телефон от джоба си и позвъни на Родин в дома му. Двамата юристи си поговориха откровено и изчерпателно. После Чапман се върна на масата за обяд.

— Случаят е пределно ясен — каза той. — Братът на мис Бар се е накиснал до шията, че и по-нагоре. Доказателственият материал на Родин е железен, изпипан до последния детайл. Сигурно един ден за него ще пише в учебниците. Всичко си е на мястото. Празно няма.

— Той докрай ли беше искрен с теб? — запита управляващият съдружник.

— Между стари приятели няма място за увъртане — отвърна Чапман.

— Е, и?

— Можем да пледираме най-много за смекчаване на присъдата. Ако вместо инжекция получи доживотен затвор без право на замяна, това вече ще е голяма победа за нас. И това е всичко, на което мис Бар може да се надява. Както и онзи умопобъркан неин брат, при цялото ми уважение към нея.

— Доколко можем да се намесим? — запита управляващият съдружник.

— Само на етапа на произнасяне на присъдата — отвърна Чапман. — Понеже той бездруго ще се признае за виновен.

— Имаш ли нещо против да се заемеш?

— Само при тези условия.

— Колко часа работа ще ни струва това?

— Не много. Понеже на практика не може да се направи нищо.

— Какви основания имаме да искаме смекчаване на присъдата?

— Доколкото знам, той е ветеран от войната в Персийския залив. Така че може да е взимал нещо, да си лекува нервите. Или е имал посттравматично разстройство на личността. Може да се договорим предварително с Родин. Да го поканим на обяд или нещо такова.

Управляващият съдружник кимна. После се обърна към специалиста по данъчно право:

— Можеш да кажеш на твоята секретарка, че сме готови да направим всичко по силите ни, за да помогнем на брат й в този час на нужда.

Бар бе преместен от предварителния полицейски арест в окръжния затвор още преди сестра му или Чапман, или който и да било друг да се бяха видели с него. Бяха му взели одеялото и пижамата, като вместо това му бяха дали затворническо бельо, оранжев гащеризон и гумени чехли за баня. Окръжният затвор не беше комфортно място. Имаше неприятна миризма и беше твърде шумно. Поради пренаселеност социалните и етническите напрежения, които на улицата оставаха под контрол, вътре избухваха с пълна сила. Арестантите бяха наблъскани по трима в килия, а не достигаше и охрана. На новодошлите им викаха шарани и ги оставяха да се оправят сами.

Само че Бар бе служил в армията, та за него културният шок не беше чак толкова страшен, колкото можеше да се очаква. След като оцеля като шаран в течение на два часа, той бе отведен в стаята за разпити. По пътя му казаха, че там го чака адвокат. Самата стая представляваше тясно помещение без прозорци, с маса и два стола, завинтени за пода. На единия стол седеше някакъв мъж, който му се стори смътно познат. Върху масата беше поставен портативен магнетофон. Приличаше на уокмен.

— Казвам се Дейвид Чапман — каза седналият мъж — и съм защитник по углавни дела. Адвокат, с други думи. Сестра ви работи в нашата фирма. Помоли ме да ви помогна. — И ето, дойдох.

Бар не каза нищо.

— Разговорът ни се записва — каза Чапман. — Аз го записвам. На касетка. Предполагам, че не възразявате.

Бар мълчеше.

— Мисля, че сме се срещали веднъж — продължи Чапман. — На коледното парти на фирмата. Преди години.

Бар продължи да мълчи.

Чапман изчака малко.

— Обвиненията са много сериозни — каза той.

Бар не отговори.

— За да ви помогна, трябва първо сам да си помогнете.

Бар седеше и го гледаше. Няколко безкрайни минути не каза нищо. Накрая се наведе напред към малкото магнетофонче на масата и произнесе първите си думи от предишния следобед насам. Той каза:

— Хванали са не този, когото трябва.

— Не съм аз този, когото търсят — поясни Бар.

— А кой е той? — запита веднага Чапман. Добър тактик, с голям опит в съдебни разпити, той знаеше как да накара събеседника си да говори. Като наложи някакъв ритъм на въпроси и отговори. Въпрос. Отговор. Въпрос. Отговор. По този начин устите им се развързваха. Попаднеха ли в ритъма, казваха си всичко.

Но вместо да проговори, Бар отново потъна в мълчание.

— Нека да изясним нещо от самото начало — каза Чапман.

Бар мълчеше.

— Отричате ли? — запита Чапман.

Бар не отговори.

— Е? Отричаш ли? — премина на „ти“ Чапман.

Мълчание.

— Уликите са налице — каза той. — Боя се, че са достатъчни и неопровержими. Сега можеш да се правиш на глупак колкото си щеш. Но тъй или иначе, сме длъжни да изясним защо си го направил. Това е, което ще ни помогне най-много.

Бар не каза нищо.

— Искаш ли да ти помогна — запита Чапман, — или не?

Бар продължи да мълчи.

— Може да е нещо, свързано с преживяванията ти през войната — каза Чапман. — Или посттравматичен стрес. Или някакво друго психическо разстройство. Но трябва да поговорим за това. Трябва да изясним защо си го направил. И това е, което ще ни помогне.

Бар пак не каза и дума.

— Нямаш полза да отричаш — отсече Чапман. — Уликите са против теб.

Безмълвие.

— Да отричаш не е изход — каза Чапман.

— Доведете ми Джак Ричър — каза Бар.

— Кой?

— Джак Ричър.

— Кой е той? Приятел?

Бар не отговори.

— Твой познат? — настоя да разбере Чапман.

Бар мълчеше.

— Някой, когото си познавал навремето?

— Просто го намерете и ми го доведете.

— Да не би да е лекар? — запита Чапман.

— Лекар? — повтори Бар.

— Е какво, лекар ли е?

Но Бар не продума повече. Просто стана от масата, пристъпи до желязната врата на тясната стаичка и задумка с юмруци по нея, докато надзирателят отвори и го отведе обратно в килията.

Чапман си насрочи среща с Роузмари Бар и с разследващия детектив на кантората в собствения си кабинет. Детективът беше пенсиониран полицай, който работеше за повечето правни кантори на града. Всичките го наемаха на хонорар. Беше частен детектив с разрешително. Казваше се Франклин. Не приличаше по нищо на частните детективи по телевизията. Всичката си работа вършеше на бюро, въоръжен с телефонни указатели и компютърни бази данни. Не излизаше никъде, не носеше пистолет под сакото си, нито мека шапка. Но нямаше равен на себе си в намирането, сравняването и проверяването на данни и в проследяването на изчезнали лица. Освен това още имаше доста приятели в полицейското управление.

— Уликите са железни — каза той. — Така поне се говори. Емерсън е ръководил разследването, а той е твърде надежден. Също и Родин, като се замислиш, макар и по други причини. Емерсън е педант, а Родин страхливец. И двамата не биха твърдели това, което твърдят, ако нямаха доказателства.

— Просто не мога да повярвам, че брат ми го е направил — каза Роузмари Бар.

— Разбира се, той отрича — каза Чапман. — Доколкото разбирам какво изобщо ми говори. Освен това иска да му намерим някакъв си Джак Ричър. Негов познат, сегашен или отпреди. Чувала ли си това име? Знаеш ли кой е?

Роузмари Бар само поклати глава. Чапман написа Джак Ричър на лист хартия и плъзна листа по бюрото към Франклин.

— Предполагам, че може да е психиатър. Мистър Бар се сети за името веднага след като му казах колко неопровержими са уликите срещу него. Затова мисля, че може да е някой, който е в състояние да ни помогне за смекчена присъда. Може да е лекувал мистър Бар в миналото.

— Брат ми никога не е търсил психиатър — каза Роузмари Бар.

— Сигурна ли си в това?

— Никога!

— От колко време живее в града?

— От четиринайсет години. Откакто се уволни от армията.

— Бяхте ли близки?

— Живеехме в една и съща къща.

— Негова ли беше?

Роузмари Бар кимна.

— Но ти вече не живееш при него.

Роузмари Бар отмести поглед встрани.

— Не — каза тя. — Изнесох се.

— Възможно ли е брат ти да е ходил на психотерапевт, откакто си се изнесла?

— Щеше да ми каже.

— А преди това? В армията?

Роузмари Бар не отговори. Чапман се обърна към Франклин.

— Може Ричър да му е бил доктор по време на казармата — каза той. — Може пък той да има информация за психическите му травми. Това би могло много да ни помогне.

Франклин протегна ръка и взе листа хартия от бюрото.

— В такъв случай ще го намерим — каза той.

— Тъй или иначе, не бива да преговаряме за смекчаване на присъдата — обади се Роузмари Бар. — Трябва да се стремим към оправдание. Поради липса на доказателства. Джеймс е невинен.

— Доказателства колкото щеш — възрази Чапман. — Та той е стрелял със собствената си пушка!

Франклин прекара следващите три часа в неуспешни опити да открие Джак Ричър. Най-напред прегледа списъците на всички професионални сдружения на психиатри и психолози в САЩ. Името не фигурираше. После започна да търси в Интернет организации за взаимопомощ на ветерани от Войната в Персийския залив. Нито следа. Опита с няколко търсачки и обходи всички новинарски мрежи и по-важни издания. Нищо. После започна отначало и влезе в базата данни на Националната служба за личен състав на въоръжените сили. В нея се водеха на отчет имената на всички военнослужещи, сегашни и от минали набори. Там името Джак Ричър се появи доста бързо. Беше постъпил на служба през 1984 г. и се бе уволнил с почести през 1997-а. Самият Джеймс Бар беше постъпил през 1985-а и бе демобилизиран през 1991-ва. Следователно двамата се бяха засекли в армията в продължение на шест години. Само дето Ричър не беше никакъв доктор. Още по-малко психиатър. Оказа се военен полицай. При това офицер. Майор. Може би военен следовател с висок ранг. Докато Бар бе приключил службата си като обикновен сержант клас Е–4. И то в пехотата, а не във военната полиция. И така, какво общо можеха да имат помежду си един майор от военната полиция и един сержант клас Е–4 от пехотата? Доста общо по всяка вероятност, и то в полза на Бар, иначе защо да споменава името на Джак Ричър. Но какво?

Към края на третия час Франклин си каза, че така и няма да узнае какво, понеже след 1997 г. Ричър внезапно изчезваше от радара. Тотално и окончателно. Името му не се появяваше никъде повече. Просто от него нямаше и следа. Според базата данни на службата за социални осигуровки беше още жив, или поне не се водеше умрял. Според Националния криминален архив не беше в затвора. Само дето беше изчезнал. Нямаше кредитна карта на свое име. Не притежаваше нотариален акт за недвижим имот, нито личен автомобил или яхта, нито дори телефонен пост. Никакви дългове. Никакво запазено право върху чужд имот. Нито висящи дела, нито влезли в сила присъди. Не се водеше ничий съпруг или баща. Беше призрак.

Същите три часа донесоха само неприятности на Джеймс Бар. Всичко започна още с излизането му от килията, когато се обърна надясно и тръгна към телефонните автомати. Коридорът беше тесен и Бар се блъсна в някакъв друг арестант. Просто раменете им се закачиха. Тогава той направи груба грешка. Вдигна очи от пода, погледна другия в лицето и му се извини.

Груба грешка, понеже шаранът няма право да среща погледа на друг арестант. В условията на затвора това показва неуважение. Само че Бар нямаше как да го знае.

Мъжът, чийто поглед срещна, беше мексиканец. По ръцете и раменете си имаше татуировки с отличителните знаци на улични банди, но Бар и това нямаше как да знае. И по тази причина направи следващата си груба грешка. Вместо да прикове смирено поглед в пода, да си отмине тихо и кротко и да се моли да му се размине, той каза:

— Извинявай.

След което повдигна вежди и изкриви устни в полуусмивка, сякаш се подиграваше на себе си, сякаш искаше да каже: Ама че шантаво място!

Фатална грешка. Опит за фамилиарничене, допускане едва ли не на равнопоставеност.

— Ти какво гледаш, бе! — сопна се мексиканецът.

В този момент Джеймс Бар разбра всичко. Какво гледаш, бе! Това беше стандартна реплика в казармени помещения, барове, тесни улички, тъмни паркове… Реплика, която никой не иска да чуе, отправена към себе си.

— Нищо — отвърна прибързано той, с което още повече усложни ситуацията си.

— Искаш да кажеш, че съм нищо, така ли?

Бар сведе очи към пода и отмина, но беше твърде късно. Върху гърба си усещаше погледа на мексиканеца и се отказа от идеята за телефонния разговор. Телефонните автомати се намираха в края на един коридор без изход, където лесно можеше да попадне в клопка. Затова той сви вляво и по заобиколен маршрут, обратно на часовника, пое към килията си. Добра се до нея безпрепятствено, без да поглежда никого, без да каже дума. Легна на нара и се загледа в тавана. След около два часа се успокои. Дори си каза, че ако оня е решил да му се изрепчи, няма нищо против. В края на краищата беше по-едър от мексиканеца. Беше по-едър от двама мексиканци.

Освен това искаше да се обади на сестра си. Да се убеди, че поне тя е добре.

Затова стана от нара и пое отново към телефоните.

Стигна дотам без премеждия. Пространството беше тясно. На стената имаше закачени четири монетни телефона, по които говореха едновременно четирима мъже. Зад всеки от тях се беше образувала малка опашка от други желаещи да говорят. Шум от разговори и тътрене на крака, налудничав смях, припряност, задух, кисел мирис на пот, космати тела и урина. Най-обикновена затворническа сцена — така както си я представяше Джеймс Бар.

И изведнъж се случи нещо странно.

Изведнъж мъжете пред него ги нямаше вече. Просто се стопиха, изпариха се. Четиримата говорещи по телефона внезапно затвориха насред изречение. Другите, които чакаха на опашка, се запровираха мълчаливо покрай него и офейкаха. За половин секунда коридорът от шумен и претъпкан с човешки тела стана пуст и тих.

Джеймс Бар се обърна.

И видя пред себе си мексиканеца с татуировките. В ръката си държеше нож, зад гърба му в плътна група бяха застанали дузина негови приятелчета. Ножът беше всъщност пластмасова дръжка от четка за зъби, увита с изолирбанд и с издължен заострен връх като на стилет. Приятелчетата му бяха все ниски и тантурести, с едни и същи татуировки. Всички бяха ниско остригани, а остатъците от косата им бяха оформени с бръснач в сложни орнаменти.

— Чакайте! — извика Бар.

Но мексиканците нямаха намерение да чакат. Осем минути по-късно Бар беше вече в кома, проснат на пода, размазан от бой, с множество прободни рани, пукнат череп и мозъчен кръвоизлив. После в затвора се пусна мълва, че си го бил изпросил, като обидил мексиканската банда. Говореше се също, и то със страхопочитание, че Джеймс Бар не се бил дал съвсем без бой. Мексиканците също си били по-изпатили. Но не колкото него. Той бе откаран по спешност в градската болница, където зашиха раните му и отвориха черепната кутия, за да облекчат налягането от мозъчния оток. След това, още в кома, го тикнаха в охраняваното интензивно отделение. Докторите не можеха да кажат кога ще се съвземе. Може би до седмица. Или до месец. Или никога. Не че ги беше грижа кой знае колко. Всичките бяха местни жители.

Директорът на затвора се обади на Емерсън късно през нощта, за да го уведоми за станалото. После Емерсън позвъни и каза на Родин. После Родин на Чапман. И накрая Чапман на Франклин.

— Е, и? — запита Франклин. — Какво ще правим сега?

— Нищо — отвърна Чапман. — Случаят е замразен. Няма да тръгнат да съдят човек в кома я!

— А като се събуди?

— Ако се нормализира, тогава сигурно ще го съдят.

— А ако не?

— Ако не, няма. Не можеш да съдиш невменяем.

— В такъв случай какво правим сега?

— Нищо — каза Чапман. — И без това не гледахме сериозно на тая история. Бар се е накиснал до шията и вече никой не може да му помогне.

На свой ред Франклин позвъни на Роузмари Бар, понеже беше сигурен, че никой друг няма да си направи труда. Така се и оказа — на него се падна неприятната задача да й съобщи за станалото. Роузмари Бар по никакъв начин не даде израз на чувствата си. Просто притихна. Сякаш от емоционалното претоварване не й бяха останали сили да реагира.

— Май ще трябва да ида до болницата — каза тя.

— Ако искаш — каза Франклин.

— Той е невинен, разбираш ли? Това е толкова несправедливо…

— Вчера вижда ли се с него?

— Искаш да кажеш, дали мога да потвърдя алибито му?

— А можеш ли?

— Не — отвърна Роузмари Бар. — Не мога. Не знам къде е бил вчера. Нито какво е правил.

— Има ли места, където ходи редовно? Любими кина, барове, нещо такова?

— Не, доколкото знам.

— Приятели, с които се събира?

— Не съм сигурна.

— А приятелки?

— Отдавна не е имал приятелка.

— Други роднини, които да посещава?

— Само двамата сме. Той и аз.

Франклин не каза нищо. Дълго време мълчаха, всеки улисан в собствените си мисли.

— Какво ще стане сега? — запита Роузмари Бар.

— И аз не знам със сигурност.

— Открихте ли човека, за когото ви беше споменал?

— Джак Ричър? Боя се, че не. Нито следа.

— Продължавате ли да търсите?

— Наистина нищо повече от това не мога да направя.

— Е, добре — каза Роузмари Бар. — Ще се наложи да се оправяме без него.

Но докато разговаряха така по телефона, късно през нощта, двамата не подозираха, че Джак Ричър вече пътува към тях.

2

Причината Ричър да е на път към тях беше жена. Беше прекарал петък вечер в един салса клуб с някаква танцьорка от кораб за презокеански екскурзии. Корабът беше норвежки, момичето — норвежка. Ричър си бе казал, че е може би твърде висока за балерина, но за всичко останало си беше тъкмо по мярка. Бяха се запознали на плажа още следобед. Ричър бе излязъл да поработи върху тена си. По-добре се чувстваше със загар. За нея нямаше представа върху какво работи. Просто изведнъж почувства сянката й върху лицето си, отвори очи и я видя как стои и го изучава. Може би разглеждаше белезите му. Колкото повече почерняваше кожата му, толкова повече те изпъкваха — белезникави, ясно очертани и набиващи се на очи. Самата тя беше със светла кожа и по бански. Черен и доста оскъден. Той я определи мислено като танцьорка много преди тя да му го каже. Нещо в стойката, в начина, по който се държеше, го накара да предположи това.

От дума на дума той я покани на късна вечеря, после отидоха в клуба. Ако беше сам, Ричър едва ли би избрал точно този клуб, но заради компанията си струваше. Норвежката беше забавно момиче. И страхотна танцьорка, разбира се. Пълна с енергия. Остави го без сили. В четири сутринта го заведе в хотела си, за да го доизцеди. Хотелът й беше неголяма сграда в стил „ар деко“, близо до морския бряг. Явно туристическата агенция, наела кораба, се грижеше добре за хората си. Във всеки случай като място за романтични срещи хотелът на танцьорката далеч превъзхождаше мотела на Ричър. Пък и беше по-близо.

Освен това в стаите имаше кабелна телевизия, докато в мотела на Ричър — не. Той се събуди в осем сутринта, събота, от шума на душа. Пусна телевизора и затърси спортния канал. Искаше да погледа избрани моменти от мачовете, играни предишната вечер. Така и не стигна до тях. Докато превключваше каналите, попадна на Си Ен Ен и изведнъж замръзна, защото чу шефа на полицията в някакъв град в Индиана да произнася име, което му беше познато: Джеймс Бар. На екрана показваха кадри от пресконференция. В неголямо помещение, осветено с ярки прожектори. В горната част на екрана имаше надпис: Материалът е предоставен от Ен Би Си. А в долната част — друг надпис, по-голям: Касапница в петък вечер. Шефът на полицията повтори името: Джеймс Бар. После представи детектива, разследващ убийството, който се казваше Емерсън. Детективът на име Емерсън изглеждаше уморен. Той потрети същото име: Джеймс Бар. После, сякаш усетил въпроса, който се оформяше в съзнанието на Ричър, изрецитира накратко биографията му: На четирийсет и една години, жител на щата Индиана, служил като пехотинец в армията на САЩ от 1985 до 1991 г., ветеран от Войната в Персийския залив, неженен, понастоящем безработен.

Ричър не отделяше поглед от екрана. Емерсън не беше от приказливите. Говореше кратко и ясно, без излишни увърталия. Приключи набързо изявлението си и без да отговори на въпроса на един от репортерите дали Джеймс Бар е казал нещо съществено при разпита, представи окръжния прокурор. Човекът се казваше Родин и за разлика от Емерсън съвсем не беше лаконичен. Краткото и ясно говорене не беше силната му страна. В продължение на десетина минути Родин се опита да си присвои всички заслуги на Емерсън за работата по случая. Ричър притежаваше достатъчно опит и знаеше как се прави това, за да има ефект. Самият той беше работил тринайсет години като полицай. Полицаите си скъсват задниците от работа, а накрая прокурорите обират цялата слава. Родин изрече още няколко пъти името Джеймс Бар, като не пропусна да добави, че щатът се гласи да го изпържи на стола.

За какво?

Ричър зачака да чуе.

На екрана се появи някаква местна журналистка на име Ан Яни. Тя обобщи накратко събитията от предишната вечер. Масово убийство със снайперска карабина. Безсмислено изтребване на мирни хора. Със самозарядно оръжие. От обществен гараж. В пешеходна зона. Жертвите се разотивали по домовете си в края на една напрегната работна седмица. Петима убити. Заподозреният бил арестуван, целият град бил в траур.

Ричър си каза, че Ан Яни би трябвало да скърби най-много. Успешното разследване на Емерсън я бе лишило от материал. Тя приключи репортажа си и Си Ен Ен мина на политическите събития. Ричър изключи телевизора. Танцьорката се появи на вратата на банята. Беше розова от душа, тялото й ухаеше приятно. Чисто гола. Бе оставила хавлията си вътре.

— Какво ще правим днес? — запита тя с широка скандинавска усмивка.

— Аз заминавам за Индиана — отвърна Ричър.

Той излезе навън в жегата и тръгна на север към автогарата на Маями. Разлисти гнусливо мазното разписание на автобусите и си определи маршрут. Пътуването нямаше да е от най-леките. Първата отсечка беше от Маями до Джаксънвил. После от Джаксънвил до Ню Орлиънс. От Ню Орлиънс до Сейнт Луис. И накрая от Сейнт Луис до Индианаполис. Оттам щеше да вземе местен автобус, който да го откара на юг, към вътрешността на щата. Пет отделни отсечки. Като часовете на прехвърляне не бяха добре синхронизирани. Едно на друго, цялото пътуване щеше да му отнеме повече от четирийсет и осем часа. За момент се изкуши да наеме кола или да вземе самолет, но нямаше много пари, предпочиташе по принцип автобусите, пък и си каза, че през почивните дни едва ли ще се случи кой знае какво.

Това, което се случи през почивните дни, бе, че Роузмари Бар се обади повторно на разследващия детектив на фирмата си. Каза си, че може би Франклин ще има донякъде самостоятелен поглед върху нещата. Свари го в къщи, в неделя, десет часа сутринта.

— Мисля, че трябва да наема други адвокати — каза тя.

Франклин не отговори.

— Дейвид Чапман смята, че Джеймс е виновен — продължи тя. — Не е ли така? Затова се е отказал да го защитава.

— Не мога да коментирам — отвърна Франклин. — Чапман ми е работодател.

Сега беше ред на Роузмари Бар да замълчи.

— Как беше в болницата? — запита Франклин.

— Ужасно. Той е в интензивното с цяла глутница надзиратели от затвора. Приковали са го с белезници към леглото. Та човекът е в кома, за бога! Как според тях ще се вдигне да избяга?

— Какво е правното му положение?

— Арестуван е, но още не са му предявени обвинения. Така че положението му е неустановено. Смятат, че сигурно е щял да бъде пуснат под гаранция.

— Може би са прави.

— При сегашните обстоятелства смятат, че на практика не е пуснат под гаранция. Затова още е в ръцете им. Някъде вътре в системата. В зоната на мрака.

— Какво искаш да стане?

— Да му свалят белезниците. И поне да го преместят във военна болница, като ветеран. Но за да се издейства това, трябва да намеря адвокат, който да е готов да се заеме сериозно със случая.

Франклин се замисли. После попита:

— А как си обясняваш доказателствата срещу него?

— Познавам брат си.

— Но се изнесе от къщата му, нали?

— Да, но по други причини. Не защото е побъркан убиец.

— Предварително си е запазил място в гаража — каза Франклин. — Това си е предумишлено убийство.

— Значи ти също го смяташ за виновен.

— Съдя по фактите. А фактите не са в негова полза.

Роузмари Бар не отговори.

— Съжалявам — каза Франклин.

— Можеш ли да ми препоръчаш друг адвокат?

— А ти можеш ли да вземеш решение? Имаш ли пълномощно от брат си?

— Мисля, че се подразбира. Той е в кома, аз съм най-близката му роднина.

— С колко пари разполагаш?

— Не са много.

— А той?

— Има дял от къщата.

— Нещата никак не изглеждат добре. А за фирмата ти това ще бъде голям шамар.

— Не мога да се притеснявам и за тях.

— Можеш да изгубиш всичко, дори и работата си.

— Аз тъй и тъй ще я изгубя, ако не помогна на Джеймс. Осъдят ли го, ще ме съкратят. Защото ще ги срамя като сестра на осъден убиец. Ще им тежа на реномето.

— Приспивателните ти са били у него — каза Франклин.

— Аз му ги дадох. Той няма здравна осигуровка.

— Защо са му били?

— Трудно заспиваше нощем.

Франклин замълча.

— Ти все пак го смяташ за виновен — каза Роузмари.

— Доказателствата са неопровержими — отвърна Франклин.

— А и Дейвид Чапман не прави нищо, нали така?

— Защо не допуснеш за момент, че Дейвид Чапман може и да е прав?

— На кого да се обадя?

Франклин помисли за момент.

— Пробвай с Хелън Родин — каза той.

— Родин ли?

— Тя е дъщеря на окръжния прокурор.

— Не я познавам.

— Кантората й е в центъра. Едва-що прохожда в професията. А понеже е нова, ще се старае.

— Дали е уместно да наемам дъщерята на обвинителя?

— Във всеки случай законът не го забранява.

— В съда ще се изправят баща срещу дъщеря.

— Иначе щеше да е Чапман срещу Родин, а двамата се познават много по-отблизо, отколкото Родин и дъщеря му. Нея дълго време я е нямало у дома.

— Къде е била?

— В колеж, в правния факултет, после стажуваше при някакъв съдия във Вашингтон.

— Дали я бива?

— Мисля, че от нея ще излезе юрист.

Роузмари Бар позвъни на Хелън Родин в кантората й. Искаше първо да я изпита. Една млада и амбициозна адвокатка би трябвало в неделя сутрин да си бъде на работното място.

Хелън Родин издържа теста. Когато телефонът звънна, тя беше на бюрото си и вдигна слушалката. Бюрото й беше купено на втора ръка и гордо стоеше в центъра на едната от двете стаи на малка кантора в същата стъклена кула, където на целия втори етаж се помещаваше местният клон на Ен Би Си. Наемът на кантората не беше висок, понеже отчасти се субсидираше от градската управа. Идеята беше да се привлекат корпоративни наематели за обновения градски център, които после с данъците си да спомагат за поддържането му.

Не беше нужно Роузмари Бар да описва надълго и широко случая на Хелън Родин, понеже всичко се бе разиграло под прозорците на кантората й. А онова, което не бе успяла да види с очите си, бе научила впоследствие от новинарските емисии. Бе успяла да изгледа всичките репортажи на Ан Яни, която вече познаваше по физиономия от случайните им срещи във фоайето и асансьорите на сградата.

— Ще помогнете ли на брат ми? — запита я Роузмари Бар.

Хелън Родин не отговори веднага. Ако беше достатъчно хитра, би трябвало да й каже: Изключено! Или още по-добре: Изключено, за нищо на света, вие луда ли сте да ме молите?! По две причини. Първо, защото макар да съзнаваше, че рано или късно я очаква сериозен сблъсък с баща й, тя не беше убедена, че тъкмо сега е най-подходящият момент. И второ, защото разбираше, че първите дела на един млад адвокат са определящи за по-нататъшната му кариера. Пътечката, по която щеше да поеме сега, постепенно щеше да стане коловоз, от който нямаше да има излизане. Хелън нямаше нищо против един ден да си спечели слава на последна надежда за отчаяни престъпници, от които всички други отдавна са вдигнали ръце. Но да започне кариерата си, защитавайки човек, когото целият град вече ненавижда — това беше самоубийствен ход, който лесно можеше да провали по-нататъшните й шансове. В края на краищата не ставаше дума за обикновено закононарушение. Стрелбата на площада, точно под прозорците на кантората й, си беше чиста касапница. Престъпление срещу човечеството, срещу обществената тъкан, срещу усилията на общината да обнови центъра и да възроди града, обида за самата й човешка същност на гражданка на щата Индиана. Сякаш изведнъж Лос Анджелис или Ню Йорк, или Болтимор се бе озовал в сърцето на този мирен щат и беше смутил покоя му. Да се опита да обясни и оправдае това злодейство, за един адвокат би означавало да зачеркне професионалното си бъдеще. С този свой акт тя щеше да се дамгоса веднъж завинаги и нищо нямаше да бъде в състояние да изтрие клеймото.

— Не можем ли да съдим затвора? — попита Роузмари Бар. — За това, че са допуснали да пострада?

Хелън Родин отново замълча. Още една причина да й откаже. Тази клиентка поставяше неизпълними задачи.

— Може би по-нататък — отвърна накрая тя. — Точно сега той няма шанс да получи достатъчно съчувствие като ищец. Освен това, ако и бездруго го чака смъртна присъда, много трудно е да се докаже основание за обезщетение.

— В такъв случай няма как да ви платя — каза Роузмари Бар. — Самата аз нямам много пари.

Хелън Родин се замисли за трети път. Поредната причина за отказ. Още й беше рано да се занимава с благотворителност.

Но… Но… Но!

Всеки обвиняем има право на защита. Така пише в Декларацията за правата. И се счита за невинен до доказване на противното. А ако уликите наистина се окажеха толкова тежки, колкото твърдеше баща й, тя просто щеше да упражни правото на съдебен надзор. Да се убеди, че доказателственият материал срещу него е събиран законосъобразно, а после да го посъветва да се признае за виновен срещу смекчаване на присъдата. И след това да го защитава срещу съдебен произвол, докато баща й го прекара през машината. Толкова. С което просто щеше да спази закона. И да изпълни конституционния си дълг. Поне така се надяваше да изглежда отстрани.

— Е, добре — каза тя.

— Той е невинен — каза Роузмари Бар. — Убедена съм в това.

Всички така разправят, помисли си Хелън Родин.

— Е, добре — повтори тя. После каза на своята нова клиентка да дойде в кантората й точно в седем на следващата сутрин. С което също искаше да я изпита. Една сестра, убедена в невинността на брат си, нямаше да откаже такава ранна среща.

Роузмари Бар се яви на срещата точно в указания час — седем в понеделник сутрин. Франклин също беше там. Той имаше доверие на Хелън Родин, а беше и готов да изчака със сметките, докато види накъде ще задуха вятърът. Самата Хелън Родин вече от час беше на бюрото си. Още в неделя следобед бе информирала Дейвид Чапман за направената промяна в защитата, като бе поискала от него записа на първоначалния разговор с Джеймс Бар. Чапман с готовност й бе предал всичко, доволен от внезапната възможност да се отърве от случая. В неделя вечер тя бе прослушала записа поне десетина пъти и още близо десетина тази сутрин. Касетата съдържаше цялата информация, получена за Бар до момента, а може би и изобщо. Така че тя я бе прослушала много внимателно, като вече си бе направила някои предварителни изводи.

— Слушайте — каза тя.

Касетата беше пренавита до началото и ги чакаше в стар касетофон с размерите на кутия за обувки. Тя натисна бутона и от древната машина се разнесе съскането на лентата, примесено с човешко дишане и шумове като от затворено помещение, а след малко и гласът на Дейвид Чапман: „За да ви помогна, трябва първо сам да си помогнете.“ Последва дълга пауза, през която се чуваше само съскането на лентата, е накрая гласът на Джеймс Бар: „Не съм аз този, когото търсят.“ Хелън се пресегна и превъртя летата напред, като следеше брояча. Отново се чу гласът на Чапман, който вече говореше на „ти“: „Нямаш полза да отричаш.“ И после пак Бар: „Доведете ми Джак Ричър.“ Хелън превъртя още малко, до въпроса на Чапман: „Да не би да е лекар?“ След това до края на записа нямаше нищо, ако не се смяташе думкането на Бар по вратата на стаята за разпити.

— И така — каза Хелън, — според мен той искрено вярва, че не го е направил. Така поне твърди отначало, а после, когато вижда, че Чапман не го приема сериозно, се ядосва и прекратява разговора. Това поне е ясно, нали?

— Наистина не го е направил! — каза Роузмари Бар.

— Вчера разговарях с баща ми — каза Хелън Родин. — Уликите сочат точно обратното, мис Бар. Боя се, че той е извършителят. Трябва да приемете, че дори родната сестра може би не познава брат си толкова добре, колкото би й се искало. Или може би някога го сте познавали, но впоследствие той се е променил.

Настъпи продължително мълчание.

— Баща ви дали казва истината относно уликите? — запита Роузмари Бар.

— Длъжен е — отвърна Хелън. — Така или иначе, ние ще я научим. Има си установен процес на представяне на доказателствен материал. Ще се събират свидетелски показания. Той няма никаква полза да блъфира тъкмо сега.

Всички замълчаха.

— От което не следва, че не можем да помогнем на брат ви — продължи Хелън Родин. — Самият той вярва, че не го е направил. Убедена съм в това, след като изслушах записа. Явно в събота е бил в състояние на умопомрачение. Следователно можем да твърдим, че и в петък не е съзнавал какво прави.

— По какъв начин му помагаме с това? — запита Роузмари Бар. — Така или иначе, признаваме, че го е направил!

— Да, но последиците за него ще бъдат различни. Ако се съвземе, до началото на процеса ще иде в психиатрично заведение, където поне ще го лекуват. Което, ако питате мен, е доста по-добре, отколкото да лежи в строго охраняван затвор.

— Искате да го обявят за луд, така ли?

Хелън кимна.

— Най-добрият ни шанс е да изградим защитата си върху медицинска диагноза. А ако започнем отсега, брат ви има шансове да подобрят условията му на задържане.

— Може и да умре. Така поне казват докторите. Не бих желала брат ми да умре като престъпник. Искам да изчистя името му.

— Брат ви още не е изправен на процес. Няма присъда. От гледна точка на закона засега е невинен.

— Не е същото — каза Роузмари Бар.

— Права сте — отвърна Хелън. — Наистина не е.

Отново настъпи продължително мълчание.

— Нека да се видим пак тук в десет и трийсет — каза Хелън. — Ще си изработим стратегия. Ако целта ни е да го прехвърлим в друга болница, колкото по-рано започнем, толкова по-добре.

— Трябва да разберем и кой е този Джак Ричър — каза Роузмари Бар.

Хелън кимна.

— Дадох името му на баща ми и на Емерсън.

— Защо?

— Хората на Емерсън са претърсвали къщата на брат ви. Може да са открили адрес или телефонен номер. А пък е редно баща ми да знае, понеже искаме този човек да свидетелства в наша полза, а не за обвинението. Сигурно ще може да ни помогне.

— Може да осигури алиби на брат ми.

— По-скоро в най-добрия случай ще се окаже негов стар приятел от казармата.

— Не виждам как — намеси се Франклин. — Двамата са били много различни по чин и военен профил.

— Трябва да го открием — каза Роузмари Бар. — Джеймс поиска това, нали? Сигурно за него означава нещо.

Хелън отново кимна.

— Разбира се, че държа да го открием. Може да има какво да ни каже. Някаква оневиняваща информация или връзка с нещо, което можем да използваме.

— Само че никой не знае кой е и къде е — каза Франклин.

Всъщност Ричър беше на два часа път от тях, на последната седалка на автобуса от Индианаполис. Пътуването беше бавно, но недотам неприятно. В събота срещу неделя бе пренощувал в Ню Орлиънс, в някакъв мотел до автогарата. Неделя срещу понеделник бе прекарал в Индианаполис. Така че беше добре отпочинал, изкъпан, сит и свеж. През останалото време се бе подрусвал, поклащал и подремвал в автобусите, хвърляйки по някое и друго око на нижещите се покрай прозорците пейзажи, наблюдавайки разсеяно хаоса на провинциална Америка, прехвърляйки в съзнанието си избрани моменти от приключението с норвежката танцьорка. Целият му живот минаваше тъкмо така — като мозайка от мигове. Подробностите и контекстът постепенно избледняваха или се изкривяваха с времето, но усещанията за преживяното се преплитаха в пъстрата тъкан на спомените, в която нишките за добро и лошо бяха горе-долу поравно. Той още не можеше да реши към коя категория да причисли норвежката. За момента се задоволяваше да я разглежда като пропусната възможност. Но тя, така или иначе, скоро щеше да му се изплъзне и да поеме по своя път. Или той по своя. Намесата на съдбата в лицето на Си Ен Ен само бе ускорила процеса, и то в незначителна степен.

Автобусът се движеше с равномерна скорост от 90 км в час по шосе 37, в посока запад. Спря в Блумингтън и шестима пътници слязоха. Единият остави след себе си на седалката местния вестник на Индианаполис. Ричър се пресегна, взе го и отвори на спортната страница. „Янкис“ продължаваха да водят в шампионата на източните щати. Той прелисти напред и прегледа новините. Видя заглавие: Обвиняем в масово убийство ранен в затвора. Прочете първите три абзаца: Мозъчна травма. Кома. Прогнозата неясна. Авторът на статията видимо се разкъсваше между журналистическия дълг да порицае щатската управа на затворите за служебната немарливост и вътрешната си потребност да приветства нападателите на Бар за проявеното гражданско съзнание.

Това може да усложни нещата, каза си Ричър.

Следващите няколко абзаца предаваха накратко историята на престъплението с някои уточняващи обстоятелства плюс нови факти по случая. Ричър прочете всичко на един дъх. Сестрата на Джеймс Бар, която живеела при него, се била изнесла преди няколко месеца. Според автора на статията това било или причина за очевидната психическа нестабилност на арестувания, или последица от нея. А може би и двете.

Автобусът потегли от Блумингтън. Ричър сгъна вестника, облегна глава на прозореца и се загледа в пътя. Черната лента на асфалта беше мокра от наскоро падналия дъжд; жълтата осева линия се нижеше под колелата на автобуса като важно послание в морзов код, което Ричър така и не успяваше да дешифрира.

Автобусът спря под навеса на автогарата. Ричър слезе и се потопи в ярката слънчева светлина. На пет преки източно от мястото, където се намираше, се виждаше издигнат на колони шосеен надлез, който завиваше плавно зад старинна каменна сграда. Местен варовик, досети се той. Както и следваше да бъде. Сигурно е банка, каза си той, или окръжният съд, или може би библиотека. Зад нея се издигаше геометрична кула от черно стъкло. Времето си го биваше. Хем не беше толкова горещо, колкото в Маями, хем градът беше достатъчно южен, за да не се усеща студеният полъх на зимата. На Ричър нямаше да му се налага да променя специално гардероба си. Беше с бели памучни панталони без ръбове и яркожълта риза от грубо платно. И панталоните, и ризата бяха купени едва преди три дни. Той смяташе да изстиска още един ден от тях, преди да ги хвърли и да си купи евтини заместители. На краката си имаше кафеникави обувки с тънки подметки. Без чорапи. Беше облечен за разходка по крайморска алея и в град като този се чувстваше донякъде не на място.

Погледна часовника си. Девет и двайсет сутринта. Изправен на тротоара сред дизеловите пушеци, той се протегна и разкърши рамене, после се огледа. Градът беше безличен и същевременно типичен за вътрешността на страната — нито голям, нито малък; нито процъфтяващ, нито видимо западнал. Сигурно се гордееше с историята си. Може би беше възникнал като търговско средище. Царевица и соя най-вероятно. Или тютюн. Или добитък. Може би през него минаваше река или железопътна лишея, или и двете. Може би имаше някаква промишленост. От мястото, където беше застанал, Ричър различи неголемия градски център — на изток и право напред. Личеше си по по-високите сгради, някои каменни, други тухлени, с големи неонови реклами. Каза си, че геометричната стъклена кула сигурно е най-голямата местна забележителност. Къде другаде биха могли да я издигнат, ако не в центъра?

И той тръгна право към нея. Навсякъде в града кипеше строителство. Ремонтираха се сгради, издигаха се нови, уличното платно беше осеяно с дупки, затрупано под купчини баластра; във всички посоки пълзяха бетоновози. Той пресече под носа на един такъв бетоновоз и пое по странична улица, която го изведе до недовършеното ново крило на голям обществен гараж. Това му напомни за нещо, което бе чул в трескавия репортаж на Ан Яни. Вдигна глава и огледа бетонната конструкция, после се извърна и обходи с поглед площада пред нея. В средата на изпразненото езерце самотно стърчаха тръбите на неработещ фонтан. Покрай отсамния край на езерцето между две ниски стени минаваше тесен проход за пешеходци, по дължината, на който бяха наслагани букети цветя, снимки в найлонови калъфчета, плюшени играчки и свещи. По земята се виждаха следи от фин пясък. Сигурно го бяха насипали, за да попият кръвта, каза си той. На пожарните коли има монтирани метални сандъци с пясък за почистване при кървави инциденти. А също и лопатки от неръждаема стомана за събиране на части от човешки тела. Ричър се обърна и отново огледа гаража. Има-няма трийсетина метра, каза си той. Нищо работа.

Той застана неподвижно и се ослуша. Целият град изглеждаше притихнал и някак зашеметен, като боксьор след парализиращ удар. Пешеходната зона беше епицентърът на събитието. Мястото, поело удара. Сега приличаше на черна дупка, нагнетила в себе си емоцията от преживяното.

Той продължи напред. Старинната каменна сграда се оказа наистина библиотека. Това е добре, каза си той. Библиотекарите са приятни хора. Ако ги попиташ нещо, отговарят. Той влезе и попита къде се намира седалището на окръжния прокурор. Печалната жена на рецепцията го упъти с тих, немощен глас. Не беше далеч. В град като този нищо не беше далеч. Той закрачи на изток покрай някаква нова административна сграда, на която имаше табели на Държавната автомобилна инспекция и на наборното бюро за военнослужещи. По-нататък започваше улица с евтини на вид магазини, която стигаше до новата сграда на съда. Беше най-обикновена сграда с равен покрив, шаблонна до безличие, макар и леко поосвежена с махагонова дограма и гравирани стъкла на вратите. Можеше като нищо да бъде и храм на някаква шантава секта с много пари и малко въображение.

Ричър не влезе през главния вход. Вместо това заобиколи сградата, докато стигна до служебното крило. Откри врата с надпис: Окръжен прокурор. Под надписа, на отделна месингова табелка, се четеше името на Родин. Така е с изборните длъжности, помисли си Ричър. Името на човека е на отделна табелка, за да си спестят малко пари, ако не го преизберат през съответния ноември. Инициалите пред Родин бяха А. А. Имаше научна степен по право.

Ричър влезе през вратата и заговори рецепционистката на гишето. Поиска лична среща с въпросния А. А. Родин.

— По какъв въпрос? — запита рецепционистката тихо, но учтиво. Беше жена на средна възраст, добре поддържана, спретнато облечена в чиста бяла блузка. Имаше вид на човек, прекарал целия си живот зад подобно бюро. Завършен чиновник. Но някак странно напрегнат. Изглеждаше така, сякаш всичките неприятности на града изведнъж се бяха стоварили на раменете й.

— Относно Джеймс Бар — отвърна Ричър.

— Репортер ли сте? — запита тя.

— Не — отвърна той.

— Какво точно да предам на мистър Родин относно интереса ви към случая?

— Познавах Джеймс Бар навремето във войската.

— Сигурно е било доста отдавна — отбеляза тя.

— Така е — съгласи се Ричър.

— Мога ли да попитам за името ви?

— Джак Ричър.

Рецепционистката вдигна телефона пред себе си, набра номер и каза нещо в слушалката. Ричър предположи, че разговаря с някоя от секретарките вътре, защото Родин се споменаваше в трето лице, като нещо абстрактно. Дали ще приеме мистър Ричър във връзка със случая? Не „случая Бар“. Само „случая“. Разговорът продължи още известно време. Накрая рецепционистката покри слушалката, като я притисна към себе си, под лявата ключица, малко над гърдата.

— Някаква информация ли имате? — запита тя.

Сигурно секретарката горе чува как бие сърцето ти, помисли си Ричър. После отговори на въпроса:

— Именно — каза той. — Информация.

— От войската?

Ричър кимна. Рецепционистката вдигна отново слушалката до ухото си и продължи разговора. Беше дълъг разговор. Мистър А. А. Родин си беше подбрал добре церберите. Това поне беше ясно. При него не се влизаше току-така, без неотложна и уважителна причина. Това също беше ясно. Ричър погледна часовника си. Девет и четирийсет сутринта. Но нямаше смисъл да се бърза. Бар беше в кома. Можеше да чака и до утре. Или до другиден. Или пък, ако се наложеше, Ричър щеше да се опита да стигне до Родин чрез ченгето. Как му беше името? Емерсън.

Рецепционистката затвори телефона.

— Моля, качете се — каза тя. — Мистър Родин е на третия етаж.

За мен е чест, помисли си Ричър. Рецепционистката написа името му на временен пропуск и го мушна в найлоново калъфче. Той го зашила за ризата си и тръгна към асансьора. Натисна бутона за третия етаж. Озова се в помещение с ниски тавани и разклонени вътрешни коридори, осветени с луминесцентни тръби. Точно пред себе си Ричър видя три еднакви врати от боядисан шперплат, и трите затворени, и малко встрани една двойна врата от полирано дърво, широко отворена. Зад двойната врата се виждаше бюро със секретарка. Поредният цербер. Беше значително по-млада от жената на партера, но със сигурност по-старша по длъжност.

— Мистър Ричър? — попита тя.

Той кимна, секретарката излезе иззад бюрото и го поведе по един коридор, от който започваха кабинетите с прозорци. На третата врата по коридора имаше табелка: А. А. Родин.

— Какво означава А. А.? — попита Ричър.

— Сигурна съм, че мистър Родин ще ви обясни сам, стига да иска — отвърна секретарката.

Тя почука на вратата и отвътре й отговори мек баритон. Жената отвори и се дръпна встрани, за да направи път на Ричър.

— Благодаря — каза Ричър.

— Моля, няма защо — отвърна тя.

Ричър влезе в кабинета. Родин вече бе станал прав зад бюрото си, замислено любезен, готов да посрещне своя непознат посетител. Ричър веднага го позна от репортажите по телевизията. Беше около петдесетгодишен, в сравнително добра форма, с късо подстригана побеляла коса. На живо изглеждаше по-дребен, отколкото пред камерите. Малко под метър и осемдесет и малко под деветдесет килограма. Със сини очи. Беше с летен костюм от студена вълна, тъмносин. Отдолу със синя риза и синя вратовръзка. Явно синьото му беше любим цвят. Беше избръснат и ухаеше на одеколон. Имаше вид на подреден и добре гледан мъж. За разлика от мен, каза си Ричър. Двамата трудно биха могли да се различават повече. Застанал срещу Родин, Ричър приличаше на раздърпан великан. Беше близо педя по-висок и с двайсетина килограма по-тежък. Косата му беше с пет сантиметра по-дълга от на Родин, а дрехите с около хиляда долара по-евтини.

— Мистър Ричър? — каза Родин.

Ричър кимна. Кабинетът беше обзаведен казионно и пестеливо, но беше чист и подреден. Вътре беше тихо и прохладно. От прозореца нямаше изглед в истинския смисъл на думата. Виждаха се плоските покриви на евтините магазини по главната улица, в дъното сградата на Държавната автомобилна инспекция, а зад нея — черната стъклена кула. В небето грееше бледо слънце. Зад бюрото, перпендикулярно на прозореца, беше стената с трофеите на Родин — дипломите му и рамкирани снимки с различни политици. Плюс изрезки от вестници, също рамкирани, в които се разказваше за седем осъдителни присъди по негови дела. На една от другите стени имаше снимка на русоляво момиче с четириъгълна шапчица и академична тога, гордо стиснало в ръка навита на руло диплома. Беше хубавичка. Ричър се загледа в нея може би секунда повече, отколкото беше прилично.

— Това е дъщеря ми — каза Родин. — Тя също е юрист.

— А, така ли? — каза Ричър.

— Неотдавна си откри собствена кантора в града.

Тонът му беше равен и безизразен. Не се разбираше дали се гордее с дъщеря си, или я осъжда за стореното.

— Сигурно ще се запознаете с нея — продължи Родин.

— Така ли? — изненада се Ричър. — Защо?

— Тя е защитник на Джеймс Бар.

— Дъщеря ви? Това етично ли е?

— Във всеки случай не е забранено. Може да не е разумно, но не е и неетично.

Той натърти думата разумно, сякаш се опитваше да й придаде няколко значения. Не е разумно да се защитава доказан престъпник; не е разумно една дъщеря да се изправи срещу баща си; не е разумно, който и да било да застава срещу А. А. Родин. Мистър Родин имаше вид на човек, с когото е по-добре да не се захващаш.

— Тя ви е включила във временния списък на свидетелите си — добави Родин.

— Защо?

— Защото смята, че разполагате с информация.

— А кой й е дал името ми?

— Не знам.

— Някой от Пентагона?

Родин вдигна рамене.

— Не съм сигурен. Все отнякъде го е взела. Вече ви издирват.

— Затова ли ме приехте?

Родин кимна.

— Именно. По принцип не насърчавам външни хора да влизат при мен.

— Служителките ви явно вземат присърце този ваш принцип — отбеляза Ричър.

— Надявам се да е така — каза Родин. — Моля, седнете.

Ричър седна на стола за посетители, а Родин зае мястото си зад бюрото. Прозорецът се падаше отляво на Родин и отдясно на Ричър. И на двамата слънцето не им блестеше в очите. Мебелировката беше подредена справедливо. За разлика от кабинетите на някои други окръжни прокурори, които Ричър бе виждал през живота си.

— Кафе? — предложи Родин.

— Да, благодаря — отвърна Ричър.

Родин натисна бутона и поръча кафе.

— Разбира се, бих желал да знам защо дойдохте най-напред при мен — започна той. — Искам да кажа, при обвинението, а не при защитата.

— Исках да чуя личното ви мнение — отвърна Ричър.

— По какъв въпрос?

— Доколко е издържан доказателственият ви материал срещу Джеймс Бар.

Родин не отговори веднага. Настъпи мълчание, през което на вратата се почука и секретарката влезе да сервира кафето. В ръцете си държеше сребърен поднос, отрупан с неща. Термос с дръжка, две чаши с чинийки, захарница, малка каничка със сметана, две сребърни лъжички. Чашите не бяха груби и керамични, каквито се полагаха на държавен служител, а от най-фин костен порцелан. Тоя Родин обича да си пие кафето както си му е редът, помисли си Ричър.

Секретарката положи внимателно подноса върху бюрото, точно по средата между госта и домакина.

— Благодаря — каза Ричър.

— Моля, няма защо — каза тя и си излезе.

— Заповядайте — каза Родин. — Моля, обслужвайте се.

Ричър натисна бутона върху капака на термоса и си наля чаша кафе, без да добавя сметана и захар. Кафето беше тъмно и гъсто и ухаеше приятно. Направено както си му е редът.

— Доказателственият материал срещу Джеймс Бар е железен — каза Родин. — На практика неопровержим.

— Свидетели? — запита Ричър.

— Няма — отвърна Родин. — Но какво от това? Понякога свидетелските показания са подвеждащи. Аз лично дори се радвам, че няма свидетели. Вместо това разполагаме с изключително качествени веществени доказателства. А науката, както се знае, не лъже. Нея трудно можеш да я подведеш.

— Изключителни, казвате…

— Пълен набор от неопровержими улики, които ни позволяват да възстановим с точност цялото престъпление.

— Колко неопровержими?

— Толкова, че няма накъде повече. Най-добрите, които някога съм виждал. Нямам никакво съмнение.

— Чувал съм и преди прокурори да го казват.

— Да, но сега случаят е различен, мистър Ричър. Аз по принцип съм много предпазлив човек. Никога не поемам дела за убийство, ако не съм сигурен, че ще ги спечеля.

— Водите ли си сметка?

Родин посочи стената зад гърба си.

— Седем спечелени от седем заведени. Сто процента.

— За колко време?

— За три години. Джеймс Бар ще ми е осмото поред. Заведено и спечелено. Ако излезе от комата.

— Ами ако излезе, но с умствени увреждания?

— Ако изобщо мозъкът му функционира, делото отива на съд. Защото извършеното от него не може да бъде простено.

— Е, добре — каза Ричър.

— Кое му е доброто?

— Казахте ми всичко, което исках да знам.

— Вие самият казахте, че имате информация. От армията.

— Засега смятам да я запазя за себе си.

— Били сте военен полицай, ако не греша?

— Тринайсет години — отвърна Ричър.

— И сте познавали Джеймс Бар?

— Бегло.

— Разкажете ми.

— Още не.

— Мистър Ричър, ако разполагате с оневиняваща информация или с каквито и да било допълнителни данни по случая, длъжен сте да ми ги съобщите.

— Нима?

— Аз, така или иначе, ще ги получа. Дъщеря ми ще ги представи по делото. Тя ще се стреми към извънсъдебно споразумение.

— Какво означава А. А.?

— Моля?

— Инициалите ви.

— Алексей Алексеевич. Родът ми е от Русия. Но сме тук отдавна. Още отпреди Октомврийската революция.

— Като същевременно не сте забравили семейните традиции.

— Както виждате…

— Как се обръщат към вас близките ви?

— На Алекс, разбира се.

Ричър стана от стола.

— Е, благодаря ви, че ме приехте, Алекс. Също и за кафето.

— Сега при дъщеря ми ли отивате?

— Има ли смисъл? Изглеждате ми доста самоуверен.

Родин се усмихна разбиращо.

— Процедурата е такава — каза той. — Аз съм служител на закона, а вие сте в списъка на свидетелите. Трябва да ви напомня, че сте длъжен да се явите пред защитата. Иначе би било неетично от моя страна.

— Къде се намира тя?

— В онази стъклена кула, която се вижда през прозореца.

— Е, добре — повтори Ричър. — Може и да се отбия.

— Все пак трябва да получа информацията, с която разполагате — настоя Родин.

Ричър поклати глава.

— Не — каза той. — Изобщо не ви трябва да я знаете.

Ричър върна временния си пропуск на жената на рецепцията и излезе на площада. Застанал на средата на пешеходната зона под студеното зимно слънце, той бавно се обърна на 360 градуса, за да огледа цялото пространство. Всички градове си приличат, като същевременно всеки град е уникален. И всеки си има свой цвят. Някои са сиви. Този беше кафеникав. Ричър си помисли, че тухлите на сградите са направени от местна глина, от което бяха придобили цвета на разорана нива. Дори облицовъчният камък беше изпъстрен с жълто-кафяви жилки, сякаш в него имаше желязна руда. Тук-там в градския пейзаж се открояваха червеникави петна, напомнящи стари плевници. Като цяло градът излъчваше топлина и уют — не беше точно оживен, но в никакъв случай западнал. И скоро щеше да започне да се съвзема от преживяната трагедия. Във въздуха се долавяше жизнена енергия, динамика и оптимизъм. Толкова много ново строителство. Целият град беше една строителна площадка, по дължината на главната улица голяма част от бордюрите бяха от още незасъхнал бетон. Градът планираше, градеше и се благоустрояваше. Във въздуха имаше надежда.

Новопостроеното крило на обществения гараж маркираше северната граница на градския център. Разширението предполагаше очаквано разрастване на търговската зона.

Намираше се на юг и леко на запад от мястото, където бяха лежали труповете. Съвсем наблизо. Право на запад оттам и на двойно по-голямо разстояние зад сградата минаваше извивката на шосейния надлез. От нея се виждаха около трийсетина метра, след което шосето се скриваше зад градската библиотека. После, вече поизправено, минаваше зад новата стъклена кула, която се падаше право на север от пешеходната зона. Върху черна гранитна плоча до парадния вход беше гравирано логото на Ен Би Си. Работното място на Ан Яни, каза си Ричър, както и на дъщерята на Родин. На изток от пешеходната зона оставаше сивата административна сграда с Държавната автомобилна инспекция и наборното бюро. Оттам бяха излезли жертвите. Всички до един бяха минали през онази врата. Как се беше изразила Ан Яни? Разотивали се по домовете си в края на една напрегната работна седмица. И както си ходели забързано, всеки към своята паркирана някъде наблизо кола или към автобусната спирка за вкъщи, попаднали в един кошмар. Сигурно тесният проход между двете ниски стени ги е накарал да забавят крачка и да се подредят в колона по един. Като мишени на панаирджийско стрелбище.

Ричър мина по цялата дължина на изпразнения фонтан, докато се изправи пред въртящата се врата в основата на стъклената кула. Влезе във фоайето и се огледа за етажен указател. В една стъклена витрина имаше филцово табло с набучени по него надписи от пластмасови букви. Студията на Ен Би Си заемаха целия втори етаж. Голяма част от офисите по останалите етажи се оказаха незаети, а и онези, които се наемаха, явно сменяха толкова често обитателите си, че управата на сградата беше въвела системата с филцовия фон и подвижните пластмасови букви. Ричър намери това, което търсеше, на четвъртия етаж: Хелън Родин — адвокатска кантора. Надписът беше леко накриво, интервалите между буквите неравни. Е, все пак тук не е Рокфелер Сентър, помисли си той.

Пред асансьора застанаха двама — Ричър и някаква руса хубавица. Докато се возеха нагоре, той я огледа, тя него също. После блондинката слезе на втория етаж и Ричър се досети, че това е Ан Яни. Позна я от репортажа по телевизията. Каза си, че сега остава само да срещне Емерсън от местния полицейски участък, и всички главни герои на драмата щяха да се подредят от плът и кръв.

Намери кантората на Хелън Родин в предната част на сградата, откъм площада. Сигурно от прозорците си беше видяла станалото. Той почука, чу отвътре приглушен отговор и влезе. Предното помещение беше празно, със секретарско бюро. Зад бюрото нямаше никой. Имаше вид на ползвано, но не и напоследък. Още няма секретарка, каза си той. Не й е дошло времето.

Той почука на вратата на кабинета. Отговори му същият глас. Влезе и видя Хелън Родин, седнала зад друго подобно бюро, също купено на старо. Позна я от снимката на стената при баща й. Само че отблизо изглеждаше още по-добре. Нямаше още трийсет, висока, но с крехки кости. Хем слаба, хем атлетична. Във всеки случай не страдаше от анорексия. Беше млада жена, която или бягаше за здраве сутрин, или бе играла футбол в колежа, или бе имала късмета да се роди с превъзходна обмяна на веществата. Русата й коса беше дълга, сините й очи бяха същите като на баща й. В погледа й се четеше интелигентност. Беше облечена в черен костюм с панталон, а под сакото й се виждаше тясна блузка, опъната на бюста. Ликра, каза си Ричър. Нищо не може да се сравнява с нея.

— Здравейте! — каза тя.

— Аз съм Джак Ричър — представи се той.

Тя го изгледа смаяно.

— Сериозно? Да не ме поднасяте? Наистина ли сте Ричър?

Той кимна.

— Откакто се помня.

— Невероятно!

— Защо да е невероятно? Всеки е някой.

— Искам да кажа, как разбрахте, че ви търсим? Никъде не можахме да ви открием.

— Гледах по телевизията репортажа на Ан Яни, в събота сутрин.

— Добре все пак, че има телевизия — каза тя. — И слава богу, че се отзовахте.

— Бях в Маями — каза Ричър. — С една танцьорка.

— С танцьорка ли?

— Норвежка — поясни той.

Пристъпи до прозореца и погледна навън. Кабинетът беше на четвъртия етаж на сградата, но самата сграда беше на хълм, така че оттук се виждаше как главната търговска улица се спуска право надолу. С надлъжната си ос фонтанът беше успоредно на нея. По-скоро се падаше продължение на улицата, която щеше да минава през него, ако не я бяха отбили заради пешеходната зона. Положително някой стар жител на града, завърнал се след дълго отсъствие, щеше да се изненада да открие продълговата водна площ там, където в миналото бе минавала улица. Погледнат отгоре, фонтанът беше значително по-дълъг и тесен, отколкото изглеждаше отстрани. Изпразнен от вода и само с тънък слой тиня по дъното, той имаше тъжен и запуснат вид. На отсрещния му край, леко вдясно, се издигаше новото крило на обществения гараж. Падаше се малко по-ниско спрямо площада. Разликата във височината беше около половин етаж.

— Вие бяхте ли тук — запита той, — когато се случи това?

— Да — отвърна тихо Хелън Родин.

— Видяхте ли всичко?

— Отначало не. Чух първите три изстрела. Прозвучаха много бързо един след друг. Първо един, после кратка пауза, после два почти едновременно. После отново пауза, малко по-дълга, но едва ли е била повече от секунда. Колкото да стана от мястото си и да погледна през прозореца. Беше ужасно.

Ричър кимна. Смело момиче, каза си той. Чува изстрели и вместо да се скрие под бюрото, отива да види какво става. После си повтори наум: Първо един, после кратка пауза. Сякаш опитен снайперист бе изчакал да види къде е попаднал първият изстрел, със студена цев. Толкова параметри определят попадението — студената цев, разстоянието, посоката на вятъра, улавянето на целта през мерника.

— Видяхте ли да умират хора?

— Двама — каза тя, застанала зад гърба му. — Беше ужасно.

— Двама с три изстрела?

— Веднъж е пропуснал. Или с четвъртия, или с петия изстрел. От полицията не са сигурни. Откриха куршума във фонтана. Затова е празен. Трябваше да източат водата.

Ричър не каза нищо.

— Куршумът е веществено доказателство — продължи тя. — Чрез него е идентифицирано оръжието на престъплението.

— Познавахте ли някого от убитите? — запита той.

— Не. Всички са случайни хора, струва ми се. Попаднали не там, където трябва.

Ричър отново не отговори.

— Видях изстрелите — продължи тя. — Ей там, в тъмното. Като малки ярки проблясъци.

— Дулен пламък — поясни Ричър.

Той се извърна от прозореца. Тя му подаде ръка.

— Хелън Родин. Съжалявам, че не ви се представих веднага.

Ричър пое ръката й. Беше топла и енергична.

— Просто Хелън? — запита той. — А не Алена Алексеевна или нещо такова?

Тя го погледна стъписано.

— Откъде, по дяволите, знаете това?

— Запознах се с баща ви — каза той и пусна ръката й.

— Така ли? Къде?

— В службата му. Току-що.

— Били сте при него? Днес?

— Оттам идвам.

— Но защо сте били в неговата служба? Вие сте мой свидетел! Той не е трябвало да ви вижда.

— Много държеше да поговорим.

— И какво му казахте?

— Нищо. Задавах му въпроси.

— Какви въпроси?

— Исках да разбера колко са силни уликите му. Срещу Джеймс Бар.

— Джеймс Бар е мой клиент. А вие сте свидетел на защитата. Трябвало е да говорите с мен, не с баща ми.

Ричър не каза нищо.

— За жалост доказателственият материал срещу Джеймс Бар е твърде солиден.

— Откъде знаете името ми? — попита Ричър.

— От Джеймс Бар, разбира се — каза тя. — Откъде другаде?

— От Бар?! Не мога да повярвам.

— Тогава чуйте това.

Тя се извърна, пресегна се съм бюрото си и натисна копчето на стар касетофон. Ричър чу непознат глас да казва: „Нямаш полза да отричаш.“ Хелън натисна бутона за пауза и задържа пръста си на него.

— Това е първият му адвокат. Вчера се сменихме.

— Как така? Той не беше ли в кома?

— Формално съм наета от сестрата на Бар. Тя му е най-близката роднина.

После Хелън вдигна пръст от паузата, чу се съскане, шумове като от затворено помещение и накрая един глас, който Ричър не бе чувал цели четиринайсет години. Но който веднага позна, защото си беше същият като тогава — нисък и плътен, леко дрезгав. Глас на мъж, който говори рязко. Гласът каза: „Доведете ми Джак Ричър.“

Ричър замръзна от изумление. Хелън Родин натисна стопа.

— Видяхте ли? — каза тя. После погледна часовника си. — Десет и половина. Ако изчакате малко, ще можете да участвате в срещата ми с клиента.

Тя го показа на гостите си като фокусник на циркова арена, който вади зайче от цилиндъра си. Първият, който влезе в кабинета й, беше някакъв мъж, когото Ричър веднага определи като бивш полицай. Казваше се Франклин частен детектив, който работел с правни кантори. Двамата се здрависаха.

— Вие сте почти неоткриваем! — каза Франклин.

— Грешите — каза Ричър. — Аз съм напълно неоткриваем.

— Бихте ли ми обяснили защо? — В погледа на Франклин се четяха и други въпроси. Чисто полицейски. Като например: Колко струва тоя тип като свидетел? Откъде се взе? Дали не е престъпник? Беглец от закона? Ще спечели ли доверието на съдебните заседатели?

— Това ми е нещо като хоби — отвърна Ричър. — Или по-скоро личен избор.

— Значи сте чист?

— Можете да ядете от шепите ми.

После влезе една жена. Някъде между трийсет и пет и четирийсетгодишна, облечена като невзрачна чиновничка, недоспала и видимо разтревожена. Но въпреки уплахата не беше грозна, още по-малко непривлекателна. Имаше вид на почтена, симпатична жена. Дори беше хубавичка. Сестрата на Джеймс Бар. Ричър я позна от пръв поглед. Същият цвят на лицето, косата и очите като на Бар, само че с по-меки, женски черти, плюс възрастовата разлика.

— Аз съм Роузмари Бар — представи се тя. — Толкова се радвам, че ни намерихте. Сякаш Господ ви прати. Сега наистина вярвам, че ще успеем.

Ричър не отговори.

Към кантората на Хелън Родин нямаше зала за съвещания. Ричър си каза, че и за това още не й е дошло времето. Дали щеше някога да дойде, бе трудно да се каже. Да, ако й провървеше в бизнеса. Така че всички влязоха в кабинета й. Хелън зае мястото си зад бюрото. Франклин приседна на единия ъгъл на плота. Ричър се облегна на рамката на прозореца. Роузмари Бар крачеше нервно напред-назад. Ако на пода имаше килим, щеше да отъпче пътека по него.

— И така — взе думата Хелън Родин, — обявявам стратегията на защитата. Като минимум, смятаме да пледираме невменяемост. Но крайната ни цел е нещо повече от това. Колко повече, ще зависи от редица фактори. И в тази връзка най-напред искам да чуем какво има да ни каже мистър Ричър.

— Не мисля, че ще се зарадвате — каза Ричър.

— Моля?

— Не мисля, че това, което имам да ви кажа, ще ви зарадва.

— Защо смятате така?

— Защото сте си направили погрешен извод.

— А именно?

— Защо, мислите, отидох най-напред при баща ви?

— Не знам.

— Защото не съм дошъл да помагам на Джеймс Бар.

Всички замлъкнаха.

— Дошъл съм да го унищожа.

Те седяха неподвижно и го гледаха онемели.

— Но защо? — запита накрая Роузмари Бар.

— Защото не му е за пръв път. А веднъж вече му стига.

3

Ричър се премести малко встрани и се облегна на стъклото. После се извърна така, че да вижда едновременно слушателите си и площада пред сградата.

— Този разговор поверителен ли е? — запита той.

— Да — отвърна Хелън Родин. — Това е среща с клиента. Нищо от това, което се каже, не може да се разпространява навън.

— А дали е етично или законно по принцип да се обявяват на нея утежняващи обстоятелства?

Останалите се спогледаха. Настана продължително мълчание.

— Смятате ли да дадете показания за обвинението? — запита накрая Хелън Родин.

— Не смятам, че при тези обстоятелства ще е нужно. Но ако се наложи, ще дам.

— Тогава нека все пак да чуем лошите новини. Ще вземем предварителни показания, така да се каже. За да се подсигурим срещу бъдещи изненади.

Отново мълчание.

— Джеймс Бар беше снайперист — каза Ричър. — Не от най-добрите, нито от най-лошите. Беше среден във всяко отношение.

Той замълча, обърна глава и погледна надолу, към площада. Към невзрачната нова сграда с Държавната автомобилна инспекция и наборното бюро. Където приемаха всякакви желаещи за военна служба — в Сухопътните войски, Военновъздушните сили, Морската пехота…

— Във войската постъпват четири вида индивиди — каза той. — Първо, такива като мен, за които това е семейна традиция. Второ, патриоти, обзети от желание да служат на страната си. Трето, трайно безработни, които не могат да си намерят друга работа. И четвърто, има и такива, които просто обичат да убиват. Войската е единственото място, където могат да правят това законно. Джеймс Бар беше от четвъртия тип. Дълбоко в себе си той се е надявал, че като постъпи в армията, ще може да си убива на воля.

Роузмари Бар извърна лице встрани. Никой не продумваше.

— Само че така и не му се удаде възможност — продължи Ричър. — Когато служих във военната полиция, бях безкомпромисен следовател. Разрових случая му от начало до край. Научих всичко за него. Пет години се е обучавал в стрелба. Прегледах тренировъчните му ведомости. Имало е седмици, през които е изстрелвал по две хиляди патрона. И всичките по човешки силуети. Пресметнах, че за цялата си военна кариера е изгърмял близо четвърт милион патрона, от които нито един по реален враг. Не е бил в Панама през 89-а. Тогава армията ни беше многочислена, а за Панама трябваха съвсем ограничени окупационни сили, така че повечето военнослужещи пропуснаха шанса. Това явно го е съсипало. После, през 90-а, дойде „Пустинен щит“. Него го пращат в Саудитска Арабия. Но когато на следващата година започва „Пустинна буря“, отново не го включват. Цялата война я изнесоха главно бронетанковите дивизии. Джеймс Бар бил през цялото време на тренировъчен лагер в Саудитска Арабия, чистел пушката си от пясъка и изстрелвал по две хиляди патрона седмично. Едва след като приключва „Пустинна буря“, го пращат в Кувейт Сити да помага при разчистването на боклука.

— И какво е станало там?

— Човекът превъртял — каза Ричър. — Това е, което е станало. Съветският съюз междувременно се беше разпаднал, Ирак беше усмирен и той изведнъж си е дал сметка, че в близко бъдеще не му се очертават никакви други войни. След близо шест години обучение нито веднъж не бил стрелял по истински враг, а както вървели нещата, едва ли някога щял да стреля. Докато при всичките си тренировъчни стрелби Джеймс Бар си представял именно това. Виждал се как изравнява мерника с малкия мозък, в основата на черепа, как дърпа спусъка, как куршумът лети към целта; представял си червената струя кръв и мозък при изходното отверстие. През цялата си кариера на снайперист си представял именно това. Безброй пъти, отново и отново. Но така и не успял да го види на живо. Нито веднъж. Нито веднъж не успял да види заветната червена струя. А така му се искало…

В стаята цареше гробно мълчание.

— Така че един ден излязъл сам — каза Ричър. — В Кувейт Сити. Заел позиция и зачакал. И убил четирима души, докато излизали от някакъв жилищен блок.

Хелън Родин го гледаше с ням ужас.

— Стрелял от обществен гараж — продължи Ричър. — От втория етаж. Намирал се точно срещу входа на сградата. Жертвите, както се оказало, били американски подофицери. В градски отпуск, затова били с цивилни дрехи.

Роузмари Бар клатеше глава.

— Това не може да е истина — каза тя. — Просто не го вярвам. Той не би направил такова нещо. А дори и да го беше направил, нали щеше да иде в затвора? Вместо това накрая се уволни с почести. Веднага след войната в Залива. Получи и медал за участие в бойни действия. Така че няма как да го е направил. Просто не е истина.

— Затова именно съм дошъл — каза Ричър. — Защото тогава възникна сериозен проблем. Да си припомним последователността на събитията. Имахме четири трупа и започнахме разследването от тях. Накрая аз стигнах до брат ви. Но следата, която ме отведе до него, беше доста заплетена. С всякакви извивки и криволици, по които често стигахме в задънена улица. Докато при една такава извивка открихме нещо за четиримата убити. Нещо, което никак не ни зарадва. Понеже въпросните четирима се бяха занимавали с неща, с които не е било редно да се занимават.

— Какви неща? — запита Хелън Родин.

— Кувейт Сити е жестоко място. Гъмжи от богати араби. Там дори бедняците имат ролекс и карат ролс-ройс, и се къпят в мраморни бани със златни кранове. Повечето от местните богаташи се бяха евакуирали временно, докато отмине бурята. Като си бяха оставили всичко по домовете. Някои от тях дори не си бяха взели семействата. Съпругите и дъщерите им бяха там.

— Е, и?

— Нашите убити сержанти си бяха позволили неща, които отиват повече на завоевателна армия. Също като иракчаните преди тях. Може би наистина са се чувствали като завоеватели. Но за нас си бяха чисти престъпници. Насилници и крадци. Тъкмо това бяха вършили в онази жилищна сграда, преди Бар да ги очисти. Както и в много други сгради по-рано. В шкафчетата им в казармата намерихме достатъчно плячка, за да отворим местен клон на „Тифани“. Часовници, диаманти — всичко, което може да се носи. Също и бельо. Бяха събирали дамско бельо, сигурно за да броят по-лесно изнасилените съпруги и дъщери.

— И какво стана накрая?

— Проблемът бързо се политизира, което е неизбежно. Стигна до висшето командване. Войната в Залива беше замислена като голям успех, който да донесе слава на Американската армия. Всичко трябваше да е прекрасно, безкористно и стопроцентово чисто. Пък и кувейтците бяха наши съюзници и прочие. Така че накрая ни казаха да замажем онази история с четиримата убити. Да я покрием, все едно нищо не е било. Както и направихме. В резултат от което, за съжаление, и Джеймс Бар отърва кожата. Защото слухът за четиримата вече беше плъзнал и неговият адвокат щеше да го използва. Страхувахме се от изнудване, това е. Ако дадяхме Бар под съд, адвокатът му щеше да контрира, че той просто е изпълнил дълга си, като е наказал четирима престъпници. Че е защитил честта на пагона, макар и по груб и недотам законен начин. Като тайната за четиримата щеше окончателно да се разчуе. Така че се оказахме с вързани ръце. Нямахме печеливш ход.

— Може пък наистина Джеймс да е изпълнил дълга си — обади се Роузмари Бар. — Може през цялото време да е знаел какви ги вършат.

— Нищо не е знаел, госпожо. Много съжалявам, но не е имало как да знае. Тези типове изобщо не ги беше виждал преди. Нямаше представа кои са. Когато го залових, не каза нищо. Пък и отскоро го бяха пратили в Кувейт Сити. Не познаваше обстановката. Просто му се убивали хора. За удоволствие. Така поне ми призна, в личен разговор, преди всичко останало да излезе наяве.

В стаята отново настана мълчание.

— Така че ние потулихме историята и тихомълком го изведохме оттам — продължи Ричър. — Официалната версия беше, че ония четиримата са убити от засада от палестинци, което беше твърде правдоподобно за Кувейт Сити през 91-ва. Но в мен остана едно гадно усещане от тази история. Не че беше най-страшната, която съм виждал във войската, но не беше и най-приятната. Джеймс Бар отърва кожата, и то по една случайност, след като беше извършил четворно убийство. Затова, преди да си тръгне, аз наминах да го видя и го предупредих, че за да оправдае големия си късмет, от този момент нататък е длъжен да стане образцов гражданин и никога да не нарушава закона, докато е жив. Предупредих го, че ако дори само си помисли да извърши нещо нередно, ще го открия, където и да е, и ще му стъжня живота.

Този път мълчанието в стаята продължи няколко минути.

— И така, аз дойдох — обади се пак Ричър.

— Информацията ви сигурно е поверителна — каза Хелън Родин. — Имам предвид, че не може да се използва в съда. Иначе ще стане страхотен скандал.

Ричър кимна.

— Строго поверителна. Съхранява се в специалния архив на Пентагона. Затова попитах дали и този разговор е поверителен.

— Ако излезе от вас, можете здравата да загазите.

— И преди ми се е случвало да загазя. Тук съм, за да разбера дали си струва да загазя отново. Доколкото виждам, няма да се наложи. Мисля, че баща ви може и сам да тикне Джеймс Бар зад решетките. Но ако му потрябва помощта ми, винаги може да разчита на нея.

Едва тогава Хелън Родин разбра.

— Дошли сте, за да ми извивате ръцете — каза тя. — Така ли е? Да ме предупредите, че ако се натягам прекалено, ще ме сритате в кокалчетата.

— Дошъл съм, за да си изпълня обещанието — каза Ричър. — Онова, което дадох на Джеймс Бар.

Той затвори вратата след себе си и ги остави вътре — три мрачни, покрусени човешки фигури в тясната стая. Взе асансьора и се спусна до партера. На втория етаж вратата се отвори и Ан Яни отново се качи при него. За момент Ричър си помисли, че тя сигурно по цял ден се вози нагоре-надолу в асансьорите с надеждата някой да я познае. Да й поиска автограф. Той дори не я удостои с поглед. Слезе заедно с нея на партера и пое към изхода.

За момент се спря на площада пред сградата. Колкото да реши накъде да поеме. Състоянието на Джеймс Бар усложняваше нещата. Ричър нямаше никакво желание да го чака, докато дойде в съзнание. Той може би щеше да остане в кома със седмици. Или завинаги. А Ричър не обичаше да чака. Привличаше го движението. Не го свърташе на едно място повече от два дни. Само че нямаше голям избор. Не можеше да намекне каквото и да било на Алекс Родин. Не можеше да му остави телефонен номер: Обади се, ако има нещо. Първо, защото нямаше телефон. И второ, защото педант като Алекс Родин щеше да се хване за намека, да го човърка, върти и преобръща от всички страни, докато стигне донякъде. Във всеки случай връзката с Пентагона нямаше да му убегне. Ричър дори го бе попитал дали Хелън е получила името му от Пентагона. Това беше непростима небрежност. Рано или късно Алекс Родин щеше да се сети да рови и там. Щеше да си каже: Тук има нещо скрито-покрито и единствено от Пентагона мога да науча какво е. Там, разбира се, щеше да се сблъска с бетонна стена. Но Родин нямаше да се остави лесно. Щеше да се обърне към медиите. Може би към Ан Яни. Тя щеше с радост да се отзове заради поредната сензация. В крайна сметка Родин сам не си вярваше достатъчно, че може да спечели делото, ако не разровеше всичко, което имаше за разравяне. И нямаше лесно да се откаже от тази следа.

А Ричър за нищо на света не искаше историята да се разчува. Освен при крайна необходимост. Ветераните от Залива и без това се бяха напатили достатъчно с разните химикали и радиация, които бяха минали пред дробовете им. Сега им липсваше само позорът на Джеймс Бар. Хората щяха да си помислят: Всичките са такива. А самият Ричър знаеше прекрасно, че далеч не всички бяха такива. Армията в Залива беше като цяло добра. Затова той не искаше онази история да се разчува, освен при крайна необходимост.

Значи — никакви намеци пред Алекс Родин. Никакво оставяне на телефонни номера „за всеки случай“.

А тогава — какво?

Ричър реши да изчака още двайсет и четири часа. Може би през това време щеше да се оформи по-ясна прогноза за състоянието на Бар. Може би беше по-добре да се обади и на Емерсън, за да прецени от друг ъгъл уликите по делото. И тогава щеше някак по-спокойно да остави случая на Алекс Родин, който да го приключи на автопилот, единствено въз основа на криминологичната експертиза. Ако възникнеха допълнителни проблеми, може би щеше да прочете за тях във вестника на някой плаж или в някой бар и да се върне, за да довърши започнатото.

И така, очакваха го двайсет и четири часа в неголям град във вътрешността на страната.

Той реши да се разходи и да провери дали градът си има река.

Имаше наистина. Беше широка, но мудна и течеше в посока от запад към изток южно от центъра на града. Някакъв приток на могъщата Охайо, помисли си той. Северният й бряг беше регулиран и подсилен по протежение на триста метра с гигантски бетонни блокове, може би по петдесетина тона всеки един. Блоковете бяха отлети и положени един до друг със завидна прецизност. Образуваха нещо като крайбрежна дига. Или може би кей. В бетона бяха вградени дебели железни гъби за привързване на кораби. Каменната настилка по кея беше около десетина метра широка. По цялата му дължина бяха наредени в два реда дървени навеси, половината обърнати към реката, останалите към улицата. Самата улица беше покрита със старовремски паваж. Допреди стотина години тук сигурно са се разтоварвали шлепове, помисли си Ричър. Наоколо е гъмжало от народ. Чаткали са копита, конски каруци са се друсали по паважа. Докато сега нямаше нищо. Пълно мъртвило, ако не се смяташе ленивото течение на реката. От железните гъби се лющеше ръжда, между паветата беше покарала трева.

Някои от дървените навеси все още имаха надписи.

Смесен магазин „Макгинти“. Семена „Алънтаун“. „Паркър“ — селскостопански инвентар. Ричър измина цялата тристаметрова дължина на кея и ги огледа един по един. Всичко плачеше за ремонт. Който нямаше да закъснее. Един град, който си беше построил декоративно езерце с фонтан в средата на пешеходната зона, щеше да се погрижи и за крайбрежната улица. Това беше неизбежно. Целият град беше в строежи. Постепенно строителните машини щяха да слязат и на юг. Някой щеше да получи данъчни облекчения, за да отвори кафене. Или може би бар с оркестър. Три вечери в седмицата — от четвъртък до събота. И малко музейче, което да разказва историята на града.

Той се извърна да си ходи и едва не се сблъска с Хелън Родин.

— Не сте чак толкова неоткриваем — каза тя.

— Така изглежда — отвърна той.

— Всички туристи идват да видят доковете — каза тя. В ръцете си държеше кожено куфарче, каквито носят адвокатите. — Мога ли да ви поканя на обяд?

Тя го придружи обратно до благоустроената зона на север. Само след няколко разкопани преки градът се промени от стар, уморен и износен в обновен и ухаещ на прясна боя. Прашните витрини на семейните магазинчета с изложени пожълтели торби за прахосмукачки и рахитични маркучи за перални машини отстъпиха място на лъскави бутици с осветени от халогенни спотове рокли по за неколкостотин долара, кожени обувки, кафенета, в които се предлагаше капучино по четири долара, както и магазинчета за всякакви джунджурии, изработени от титан. След няколко подобни витрини Хелън Родин го въведе в някакъв ресторант. Беше от онзи вид заведения, които Ричър познаваше твърде добре и по възможност избягваше. Гладко белосани стени, нашарени тук-там с голи тухли; алуминиеви масички със струговани крака, столове от същия материал, смахнати салати от най-невероятни съставки. Налудничава смесица от стилове, материали, вкусове и епохи и всичко това с претенции за оригиналност.

Хелън Родин го заведе до една маса в най-отдалечения ъгъл. Веднага отнякъде се появи енергичен хлапак с две менюта. Хелън си поръча нещо с резени портокал, цели орехови ядки и синьо сирене. Плюс чаша билков чай. Ричър изобщо отказа да чете менюто и си поръча същото като нея, но вместо с чай, с кафе. Черно, без никакви добавки.

— Това е любимото ми ресторантче в този град — каза Хелън.

Той кимна. Вярваше й. Хелън изглеждаше като у дома си в такова заведение с дългата си права коса, черни дрехи и неподправено младежко излъчване. Докато той беше по-възрастен и идваше от друго време и място.

— Искам да ми обясните нещо — каза тя. После се наведе напред и отвори куфарчето. Измъкна отвътре стария касетофон. Положи го внимателно на масата. Натисна бутона и пусна записа. Ричър чу гласа на предишния адвокат на Джеймс Бар: „Нямаш полза да отричаш.“ И после Бар: „Доведете ми Джак Ричър.“

— Това вече ми го пускахте — каза той.

— Но защо ли го е казал? — запита тя.

— Това ли искате да ви обясня?

Тя кимна.

— Не мога — каза той.

— Логично погледнато, вие бихте били последният човек на земята, когото би желал да види — каза тя.

— Така е.

— Не вярвам да се е съмнявал как ще реагирате — каза тя. — Дори и след четиринайсет години.

— И аз мисля така. Поне му го казах достатъчно ясно.

— Тогава защо му е било да иска среща с вас?

Ричър не отговори. Порциите им пристигнаха и двамата започнаха да се хранят. Портокали, ядки, синьо сирене, всякакви зелени листа и кълнове плюс малинов винегрет. Не беше лошо. Пък и кафето си го биваше.

— Я ми пуснете целия запис — каза той.

Тя остави вилицата и натисна бутона за връщане на лентата. Задържа ръка върху бутоните — по един пръст на всеки бутон, като пианистка. Имаше дълги пръсти. Без пръстени. Добре оформени нокти с безцветен лак. Пусна записа и отново хвана вилицата. Няколко секунди, докато се нави водещата лента, нямаше никакъв звук. После се разнесе фонов шум, като от затвор. Ехо от далечно захлопване на метални врати. После човешко дишане. После отваряне на врата и глух шум от сядане на стол. Краката на стола не застъргаха по бетона. В затвора столовете са завинтени за пода. Адвокатът заговори пръв. Беше стар и отегчен. Не желаеше да се занимава точно с това. Знаеше, че Бар е виновен. Започна с разни баналности, колкото да подхване разговор. Постепенно се изнерви от мълчанието на Бар. После, вече видимо ядосан, каза: „За да ви помогна, трябва първо сам да си помогнете.“ Настъпи дълга пауза, след която се чу гласът на Бар, развълнуван, близо до микрофона: „Не съм аз този, когото търсят.“ Каза го два пъти. Адвокатът не му вярваше, напомни му, че всички улики са против него, явно търсеше причината за неоспоримото. След това Бар поиска да му доведат Ричър, повтори го два пъти и адвокатът също два пъти го запита дали Ричър е лекар. Накрая Бар стана и си тръгна. Последният звук на записа беше от думкането му по вратата.

Хелън Родин натисна стопа.

— Защо? — запита тя. — Защо хем твърди, че не го е направил, хем иска да му доведат човек, който знае, че го е правил преди?

Ричър вдигна рамене и не каза нищо. Но по погледа на Хелън позна, че тя има отговор.

— Вие знаете нещо — каза. — Може би сам не съзнавате, че го знаете. Но положително имате някаква информация. Нещо, което той се надява да му помогне.

— Какво значение има? Човекът е в кома. Може никога да не се събуди.

— Има голямо значение. Ако се докаже, че е невинен, ще се отнасят по-добре с него.

— Нищо не знам.

— Сигурен ли сте? Да му е правена психиатрична експертиза?

— Изобщо не се стигна дотам.

— Да се е позовавал самият той на невменяемост?

— Не, по-скоро се гордееше с постижението си. Четирима убити с четири изстрела.

— Смятате ли, че е бил луд?

— Това са големи думи. Дали е лудост да застреляш четирима души за удоволствие? Безспорно. Но дали е бил доказано луд? Не, не беше.

— Вие положително знаете нещо, Ричър — каза Хелън Родин. — Сигурно е свряно някъде в гънките на паметта ви. Трябва просто да го изкарате оттам.

Известно време Ричър мълча.

— Вие всъщност виждали ли сте уликите? — запита накрая той.

— Виждала съм обобщения доклад.

— Колко е загазил?

— Ужасно. Няма съмнение, че той го е направил. Ние търсим смекчаващи обстоятелства, нищо повече. Става въпрос за душевното му състояние. Не мога да оставя един луд да бъде екзекутиран.

— Тогава изчакайте, докато дойде на себе си. Направете му изследвания.

— Изследванията няма да имат значение. Така или иначе, той никога няма да дойде напълно на себе си. Обвинението ще каже, че това е от удара по главата, получен при сбиването в затвора. Докато в момента на извършване на престъплението е бил напълно в ред.

— Баща ви справедлив човек ли е?

— Той живее, за да побеждава.

— И вие приличате на него, нали така?

Хелън не отговори веднага.

— Донякъде — каза тя.

Ричър си доизяде салатата. Известно време се мъчи да набоде последната орехова ядка на вилицата си, накрая се отказа и я хвана с пръсти.

— За какво си мислите? — попита Хелън.

— За една малка подробност — каза той. — Преди четиринайсет години случаят беше много труден за разрешаване, понеже нямаше почти никакви веществени следи, които да послужат за криминологична експертиза. Но той си призна. Докато днес уликите са железни, а той отрича.

— Какво ли означава това?

— Не знам.

— Помислете какво точно знаете — каза тя. — Моля ви. Сигурно знаете още нещо. Запитайте се защо се е сетил тъкмо за вас. Трябва да има причина.

Ричър не отговори. Хлапакът, който им беше сервирал, дойде да вдигне чиниите. Ричър посочи с пръст празната си чаша от кафе. Хлапакът направи още един тур до кухнята и се върна да му долее. Ричър вдигна чашата между двете си длани и помириса парата от кафето.

— Мога ли да ви задам един личен въпрос? — попита Хелън Родин.

— Зависи колко личен.

— Защо сте толкова труден за откриване? Обикновено хора като нашия Франклин могат да издирят всекиго.

— Може вашият Франклин да не е чак толкова добър, колкото си мислите.

— Най-вероятно е дори по-добър, отколкото си мисля.

— Не всеки може да бъде открит.

— Така е. Но вие специално нямате вид на неоткриваем.

— Бил съм в системата — каза той. — И то през целия си живот. После един ден системата се закашля и ме изплю навън. И аз си казах: след като съм извън играта, нека съм вън докрай. Толкова вън, че да няма накъде повече. Вън от всичко. Бях им се ядосал нещо, та може би съм реагирал незряло. Но постепенно свикнах.

— Било е нещо като игра, така ли?

— По-скоро като пристрастяване — каза Ричър. — Пристрастих се към това да съм извън всичко.

Хлапакът донесе сметката. Хелън Родин плати. После прибра касетофона в куфарчето си и двамата с Ричър си тръгнаха заедно. Поеха право на север, покрай строежите в края на Първа улица. Тя отиваше към кантората си, а той — да си търси хотел.

Един човек на име Григор Лински ги проследи с поглед, докато се отдалечиха. Беше излегнат назад в седалката на кола, паркирана до бордюра пред ресторанта. Лински знаеше къде обядва тя, когато някой й прави компания.

4

Ричър отседна в един хотел в центъра на града. Казваше се „Метропол Палас“ и се намираше през две преки източно от Първа улица, успоредно на главната й търговска част. Плати в брой за една нощувка, като се регистрира с името Джими Рийс. Вече бе минал по веднъж всички президенти и вицепрезиденти на страната, та сега използваше имена на полузащитници от бейзболния отбор „Янкис“, и то от периодите му на упадък, за да не са много известни. Джими Рийс беше играл доста добре през 1930 г., но през 1931-ва, вече достигнал мимолетния си апогей, бе тръгнал надолу. През 1932-ра се бе прехвърлил в „Сейнт Луис“, но съвсем за кратко и в края на сезона си бе отишъл също така незабелязано, както се бе появил. Беше умрял на деветдесет и три годишна възраст в Калифорния, забравен от всички. И ето че отново бе възкръснал като наемател на единична стая с баня в „Метропол Палас“, за една нощувка с уговорка да освободи стаята най-късно до единайсет на следващата сутрин.

„Метропол“ беше стар, полупразен, отдавна западнал хотел, който въпреки безрадостния си вид носеше следи от стара слава. Ричър веднага забеляза това. Представи си търговците на царевица отпреди стотина години, които са се изкачвани по хълма откъм кея, за да нощуват в него. Помисли си, че навремето фоайето може би е приличало на онези барове от уестърните, но за съжаление някой наскоро се беше опитвал да го освежи с оскъдни модернистични елементи. Имаше нов асансьор. Вместо с ключове стаите се отваряха с магнитни карти. Но извън козметичните промени сградата си оставаше по същество същата като едно време. Поне неговата стая имаше подобаващо старомоден и мрачен вид. Да не говорим за матрака на леглото, който изглеждаше като част от първоначалната мебелировка.

Той се излегна по гръб върху него и сплете пръсти зад тила си. Мислите му го отнесоха четиринайсет години назад, в Кувейт Сити. Всеки град си има своя цвят, наистина. В този смисъл Кувейт Сити беше бял. Бели фасади с бели гипсови орнаменти, боядисан в бяло бетон, бял мрамор.

Дори небето изглеждаше бяло, нажежено от слънцето. Мъже с бели роби. Бял беше и паркингът, от който бе стрелял Джеймс Бар, а също и жилищната сграда срещу него. И четиримата убити бяха носили черни очила, за да предпазят очите си от ослепителната светлина. И четиримата бяха улучени точно в главата, но очилата им по чудо бяха останали здрави. Просто бяха отхвръкнали при удара и паднали на земята. И четирите куршума бяха намерени, без което случаят може би нямаше да бъде разкрит. Бяха от снайперска карабина, със скосена задна част, и тежаха точно по 10,09 грама. Тези конкретно не бяха с кух връх — това беше забранено по Женевската конвенция. Бяха от стандартни патрони на американски снайперист от редовната армия или от морската пехота. Ако Бар беше използвал бойна карабина, лека картечница или пистолет, Ричър едва ли щеше да стигне далеч. Всички огнестрелни оръжия в театъра на бойните действия, с изключение на снайперските карабини, ползваха стандартни боеприпаси на НАТО, което щеше да направи идентифицирането на оръжието, произвело изстрелите, практически невъзможно. Но целта на Бар беше именно такава: да използва, поне веднъж в живота си, зачисленото му оръжие по жива цел. В резултат от което четирите куршума, струващи по тринайсет цента единият, го бяха издали.

Независимо от това случаят се беше оказал доста заплетен. Може би най-трудният, който Ричър някога бе решавал. Беше приложил логика, дедукция, документен анализ, страшно много тичане, интуиция и накрая бе действал по метода на изключването. Следата в крайна сметка го бе отвела до Джеймс Бар, който — видял най-после заветното червено облаче — го чакаше в арестантската си килия спокоен и удовлетворен.

За да си признае всичко.

Самопризнанието му беше направено доброволно, незабавно и изчерпателно. Ричър изобщо не го докосна с ръка. Бар с готовност описа преживяното. После на свой ред се поинтересува как точно е протекло разследването, като видимо се развълнува от процедурата. Явно не беше очаквал да го заловят. За нищо на света. Затова беше едновременно покрусен и възхитен от уменията на следователите. Накрая, когато по политически причини се бе наложило да го пуснат, дори им бе изказал съчувствие. Сякаш искрено съжаляваше, че всички усилия на Ричър са отишли напразно.

Докато четиринайсет години по-късно отричаше.

Двата случая — сегашният и предишният — се различаваха и по още нещо. Но Ричър така и не можеше да определи с точност по какво. Нещо във връзка с жегата в Кувейт Сити.

Григор Лински позвъни на Зека по мобилния си телефон. Зека беше неговият пряк работодател. Той не беше обикновен зек, а Зека, с главно „З“. Единственият. Въпрос на уважение. Беше на осемдесет години, но за най-малката проява на неуважение изкълчваше китки и лакти. Приличаше на стар бик. Не му липсваше нито физическа сила, нито сила на характера. Именно благодарение на физическата си сила и на силата на характера си беше достигнал до тази почтена възраст. Без тези две условия щеше да е загинал още на двайсет. Или по-скоро на трийсет, откакто полудя окончателно и престана да помни истинското си име.

— Адвокатката се върна в кантората си — каза Лински. — Ричър зави на изток по Първа. Не го последвах. Но видях, че не тръгна към автогарата. Може да се предположи, че остава в града. Сигурно ще отседне в „Метропол“. Това е всичко по въпроса засега.

Зека не отговори.

— Да предприемем ли нещо?

— Колко време ще остане?

— Зависи. Очевидно е дошъл с благотворителна мисия.

Зека не каза нищо.

— Да предприемем ли нещо? — запита повторно Лински.

Кратка пауза, през която в слушалката се чуваше само шумът по линията и дишането на стареца.

— Може би нещо за отвличане на вниманието — каза Зека. — Или за сплашване. Чувам, че бил военен. Вероятно ще се държи по предвидим начин. Ако наистина е в „Метропол“, довечера едва ли ще бъде там. Доста е скучно за военен. Ще иде някъде другаде. Вероятно сам. Нека му се случи инцидент. Проявете въображение. Нещо по-сложно. И не използвайте наши хора. Всичко да изглежда напълно естествено.

— Щети?

— Счупени кости, като минимум. Може би черепна травма. Да се озове в интензивното отделение до своя приятел Джеймс Бар.

— А адвокатката?

— На първо време я оставете на мира. И до нея ще стигнем, ако се наложи.

Хелън Родин прекара следващия един час на бюрото си. През това време телефонът й звънна три пъти. Първия път беше Франклин. Даваше заден ход.

— Съжалявам, но ще трябва да загубиш делото — каза той. — Пък и аз си имам достатъчно работа. Не мога да се занимавам с този случай безплатно.

— Никой не обича безнадеждните случаи — каза дипломатично Хелън. Все пак Франклин щеше да й трябва и за в бъдеще. Нямаше смисъл отсега да насилва нещата.

— Никакви безнадеждни случаи повече, особено безплатно — каза Франклин.

— Ако намеря пари, ще се заемеш ли отново?

— Разбира се — отвърна той. — Само ми звънни.

Двамата затвориха след съответните любезности. Деловите им отношения бяха запазени. След още десет минути телефонът иззвъня отново. Беше баща й, който изглеждаше притеснен.

— Да ти кажа честно, не трябваше да се заемаш с това дело — започна той.

— Не че имах кой знае какъв избор… — отвърна тя.

— Загубата може да се превърне в победа, ако разбираш какво искам да кажа.

— Победата още повече — отвърна тя.

— Не, евентуална победа от твоя страна ще бъде чиста загуба. Трябва да го разбереш.

— Ти завеждал ли си някога дело с намерение да го загубиш? — попита тя.

Баща й не отговори, а също зададе въпрос:

— Ричър откри ли те? — С което искаше да каже: Имам ли основания за притеснение?

— Да, откри ме — отвърна тя с привидно безразличие.

— Интересен ли ти се струва? — Което вече означаваше: Трябва ли да се страхувам за теб?

— Във всеки случай ми даде храна за размисъл.

— Не смяташ ли, че е редно да го обсъдим? — С други думи: Моля те, разправи ми всичко.

— Сигурно и това ще стане, и то скоро. Като му дойде времето.

Двамата побъбриха за това-онова още минута и се разбраха да се срещнат за вечеря. Той отново се опита да изкопчи нещо, но тя не поддаде. После затвориха. Хелън се усмихна. Не го бе излъгала. Дори не беше блъфирала. Просто се беше включила в играта. Правото е игра, в която винаги присъства психологически елемент.

Третото позвъняване беше от Роузмари Бар. Намираше се в болницата.

— Джеймс се събужда — каза тя. — Изплюл е дихателната тръба. Излиза от комата.

— Говори ли?

— Според лекарите до утре може да проговори.

— Ще си спомни ли нещо?

— Докторите казват, че не е изключено.

Час по-късно Ричър излезе от „Метропол“. Без да пресича Първа улица, пое на север покрай евтините магазини, които бе видял около сградата на съда. Трябваха му дрехи. Нещо местно. Дори работен гащеризон щеше да му свърши работа, само не тези ярки дрехи, с които беше дошъл от Маями. Каза си, че оттук може да отскочи до Сиатъл. Там правели хубаво кафе. А човек не може да се разхожда из Сиатъл в яркожълта риза.

Намеря подходящ магазин и си купи чифт панталони. На етикета пишеше „Цвят: маслинен“, но за него си беше мръснокафяв. Откри и дебела ватирана риза в почти същия цвят. После бельо. Инвестира и в чифт чорапи. Преоблече се в тясната пробна и изхвърли предишните си дрехи още там, в кошчето за боклук на магазина. Даде четирийсет долара, а смяташе с тия дрехи да изкара едва четири дни. Беше си чисто прахосничество, но си беше казал, че си струва да плаща по десет долара на ден, за да не носи багаж.

Ричър излезе от магазина и пое на запад, към превалящото следобедно слънце. Ризата му беше твърде плътна за мекото време, но той я регулира на температура, като й нави ръкавите и откопча и второто копче. Иначе като дреха си я биваше. Би му свършила добра работа в Сиатъл.

Излезе на площада и забеляза, че фонтанът отново е пуснат. Езерцето бавно се пълнеше с вода, макар и много бавно. По дъното имаше два пръста тиня, която се плискаше на мътни вълнички. Наоколо се бяха събрали хора и гледаха. Други просто подминаваха, всеки забързан нанякъде. Но никой не крачеше напряко през тесния проход, където бяха загинали жертвите на Бар. Може би ничий крак нямаше да стъпи повече там. Дали от уважение към мъртъвците, от страх или просто така, инстинктивно — Ричър не можеше да каже.

Внимателно заобикаляйки букетите цветя, той приседна на ниската каменна стена. Зад гърба му са чуваше плисъкът на фонтана, пред него се издигаше сивото здание на обществения паркинг. Едното му рамо се топлеше от слънчевите лъчи, другото студенееше в сянка. Под краката му хрускаше пясък. Погледна наляво, към входа на сградата, където се помещаваше Държавната автомобилна инспекция. После надясно, към колите, преминаващи по надлеза — високо над земята, престроявайки се в едно платно по кривата на завоя. По този надлез движението беше още спокойно, макар че долу по Първа улица вече се забелязваха първите признаци на следобедните задръствания. След това отново извърна глава наляво и видя Хелън Родин, задъхана, да сяда до него.

— Излъгала съм се — каза тя. — Вие наистина сте неоткриваем.

— Но въпреки всичко ме открихте.

— Само защото ви видях от прозореца. Дойдох тичешком дотук, като се надявах, че междувременно няма да си тръгнете. Преди това близо час звънях на всички хотели в града само за да ми кажат, че не сте отседнали там.

— Това, което хотелите не знаят, няма как да им навреди.

— Джеймс Бар идвал в съзнание. До утре можело да се съвземе напълно.

— А може и да не се съвземе.

— Разбирате ли от черепни травми?

— Само от тези, които причинявам лично.

— Искам да ми направите една услуга.

— Каква например? — попита той.

— Можете да ми помогнете — отвърна тя, — като ми кажете нещо важно.

— Така ли?

— По този начин ще помогнете и на себе си.

Той не отговори.

— Бих желала да анализирате доказателствения ми материал.

— Нали си имате Франклин за тази цел?

Тя поклати глава.

— Франклин е твърде близък с някогашните си приятелчета от полицията. Не е достатъчно критичен. Няма да им придиря много.

— А защо избрахте мен? Не забравяйте, че аз лично държа Бар да си плати.

— Именно. Тъкмо затова вие сте най-подходящ. Искам да потвърдите, че разработката е перфектна. Тогава можете да си тръгнете оттук удовлетворен.

— А дали ще искам да ви кажа, ако намеря пропуск?

— Ще позная по очите ви. Както и по следващите ви действия. Ако си тръгнете, разработката е перфектна. Ако изчакате, значи не е.

— Франклин ви изостави, нали?

Тя се поколеба, после кимна.

— Това дело поначало е обречено. Аз се съгласих да го поема без заплащане. Понеже никой друг не го искаше. Докато Франклин си има достатъчно работа.

— Значи Франклин не иска да работи без хонорар, а аз искам, така ли?

— Просто трябва да го направите. Мисля, че сам вече сте го решили за себе си. Затова най-напред отидохте при баща ми. Той е доста самоуверен, няма спор. Вече сте го разбрали. Но от друга страна, държите лично да огледате данните. Понеже сте доста педантичен като следовател. Сам го казахте. Вие сте перфекционист. Преди да си тръгнете оттук, искате да се убедите, че всичко е изпипано до най-малката подробност според собствените ви представи.

Ричър не отговори.

— Сега ще ви се предостави възможност — продължи тя. — Това е тяхно конституционно задължение. Да ви покажат всичко, което имаме право да знаем. Защитата има право да получи всички данни по делото.

Ричър все така мълчеше.

— Нямате избор — каза тя. — Иначе нищо няма да ви покажат. Не обичат да споделят тайните си с непознати от улицата.

Един хубав оглед. И после да си тръгна удовлетворен оттук.

— Добре — рече накрая той.

Тя посочи с пръст:

— Тръгнете право на запад, след четири улици свийте на юг. Полицейският участък е на една пряка по-надолу. Аз ще се кача горе да звънна на Емерсън.

— Сега ли?

— Джеймс Бар идва на себе си. Искам да приключим с това колкото се може по-бързо. Утре цял ден ще търся психиатър, готов да работи без пари. Засега шансът ни е да пледираме невменяемост.

Ричър извървя указаните му четири улици на запад и една на юг. Полицейският участък заемаше цяло каре, като се падаше точно под шосейния надлез. Отпред и отстрани имаше Г-образен паркинг за полицейските коли. На него под ъгъл бяха наредени черно-бели патрулки, коли без отличителни знаци за цивилните детективи, както и една подвижна криминологична лаборатория и камионетка на специалните полицейски части. Сградата беше от полирани бежови тухли, с равен покрив, по който минаваха широките тръби на климатичната инсталация. Прозорците бяха с решетки; по отдалечените ъгли на оградата имаше бодлива тел.

Той влезе вътре, поразпита насам-натам и накрая се озова пред самия Емерсън, който го очакваше зад бюрото си. Ричър го позна от репортажа по телевизията. На живо си беше същият — тих, с бледо лице, нито едър, нито дребен, делови и компетентен на вид. Полицай до мозъка на костите. Полицейщината беше в кръвта и в гените му. Бликаше от порите на кожата му. Беше облечен със сив вълнен панталон и бяла риза, разкопчана на шията. Без вратовръзка. На облегалката на стола му висеше туидено сако. Лицето и тялото му бяха някак безформени, сякаш разкривени от непрестанен натиск.

— Добре дошъл в Индиана — рече той.

Ричър не отговори.

— Сериозно — продължи Емерсън. — Не се шегувам. Много се забавляваме, когато някой стар приятел на обвиняемия се появи отнякъде, за да разпердушини цялото ни разследване.

— Тук съм заради адвокатката му — обясни Ричър. — Не като негов приятел.

Емерсън кимна.

— Да те поставя в течение на историята тогава — предложи той. — После моят криминалист ще ти разкаже подробностите. Можеш да видиш всичко, което те интересува, и да задаваш всякакви въпроси, каквито намериш за нужно.

Ричър се усмихна. Самият той бе служил като полицай или нещо подобно в продължение на тринайсет безкрайни години. Службата му далеч не беше от най-леките, та бе научил полицейския език с всичките му диалекти. Разбираше тона с всичките му нюанси. Самият начин на изразяване на Емерсън говореше много. От него Ричър разбра, че въпреки първоначалната враждебност човекът насреща му тайно се радва да се срещне със свой потенциален критик. Понеже не се съмняваше и за момент, че делото му е в кърпа вързано.

— Ти си познавал Джеймс Бар доста добре навремето, прав ли съм? — запита Емерсън.

— А ти познаваше ли го? — отвърна с въпрос Ричър.

Емерсън поклати глава.

— Никога не съм го срещал преди. Нямаше никакви признаци какво си е наумил.

— Пушката му законно регистрирана ли е?

Емерсън кимна.

— Регистрирана, без да е модифицирана впоследствие. Както и всичките му останали оръжия.

— Да не е бил ловец?

Емерсън отново поклати глава.

— Не е бил член на Националната оръжейна асоциация, нито на някакъв местен ловен клуб. Никога не сме го виждали да излиза на лов. Няма каквито и да било противозаконни прояви. Обикновен тих гражданин, направо безшумен. Никакви признаци какво си е наумил.

— Имал ли си подобни случаи в миналото?

— Колкото щеш. Индиана се нарежда на шестнайсето място от петдесет и един щата, ако броим и окръг Колумбия, по убийства спрямо броя на населението. По-зле сме от Ню Йорк, дори и от Калифорния. Като този град не е най-лошият в щата, но не е и най-добрият. Така че сме имали доста такива случаи в миналото, като понякога се забелязват признаци какво ще става, друг път няма, но при всички случаи си знаем работата.

— Говорих с Алекс Родин — каза Ричър. — Много е впечатлен.

— Няма как да не е. Справихме се добре. Твоят стар приятел ни беше в ръцете шест часа след първия изстрел. Цялата разработка е изпипана като по учебник, от начало до край.

— И нямаш никакви съмнения, така ли?

— Представи си само: откакто написах доклада в събота сутрин, досега не съм се сещал повече за него. За мен случаят е приключен. По-несъмнен от това не може да бъде, а аз съм имал доста такива случаи, повярвай ми.

— Има ли смисъл тогава да се занимавам и аз с него?

— Има, разбира се. При мен работи един криминалист, който няма търпение да се изфука с уменията си. Добър човек, заслужава да бъде оценен по достойнство.

Емерсън придружи Ричър до лабораторията и го представи като сътрудник на защитата, дошъл да събира сведения по делото, а не като личен приятел на Джеймс Бар. С което донякъде спомогна за разведряване на атмосферата. След което го остави с криминалиста, който се оказа сериозен и задълбочен четирийсетгодишен мъж на име Белантонио. Независимо от гръмкото име, в него нямаше нищо превзето. Беше висок, слаб, мургав и леко прегърбен. Приличаше донякъде на погребален агент. При това смяташе, че Джеймс Бар ще се признае за виновен. С което щеше да го лиши от заслужена слава в съда. Това беше ясно. Човекът беше подредил всички улики в логическа нишка върху дългите маси в запечатания полицейски гараж и с наслада изнасяше пред посетителите си представлението, което щеше да му бъде отказано на процес със съдебни заседатели.

Масите бяха прости и продълговати, с бели покривки като във войнишка столова, подредени околовръст край стените на гаража. Над тях бяха заковани коркови дъски за обяви, плътно покрити със стотици гъсто изписани листове в найлонови калъфчета, всеки отнасящ се до точно определен предмет на съответната маса. В средата на правоъгълника, очертан от белите маси, се намираше бежовият „Додж Караван“ на Джеймс Бар. Помещението беше почистено и добре осветено с ярки неонови тръби, от които ванът изглеждаше огромен и някак неестествен, като пришълец от космоса. Беше стар и мръсен и излъчваше остра миризма на гума, бензин и моторно масло. Плъзгащата се задна врата беше отворена. Вътре Белантонио беше закрепил подвижна лампа, която осветяваше постелката на пода.

— Всичко изглежда много добре — каза Ричър.

— Най-железният доказателствен материал, който някога съм събирал — отвърна гордо Белантонио.

— Хайде, покажете ми.

Белантонио започна с пластмасовия конус. Виждаше се отдалеч, поставен на масата върху квадратно парче бакалска хартия, и също изглеждаше неестествено голям и някак не на място. По оранжевата му повърхност още се виждаха следи от тъмния прах, с който бяха вземали пръстови отпечатъци. Бар го беше пипал, в това нямаше съмнение. С дясната си ръка го беше хващал за тясната част, близо до върха. И то неведнъж. По гумата имаше множество отпечатъци от пръстите и дланта му. Нямаше съмнение, че са негови. Точките на съвпадение бяха повече от достатъчни за който и да било съд.

Същото се отнасяше и за монетата от брояча, и за гилзата, намерена в процепа. Белантонио показа на Ричър снимки, изкопирани от записа на охранителните камери, на които ясно се виждаше как ванът влиза в гаража малко преди инцидента и го напуска веднага след това. Показа му вътрешността на вана; показа му нишките от постелката, намерени върху грапавия бетонен под на гаража; кучешките косми, власинките от джинсите и шлифера. Показа му квадратно парче мокет, взето от къщата на Бар, както и нишките от него, открити на мястото на инцидента. Показа му старите войнишки обувки „Кларк“ и му обясни как каучуковата подметка е идеално средство за пренасяне на всякакви полепнали частици. Показа му малките драскотини по бомбетата на обувките, както и местата, където парченца от кожата се бяха полепили по бетона. Показа му проби от циментовия прах, който Джеймс Бар беше внесъл в къщата си и техниците бяха открили в гаража, в кухнята и дневната му. Показа му сравнителна проба от пода на гаража, както и доклада от лабораторията, в който се установяваше, че е един и същ прах.

Ричър прегледа внимателно разпечатките от обажданията в полицията и в бърза помощ, както и от радиотрафика между патрулните коли. После изчете набързо протокола от мястото на инцидента, данните от първоначалния оглед на униформените полицаи, от криминологичната експертиза на хората на Белантонио, резултата от хрумването на Емерсън относно брояча на паркинга. После прочете доклада за самия арест, отпечатан и закачен с кабарче на дъската заедно с останалите документи. В него се описваше използваната от командосите тактика, пълната изненада на спящия заподозрян, идентифицирането му по шофьорската книжка в джоба на панталона. Резултатите от предварителния медицински преглед. Залавянето на кучето от специалните полицейски дресьори. Дрехите в гардероба. Обувките. Оръжията в мазето. Прочете свидетелските показания. На служителя в наборното бюро, чул шест изстрела. Записът на самите изстрели, предоставен от мобилния оператор. С прикрепена графика — назъбената линия на фоновия шум с шестте резки, добре очертани пика. Гледани от ляво на дясно, те отговаряха напълно на последователността, описана от Хелън Родин. Един, два-три, пауза, четири–пет–шест. По вертикалата на графиката беше регистрирана силата на звука; по хоризонталната — времетраенето. Изстрелите се бяха записали сравнително слабо, но достатъчно отчетливо. Шестте бяха произведени за по-малко от четири секунди. Четири секунди, променили — поне временно — един цял град.

Ричър огледа пушката. Беше запечатана в прозрачен найлонов калъф. Прочете бележките на дъската над нея. „Спрингфийлд M1 А Супер Мач“, пълнител за десет патрона, от които четири бяха още вътре. Цялата покрита с отпечатъците на Бар. С драскотини отдолу по ложата, отговарящи напълно на люспите лак, открити в гаража. Невредимият куршум, изваден от фонтана. Балистична експертиза, доказваща изстрелването на куршума именно от тази цев. Още една, сочеща, че следите по гилзата са именно от изхвъргача на този затвор. Всичко беше от ясно по-ясно. Случаят беше приключен.

— Е, добре, стига толкова — каза Ричър.

— Страхотно, нали? — запита Белантонио.

— Най-добрите улики, които някога съм виждал.

— По-добри от сто доклада със свидетелски показания.

Ричър се усмихна. Това беше любим израз на криминалистите.

— Има ли нещо, което ви смущава? — запита той.

— Нищо — отвърна Белантонио. — Абсолютно нищо.

Ричър се загледа в отражението си в прозореца на доджа. От тъмното стъкло новата му бяла риза изглеждаше сива.

— Защо не си е прибрал конуса? — запита той. — Можел е да го метне отзад във вана, преди да офейка.

Белантонио не отговори.

— И защо му е притрябвало да си плаща паркинга? — продължи Ричър.

— Аз съм криминалист — каза Белантонио. — Не психолог.

В този момент влезе Емерсън и застана до тях, явно очаквайки да се наслади на пълната капитулация на Ричър. И Ричър не го разочарова. Здрависа се и с двамата и ги поздрави с успешно приключения случай.

Тръгна обратно по стъпките си — една пряка на север и четири на изток, мина под надлеза на шосето и се насочи към черната стъклена кула. Минаваше пет следобед и слънцето грееше в гърба му. Стигна до пешеходната зона. Фонтанът продължаваше да се пълни. Нивото се беше повишило с още три сантиметра. Влезе в сградата покрай емблемата на Ен Би Си и се качи в асансьора. Този път Ан Яни я нямаше по коридорите. Може би се готвеше за новините в шест.

Намери Хелън Родин зад старото й бюро.

— Гледай ме в очите — каза той.

Тя го погледна в очите.

— Избери си, което искаш клише: доказателствата са железни, гранитни, 24 карата. Надеждни като швейцарски часовник. Солидни като решетка на ролс-ройс.

Тя мълчеше и го гледаше.

— Долавяш ли съмнение в погледа ми? — запита той.

— Не — отвърна тя. — Не долавям.

— Тогава е време да се обадиш на психиатъра. Ако това ти е целта, разбира се.

— Човекът заслужава съдебна защита, Ричър.

— Човекът е убиец.

— Не можем просто така да го линчуваме.

Ричър се замисли за миг. После кимна.

— Психиатърът трябва особено да наблегне на брояча — каза той. — Все пак кой, освен луд би платил за десет минути, дори и да не е тръгнал да убива! На мен лично ми се струва доста смахнато. Такава съвестност! Сякаш през цялото време се е притеснявал да не наруши закона. Може пък наистина да е бил побъркан. Нали разбираш, може да не е съзнавал какво прави!

Хелън Родин си записа нещо в бележника.

— Непременно ще наблегна на това.

— Искаш ли да хапнем някъде?

— Ние сме опоненти по това дело.

— Е, вече обядвахме заедно.

— Само защото исках да те помоля за услуга.

— Което не ни пречи да се държим цивилизовано.

— Ще вечерям с баща ми.

— И с него сте опоненти.

— Да, но той ми е баща.

Ричър не отговори.

— Добре ли се държаха полицаите? — попита тя.

Ричър кимна.

— Бяха любезни.

— Едва ли са се зарадвали да те видят. Те така и не разбират какво правиш тук.

— Нямаше от какво да се притесняват. Разработката е изпипана перфектно.

— Операта не свършва, докато не пее дебелата певица.

— Тя пее от пет часа в петък следобед — каза той. — И то доста гръмко.

— Може след вечеря да се видим някъде за по едно питие — предложи тя. — Ако успея да се отскубна навреме. На шест преки на север оттук има бар с телевизори. В понеделник вечер това е единственото място в града, където може да се отиде. Ще гледам да се отбия и да се видим, ако си там. Но нищо не обещавам.

— Нито пък аз — отвърна Ричър. — Може по това време да съм в болницата, за да изключа апаратурата на Джеймс Бар.

Той слезе с асансьора до партера, където откри Роузмари Бар да го чака във фоайето. Помисли си, че току-що е пристигнала от болницата, позвънила е на Хелън Родин и тя й е казала, че тъкмо си е тръгнал и слиза надолу. Затова бе останала там да го изчака. Видя я да крачи нервно напред-назад по една и съща права линия между асансьорите и изхода.

— Може ли да поговорим? — попита тя.

— Отвън — каза той.

Двамата минаха през въртящата се врата и се запътиха към южната стена на фонтана. Нивото на водата продължаваше бавно да се покачва. Подскачащите струи бълбукаха и ромоляха приспивно. Той седна на същото място, където и преди. В краката му се виждаха познатите свещи и дребни дарове в памет на загиналите. Роузмари Бар застана срещу него, съвсем близо, вперила поглед в очите му, без да поглежда надолу към семейните снимки, букетчетата и свещите.

— Добре е да мислите със собствения си мозък — каза тя.

— Така ли? — рече той.

— Щом Джеймс настояваше да дойдете, значи е невинен.

— Едното не следва непременно от другото.

— Но е логично — каза тя.

— Току-що се запознах с доказателствения материал — каза той. — Стига, че и отгоре.

— Не споря за това, което е станало преди четиринайсет години.

— Не можете да спорите, дори и да искате.

— Но сега е невинен.

Ричър не отговори.

— Разбирам чувствата ви — каза тя. — Смятате, че ви е предал.

— Така е.

— Ами ако не е? Ами ако той е спазил вашите условия и всичко това е следствена грешка? Как бихте се почувствали? Какво бихте направили за Джеймс? Ако сте готов да се изправите срещу него, не смятате ли, че би трябвало да сте еднакво готов и да застанете до него?

— Това са теории.

— Изобщо не са теории. Най-сериозно ви питам: ако се докаже, че грешите, че Джеймс не го е направил, ще си дадете ли труда да го защитите?

— Ако се докаже, че греша, моята защита няма да ви е нужна.

— Но ще го защитите ли?

— Да — отвърна Ричър, без да се замисли. Все пак едно такова обещание не му струваше нищо.

— Затова е добре да мислите със собствения си мозък.

— Вие защо се изнесохте от дома му?

Тя се замисли.

— Защото през цялото време беше гневен. С него не беше никак лесно да се живее.

— На какво се гневеше?

— На всичко.

— Може би е редно вие да помислите малко с мозъка си.

— Можех да си измисля причина, но не го направих. Казах ви истината. Нямам какво да крия. Искам да ми вярвате. Искам да ви накарам да повярвате и в него. Той е един нещастник, може дори да е душевно разстроен, но не е извършил това.

Ричър мълчеше.

— Ще мислите ли с мозъка си? — настоя тя.

Ричър не отговори. Вдигна рамене, извърна се и си тръгна.

Ричър не отиде в болницата, както се бе заканил. Не изключи животоподдържащата апаратура на Джеймс Бар. Вместо това си взе душ в хотел „Метропол Палас“ и се запъти към бара с телевизорите, за който му бе казала Хелън. Маршрутът му от шест преки на север от черната стъклена кула го отведе обратно под надлеза и оттам — в някакъв неугледен квартал. Още сутринта той бе забелязал, че благоустрояването на града стига до ясно очертана граница на юг, а сега констатира, че подобна граница има и на север, като барът се падаше малко отвъд чертата. Помещаваше се в невзрачна квадратна сграда, чието първоначално предназначение можеше да бъде само предмет на догадки. Може би беше замислена като магазин за селскостопански инвентар или автокъща, или зала за билярд. Беше с плосък покрив и зазидани прозорци. Улуците й явно бяха задръстени с нечистотии и от преливането на водата по фасадата се бяха образували петна от зелен мъх.

Интериорът изглеждаше малко по-добре, но не блестеше с нищо особено. Приличаше на десетки други барове с телевизори, които бе виждал през живота си. Всъщност вътре имаше близо три дузини телевизори, окачени на скоби по стените или провесени направо от тавана, до един пуснати на спортния канал. Плюс всички видове спортни атрибути, които човек би очаквал да види на такова място. Подписани футболни фланелки в стъклени витрини; шлемове за американски футбол върху лавици на стената; стикове за хокей; баскетболни топки; стари програми за всевъзможни турнири и пр. Обслужващият персонал се състоеше само от жени, облечени като мажоретки. Барманите бяха мъже, издокарани с раирани униформи на бейзболни съдии.

Телевизорите предаваха американски футбол. Нормално за понеделник вечер, каза си Ричър. Някои бяха с обикновени екрани, други с плазмени, имаше и видеопроекторни уредби. Едни и същи сцени се разиграваха едновременно на няколко десетки екрана с различна големина, с леко вариращи цветове, фокус и яркост на образа. Барът се пълнеше, но Ричър успя да си намери маса. В ъгъла, както обичаше. Веднага притича келнерка и той си поръча бира и чийзбургер. Изобщо не погледна менюто. Във всеки бар с телевизори в Америка можеше да се намери бира и чийзбургер.

Той отпиваше от бирата, отхапваше от сандвича и гледаше мача на един от екраните. Барът все повече се изпълваше с шумни тълпи, но никой не се опита да седне на масата му. Ричър имаше такова въздействие върху повечето хора. Седеше си сам, изолиран от света, сякаш пред него имаше невидима табелка: „Не се приближавай“.

И изведнъж някой не се съобрази с невидимия надпис и се приближи към него. Той отмести поглед от екрана и видя, че около масата му се навърта младо момиче. В ръцете си крепеше бутилка бира и пълна чиния с чиле. Беше забележителна гледка. С вълниста червеникава коса и яркочервена памучна риза, дълбоко разкопчана и завързана на възел над пъпа. Беше с едър бюст, тънка талия и добре заоблен ханш — класически силует на пясъчен часовник. С плътно прилепнали джинси, които приличаха повече на клин. И с лъскави ботуши от крокодилска кожа. Ако в някоя енциклопедия на буквата „П“ имаше определение за „провинциалистка“, сигурно отстрани щеше да фигурира нейна снимка за илюстрация. Изглеждаше прекалено млада, за да пие бира. Но явно беше минала пубертета. В това поне нямаше съмнение. Копчетата на ризата й всеки момент щяха да се разхвърчат под напора на бюста й. А под изпънатия плат на джинсите не се виждаше очертание на бельо. Ричър се загледа в нея секунда повече, отколкото беше нужно, и момичето изтълкува погледа му като покана.

— Свободно ли е при вас? — запита тя от около метър.

— Заповядайте — отвърна той.

Тя седна. Не срещу него — до него.

— Благодаря — каза. Отпи от бирата, без да отделя поглед от него. Имаше зелени очи, широко отворени. Полуизвърната към него, тя се наведе изкусително напред. Горните три копчета на ризата й бяха разкопчани. Беше със сутиен с подплънки, може би втория по големина номер. Виждаше се бялата дантела, с която беше поръбен.

Дали поради шума или заради нещо друго, момичето приближи още повече лицето си до неговото.

— Падате ли си? — запита тя.

— По какво?

— По футбола.

— Донякъде — отвърна той.

— Играли ли сте някога?

Някога. Не: Играете ли сега? Изведнъж се почувства стар.

— Във всеки случай сте доста добре сложен — продължи тя.

— Играех навремето, във войската — отвърна той. — Като курсант в „Уест Пойнт“.

— Включиха ли ви в отбора?

— Само веднъж.

— Да не са ви контузили?

— Бях много буен като млад.

Тя се усмихна неуверено. Може би се шегуваше, а може би не.

— Искате ли чипс?

— Благодаря, вече ядох.

— Казвам се Санди — обяви тя.

Всички все Санди се казвате, помисли си Ричър.

— Джими Рийс — представи се на свой ред той.

В погледа й прочете изненада. Това му се стори странно. Но си каза, че може би някое от гаджетата й се казваше Джими Рийс. Или пък наистина беше почитателка на „Янкис“.

— Много ми е приятно, Джими Рийс — каза тя.

— И на мен — рече той и се извърна към телевизора.

— Отскоро си в града, нали? — попита тя.

— Обикновено във всеки град съм отскоро — отговори той.

— Е, ако си падаш само донякъде по футбола, може пък да се навиеш да ме заведеш другаде.

— Например?

— Например на някое по-тихо местенце. И по-усамотено…

Той не каза нищо.

— Имам кола — добави тя.

— А имаш ли години за шофьорска книжка?

— Имам години и за доста други неща. В някои от които съм много печена.

Ричър си замълча. Тя се раздвижи на стола си. Отблъсна се от масата и погледна надолу.

— Харесват ли ти джинсите ми? — попита го.

— Според мен доста добре ти стоят.

— И аз така мисля. Лошото е, че са прекалено тесни и с тях не може да се носи бельо.

— Всеки с кръста си…

— Смяташ ли, че разкриват фигурата ми?

— Е, поне са непрозрачни. На мен това обикновено ми стига.

— Представи си обаче как ги смъкваш…

— Не мога. Първо ще трябва да ги обуя, а не се виждам в тях.

Тя присви очи.

— Да не си гей?

— А ти да не си проститутка?

— Нищо подобно! Работя в магазина за авточасти.

Тя млъкна и се замисли. Известно време прехвърляше усилено нещо в мозъка си. И изведнъж смени тактиката — скочи с писък от стола, замахна и го зашлеви през лицето. И писъкът, и плесницата отекнаха силно в препълнения бар. Всички погледи се насочиха към тях.

— Нарече ме курва — запищя тя. — Нарече ме мръсна курва.

Чу се стържене от крака на столове по дървения под. Няколко мъже наскачаха от масите. Едри мъже, с джинси и тежки обувки. Селски момчета. Бяха петима на брой и си приличаха като близнаци.

Момичето се усмихваше победоносно.

— Това са братята ми — заяви гордо тя.

Ричър не каза нищо.

— Ти ме нарече курва пред братята ми!

Петимата стояха и ги гледаха.

— Тоя ме нарече курва — зави повторно тя.

Първо правило: изправи се и бъди готов.

Второ правило: покажи им с кого си имат работа.

Ричър се изправи бавно. Беше метър и деветдесет и три, около сто и десет килограма, със спокоен поглед, отпуснал лениво ръце.

— Нарече ме курва — изскимтя отново тя.

Трето правило: разбери кой е водачът.

Бяха петима. А всяка група от петима мъже се състои от водач, двама нахъсани и двама недотам нахъсани последователи. Успееш ли да елиминираш водача и едното или двете му нахъсани другарчета, значи си спечелил. Недотам ентусиазираните се обръщат и дим да ги няма. Така че при кръчмарските сбивания няма такова нещо като петима срещу един. Обикновено са двама, най-много трима срещу един.

Четвърто правило: водачът е този, който прави първия ход.

В случая първия ход го направи един едър грубоват младеж, около двайсетгодишен, с кръгло червендалесто лице и гъста сламеноруса коса. Той пристъпи напред, а останалите се строиха плътно зад него от двете му страни, като връх на копие. На свой ред Ричър пристъпи крачка напред, за да ги пресрещне. Масата в ъгъла си има своите предимства, но и един недостатък: от нея няма накъде да мърдаш, освен напред.

Не че той имаше нещо против.

Защото петото правило гласеше: никога не отстъпвай.

Имаше и шесто: не чупи мебелите.

Защото изпочупиш ли мебелировката в един бар, собственикът се замисля за застраховката си, застрахователните компании на свой ред изискват полицейски доклад, а първото нещо, което прави полицията, като пристигне на мястото на инцидента, е да откара всички в участъка за изясняване на обстановката. Което на практика означава: За всичко е виновен външният човек.

— Той ме нарече курва — обади се момичето с умолителен глас. Сякаш още не можеше да се съвземе от обидата.

Беше застанала леко встрани и поглеждаше ту Ричър, ту петимата, от което главата й се въртеше като на тенис мач.

— Излизай навън — каза едрият младеж.

— Плати си сметката първо.

— Ще я платя после.

— Няма да можеш.

— Мислиш ли?

— Мисля. По това се различаваме с теб.

— По какво?

— По това, че аз мисля.

— Много ти мели ченето, приятел.

— Това ти е най-малкият проблем.

— Нарекъл си сестра ми курва.

— Ти с девствени ли предпочиташ да спиш?

— Излизай, приятел, или ще ти счупя главата още тук.

Седмо правило: действай пръв.

— Добре — каза Ричър. — Да излезем.

Едрият се усмихна.

— След вас, моля — каза Ричър.

— Ти стой тук, Санди — каза едрият.

— Обичам да гледам кръв — отвърна тя.

— Не се съмнявам — каза Ричър. — Веднъж в месеца като видиш кръв, сигурно изпитваш голямо облекчение.

— Излизай! — извика едрият. — Веднага!

После се обърна и подкара останалите към вратата. В колона по един петимата се запровираха между масите. Тежките им обувки тропаха по дървения под. Санди ги следваше. Откъдето минеха, всички се дръпваха да им направят път. Ричър остави двайсет долара на масата си и хвърли последен поглед към мача. Единият отбор печелеше, другият губеше.

Той тръгна след Санди. След прилепналите й като клин джинси.

Онези го чакаха на тротоара. Стояха настръхнали в тесен полукръг. На двайсетина метра на север и юг от бара имаше по една жълтеникава улична лампа и още една отсреща през улицата. Така всеки от петимата се беше сдобил с по три сенки. Неоновата реклама на бара изпълваше сенките им с розово и синьо. Улицата беше пуста. Никакво движение. И никакъв шум, освен обичайните звуци за всеки бар с телевизори, приглушени от затворената врата.

Въздухът беше прохладен. Нито студен, нито топъл.

Осмо правило: прецени обстановката.

Едрият младеж беше набит и някак заоблен; леко наподобяваше тюлен. Може би допреди десетина години още бе ходил на училище. Носът му не беше чупен, нямаше видими белези по веждите, нито разкривени кокалчета на ръцете. Явно не беше боксьор. Най-много да бе играл защитник в училищния отбор. Явно щеше да се бори, не да се бие. Такъв като него не мирясва, докато не те повали.

Значи щеше да нападне като борец — тичешком, с главата напред.

Така предполагаше Ричър.

И се оказа прав.

Онзи се втурна с главата напред, като се целеше право в гръдния кош на Ричър. Може би се надяваше да го събори възнак. След което другарите му да се струпат наоколо и да го ритат и бият на воля.

Груба грешка.

Девето правило: никога не нападай Джак Ричър с глава.

Не и когато той го очаква и се е подготвил. Все едно да се блъснеш в дънер на вековен дъб.

Докато едрият тичаше слепешком напред, Ричър се извъртя леко встрани със свити колене, изчисли точно момента и с цялата тежест на тялото си, използвайки силата на оттласкващия си крак, се вряза с рамо в лицето му.

Чудно нещо е кинетичната енергия.

Ричър едва се бе помръднал, но едрият младеж се залюля, залитна безпомощно на внезапно омекналите си крака, като отчаяно се опитваше да се закрепи във вертикално положение, ала краката му сами тръгнаха назад — първо единият, после другият, описвайки във въздуха плавни дъги, докато накрая се спряха на два метра от мястото на удара, широко разтворени и заковани за цимента, а тялото му се поклащаше несигурно на тях като огромно, глупаво наклонено.

По лицето му имаше кръв.

И носът му вече беше счупен.

Елиминирай водача.

Ричър пристъпи напред и го ритна в слабините, но с левия крак. Ако го беше ритнал с десния, сигурно кости от таза му щяха да заседнат в гърлото. Тази твоя мекушавост — бе казал навремето инструкторът му в армията, — тя ще ти докара неприятности.

Но не и днес, помисли си Ричър. Не и тук. Едрият младеж се срина на земята. Първо падна на колене, после се захлупи по лице.

От този момент нататък всичко стана много лесно.

Следващите двама нападнаха едновременно, затичани рамо до рамо. Ричър повали единия с чело в носа, а другия — с юмрук в челюстта. И двамата се проснаха на земята и не мръднаха повече. С което всичко приключи, понеже другите двама побягнаха. Санди ги последва — не много бързо, понеже тесните джинси и високите токчета й пречеха да тича. Но Ричър не я подгони. Обърна се и с крак претърколи повалените й братя на една страна. Провери дали още дишат. Бръкна в задните им джобове. Намери портфейлите. Прочете имената на шофьорските им книжки. После ги пусна на земята до собствениците им и се обърна, защото дочу шум от приближаваща се кола.

Оказа се такси, което спря до бордюра. От него слезе Хелън Родин. Подаде банкнота на шофьора, той даде газ и потегли, без да поглежда встрани. Хелън се закова по средата на тротоара, вперила невярващ поглед в Ричър, с трите му неонови сенки и трите тела, проснати в краката му.

— Какво, по дяволите, става тук? — попита тя.

— Ти ми кажи. Нали си тукашна? Сигурно ги познаваш тия типове.

— Но какво значи това? Какво се е случило?

— Да вървим — каза той.

Подтичвайки, двамата тръгнаха право на юг, свиха зад ъгъла и продължиха на изток. После пак на юг, докато постепенно забавиха крачка.

— Имаш кръв по ризата — каза тя.

— Не е моя обаче — отвърна той.

— Какво стана?

— Бях си в бара и гледах мач. Самичък, никому не пречех, когато някаква рижава малолетна мацка се залепи за мен и започна да ме сваля. Аз не й се вързах, тя изпадна в истерия, разпищя се и ме зашлеви през лицето. Тогава наскачаха петима мъжаги, които се представиха за нейни братя. Излязохме навън и… това е.

— Петима?

— Двама побягнаха.

— След като си проснал другите трима?

— При самозащита. Това е всичко. С минимална сила.

— А тя те зашлеви, казваш?

— Да, през лицето.

— Какво толкова й каза?

— Няма значение какво съм й казал. Беше нагласена работа. Затова те питам: така ли се забавляват младежите по вашия край? Като нападат непознати по баровете?

— Имам нужда от питие — каза Хелън Родин. — Нали затова дойдох, да пийнем по едно…

Ричър се спря.

— Ами да се върнем в бара тогава!

— Не можем да се върнем там. Сигурно са викнали полицията. Оставил си трима пребити на тротоара.

Той погледна назад през рамо.

— Тогава да пробваме в моя хотел. Може да има лоби бар.

Двамата закрачиха мълчаливо през тъмните притихнали улици, докато изминаха останалите четири преки на юг. Заобиколиха площада откъм източната страна, покрай сградата на съда. Ричър се извърна и я погледна.

— Как беше вечерята? — попита той.

— Баща ми хвърляше въдици — отвърна тя. — Сигурно още си мисли, че си дошъл да свидетелстваш за зашитата.

— А ти разказа ли му?

— Не мога да му разкажа. Твоята информация е поверителна. И слава богу!

— Значи го остави да се пържи…

— Не се пържи. Напълно е уверен.

— Така и трябва да бъде.

— Значи утре тръгваш?

— И още как! Този градец е съвсем откачен.

— Защо? Някаква мацка ти се е сваляла, от къде на къде виждаш заговор?

Ричър не отговори.

— Не е нещо нечувано — продължи тя. — Все пак си бил в бар. Сам мъж, отскоро в града, защо някое момиче да не прояви интерес? Не си чак толкова отблъскващ физически все пак.

Ричър мълчеше и крачеше.

— Какво толкова й каза, че да те зашлеви?

— Не поех, тя обаче не се отказваше и накрая аз я попитах дали не е проститутка. Нещо такова.

— Проститутка значи. Е, в Индиана с такова нещо може да си докараш боя. Пък и на братята й едва ли им е харесало.

— Беше капан, Хелън. Нека бъдем реалисти. Много си мила, но аз си знам, че не съм типът мъж, по който си падат жените. Знам си го, разбираш ли? Значи е било капан.

— Никога ли досега не те е сваляла жена?

— Тя се усмихваше победоносно. Сякаш след известно усилие бе успяла да ме накисне. Сякаш бе изпълнила задача.

Хелън Родин не каза нищо.

— А пък ония типове не й бяха братя — продължи Ричър. — Бяха, кажи-речи, връстници, а на шофьорските книжки бяха все с различни фамилни имена.

— Аха.

— Така че беше инсценировка. Което е много странно. Нещо такова се прави само по две причини. За пари или на майтап. Един мъж в бар може да има пари у себе си, но това не е достатъчна причина. Следователно са го направили на майтап. И именно това е странното. Ако е било на майтап, защо са се захванали точно с мен? Не може да не са знаели, че ще ги натръшкам.

— Били са петима. А петима хулигани не очакват сам мъж да им се опре. Особено в Индиана.

— Може просто да съм бил единственият външен човек в бара.

Тя крачеше, загледана напред, към дъното на улицата.

— Ти в „Метропол Палас“ ли си?

Той кимна.

— Да, и съм, кажи-речи, сам в хотела.

— Но аз им позвъних и те казаха, че няма такъв. Днес следобед те търсих по всички хотели.

— Винаги се регистрирам под чуждо име.

— Защо?

— Лош навик. Нали ти казах, правя го машинално.

Двамата се изкачиха по парадното стълбище и влязоха през тежката месингова врата. Макар да не бе късно, хотелът беше притихнал. Във фоайето не се виждаше жива душа. Встрани имаше бар. Освен бармана, облегнат до касата, вътре нямаше никого.

— Бира — каза Хелън Родин.

— Две — добави Ричър.

Двамата седнаха на една маса до прозореца с тежки завеси и след малко барманът им донесе две запотени бутилки бира, две изстудени чаши, две салфетки и купичка ядки асорти. Ричър подписа сметката и добави номера на стаята си.

Хелън Родин се усмихна.

— Та като какъв се подвизаваш в „Метропол“? — запита тя.

— Като Джими Рийс — отвърна Ричър.

— И кой е той?

— Един момент!

В погледа й прочете изненада. Това му се стори странно.

Много ми е приятно, Джими Рийс.

— Онази мацка е търсила тъкмо мен — каза той. — Не някакъв самотен непознат. Търсила е конкретно Джак Ричър.

— Така ли?

Той кимна.

— Попита ме как се казвам. А аз й викам: Джими Рийс. Това за миг я обърка. Наистина беше изненадана. Сякаш казваше: Ти не си Джими Рийс, ти си Джак Ричър. Току-що ми казаха кой си. После се окопити.

— Първите букви съвпадат. Джими Рийс, Джак Ричър. Понякога хората се объркват.

— Тя беше доста печена — каза Ричър. — Поне не беше толкова тъпа, колкото изглеждаше. Някой току-що ме беше посочил и тя не се остави да я подведа. Джак Ричър беше нарочен за пребиване тази вечер и нейната работа беше да го уреди.

— Че кои може да са били?

— Кой тук ме познава по име?

— В полицейския участък те знаят. Нали днес беше там.

Ричър не каза нищо.

— Какво? — извика Хелън. — Значи са били ченгетата? Пазили са си разработката?

— Никой не може да им обърка разработката. Доказателствата им са железни. Пък и ония нямаха вид на ченгета.

— Кой друг има интерес да те сплаши?

— Роузмари Бар. Тя има интерес. Знае името ми, знае защо съм дошъл.

— Но това е абсурд! — каза Хелън.

Ричър не отговори.

— Това е абсурд! — повтори Хелън. — Роузмари Бар е някаква дребна, невзрачна секретарка. Тя не би се заела с такова нещо. Няма да знае как. Просто не става за тая работа.

— Като изпълнение не беше много професионално.

— А ти какво очакваш? Били са петима. Напълно достатъчно, за да пребият почти всекиго.

Ричър не отговори.

— Роузмари Бар е била в болницата — каза Хелън. — Отишла е след срещата с мен, прекарала е там целия следобед, сигурно и сега е там. Много държи да бъде при брат си, когато излезе от комата.

— Обзалагам се десет срещу едно, че има мобилен телефон.

— Забранено е да се ползват мобилни телефони в интензивното отделение. Предизвикват смущения в апаратурата.

— Тогава е позвънила от автомат.

— Жената си има други грижи.

— Първата й грижа е да спаси брат си.

Хелън не каза нищо.

— Тя ти е клиентка — каза Ричър. — Сигурна ли си, че не се влияеш от това?

— Ти не разсъждаваш логично. Джеймс Бар лично помоли да те повикат. Ти му трябваш тук. Следователно трябваш и на сестра му. Тя иска да те задържи тук достатъчно дълго, за да намериш начин да му помогнеш. И е убедена, че можеш да помогнеш, иначе защо му е било да те вика?

Ричър не отговори.

— Приеми го — каза Хелън. — Свикни с мисълта, че не е била Роузмари Бар. Тя има интерес да си на разположение, жив и здрав и способен да мислиш.

Ричър отпи голяма глътка от бирата си. После кимна.

— Няма съмнение, че са ме проследили до бара. И то оттук. Следователно са ме проследили и дотук, след като обядвахме. Ако Роузмари Бар е отишла направо в болницата след срещата с теб, не е имала време да го уреди.

— Значи се връщаме на хипотезата, че някой се бои да не би да навредиш на разработката. Защо това да не са ченгетата? Те могат да те проследят навсякъде. Много са, освен това всички имат радиостанции.

— Ако бяха ченгета, щяха да се заядат с мен директно. Нямаше да се крият зад някаква мацка.

— Може и тя да е била ченге.

Ричър поклати глава.

Беше прекалено млада. И празноглава. Повече коса, отколкото мозък.

Хелън извади писалка от дамската си чантичка и си записа нещо на салфетката. После я плъзна по масата към него.

— Мобилният ми телефон — каза тя. — Може да ти потрябва.

— Не очаквам някой да почне да ме съди.

— И аз не очаквам. Но може да те арестуват. Дори това да не са ти го погодили ченгетата, могат да тръгнат подире ти, пратени от собственика на бара. Или от болницата. Ония тримата със сигурност са отишли в болница. А и момичето вече знае под какво име си регистриран. Така че като нищо можеш да загазиш. Ако те арестуват, изслушай си правата и веднага ми звънни.

Ричър се усмихна.

— Предлагаш си услугите, а?

— Просто се грижа за теб.

Той се пресегна, взе салфетката и я пъхна в джоба си.

— Е, добре. Благодаря.

— Утре със сигурност ли тръгваш?

— Може би. А може и не. Ако реша, може просто да остана и да поразсъждавам защо му е на някой, дето си е изпипал идеално разработката, да държи толкова да я опази от мен.

Григор Лински позвъни на Зека от колата си.

— Провалиха се — каза той. — Много съжалявам.

Зека не каза нищо, което беше по-зле от гневен изблик.

— Няма да направят връзката с нас — каза той.

— Ще се погрижиш ли за това?

— Абсолютно!

Зека мълчеше.

— Не е станала голяма беля, ще мине и ще замине.

— Само дето са раздразнили военния — каза Зека. — Ако е така, белята няма да ни се размине. И то ще е сериозна. В края на краищата той е приятел на Джеймс Бар. Това ще има последици.

Сега беше ред на Лински да замълчи.

— Погрижи се да те види още веднъж — каза Зека. — Малко допълнителен натиск може да свърши работа. Но след това не му се мяркай повече.

— И после?

— После наблюдаваш отдалеч обстановката — каза Зека. — Като внимаваш да не се оплеска още повече.

Ричър изпрати Хелън Родин до таксито и се качи в стаята си. Свали ризата си и я накисна в хладка вода в мивката. Не искаше петна от кръв по риза, която бе носил само един ден. След третия ден може би. Но не и по чисто нова дреха.

Въпроси? Имаше безброй, но както обикновено ключът беше във формулирането на главния въпрос. Основният. Например този: защо определени хора биха прибягнали към насилие, за да опазят една перфектно изпипана разработка? С първи подвъпрос: наистина ли разработката е перфектно изпипана? Той порови в паметта си за събитията от последното денонощие и още веднъж чу думите на Алекс Родин: Доказателственият материал срещу Джеймс Бар е железен. На практика неопровержим. Емерсън беше казал: За мен случаят е приключен. По-несъмнен от това не може да бъде. И накрая Белантонио: Най-железният доказателствен материал, който някога съм събирал. Всички тези хора имаха професионален интерес от успешното приключване на случая. Както и лична гордост. Но Ричър също бе видял с очите си събраните доказателства. И собственото му заключение беше: Надеждни като швейцарски часовник. Солидни като решетка на ролс-ройс.

Но така ли беше всъщност?

Да, доказателствата бяха перфектни. Като двигател на ферари. По-перфектни от това трудно можеха да се намерят в реалния свят.

Но не това беше основният въпрос.

Той изплакна ризата си с хладка вода, изцеди я и я просна върху електрическия радиатор в стаята си. Включи радиатора на максимум и отвори прозореца. Отвън не се чуваше никакъв шум. Пълна тишина. Не, тук определено не беше Ню Йорк. Сякаш в девет часа местните хора спускаха някакви невидими ролетки и затваряха улиците. Ходих до Индиана, но беше затворено. Той се излегна на леглото. Затвори очи. Протегна се. От ризата му се вдигаше пара и изпълваше стаята с миризма на мокър памук.

Та какъв беше основният въпрос?

Основният въпрос се съдържаше в касетката на Хелън Родин. В гласа на Джеймс Бар — нисък, продран, треперещ от безсилна ярост. В молбата му, прозвучала като заповед: Доведете ми Джак Ричър.

Защо ли бе казал това?

Какъв беше Джак Ричър в очите на Джеймс Бар?

Принципно?

Ето това беше основният въпрос.

Най-железният доказателствен материал, който някога съм събирал.

Най-добрите улики, които някога съм виждал.

И защо му е притрябвало да си плаща паркинга?

Добре е да мислите със собствения си мозък.

Доведете ми Джак Ричър.

Джак Ричър лежеше по гръб и гледаше в тавана на хотелската си стая. Минаха пет минути. Десет. Двайсет. Накрая той се претърколи на една страна и измъкна салфетката от задния си джоб. Претърколи се на другата и посегна към телефона. Хелън Родин отговори на осмото позвъняване. Гласът й звучеше сънено.

— Ричър е — каза той.

— Неприятности ли имаш?

— Не. Имам въпроси. Бар дошъл ли е на себе си?

— Не е, но всеки момент ще се събуди. Роузмари е в болницата. Оставила ми е съобщение.

— Какво беше времето в града в петък, в пет следобед?

— Времето ли? В петък? Мрачно, струва ми се. Облачно.

— Това нормално ли е?

— Всъщност, не. Обикновено е слънчево. Когато не вали. През този сезон е или едното, или другото. По-често слънчево.

— А топло ли беше или студено?

— Не беше студено. По-скоро топло. Не горещо, приятно топло.

— Ти с какво беше облечена тогава?

— Ти какво, сваляш ли ме нещо?

— Кажи ми.

— Със същото, както и днес. Костюм с панталон.

— Без палто?

— Нямах нужда от палто.

— Имаш ли кола?

— Кола ли? Да, имам. Но обикновено ходя на работа с автобуса.

— Утре вземи колата. В осем ще бъда в кантората ти.

— За какво става дума?

— На сутринта ще ти кажа — отвърна той. — До утре, в осем. А сега се наспи.

И той затвори. Стана от леглото и опипа ризата си. Беше топла и мокра. Но до сутринта сигурно щеше да е изсъхнала. Дано само не се свие, помисли си той.

5

Ричър се събуди в шест и дълго стоя под студения душ, понеже в стаята беше задушно. Поне ризата му беше изсъхнала. Станала бе корава като картон, но слава богу, си беше запазила размера. В хотела нямаше румсървис и той излезе навън да закуси. Улиците бяха задръстени от машини, бетоновози и самосвали, пренасящи чакъл, баластра и всевъзможни други материали, които потъваха в ненаситните търбуси на строежите. Като ги заобикаляше на зигзаг, той пое на юг, към речния бряг. Мина отвъд границата на благоустроените квартали. Намери някаква работническа закусвалня с меню от две-три основни ястия. Поръча си кафе и яйца. Седна до прозореца и се загледа в улицата за безцелно мотаещи се по входовете индивиди или за двойки мъже в паркирани коли. Щом го бяха проследили предишната вечер, логично беше да се опитат и днес. Затова беше редно да си отваря очите. Но не забеляза нищо подозрително.

После тръгна на север по Първа улица. Слънцето беше изгряло и му се падаше отдясно. Използвайки витрините като огледала, той често поглеждаше зад гърба си. В неговата посока крачеха още доста хора, но нито един нямаше вид да го следи. Той си каза, че вероятно ще го причакат на площада, колкото да потвърдят подозренията си: Свидетелят влиза в кантората на адвокатката.

Фонтанът продължаваше да се пълни. Нивото на водата се беше вдигнало почти до средата. Разните свещички, цветя, плюшени меченца и прочие си бяха по местата, старателно подредени покрай стените на фонтана, поостарели с още един ден, малко поувехнали или поизбелели от слънцето. Той си каза, че сигурно ще ги оставят още седмица. Докато мине и последното погребение. После някоя нощ ще ги махнат дискретно и градът ще си заживее нормално до следващото събитие.

Поседна за малко пред зданието на Ен Би Си, обърнат с гръб към кулата като човек, който е подранил и чака да мине времето. Което си беше истина. Часът беше едва седем и четирийсет и пет. И други наоколо бяха в неговото положение — застанали неподвижно или мотаещи се наоколо, сами или на групички, допушващи последна цигара, преглеждащи сутрешните вестници, събиращи сили за напрежението на поредния работен ден. Най-напред Ричър огледа самотните мъже, четящи вестници — елементарно прикритие, когато следиш някого. Макар че, според собствения му опит, напоследък четящите вестник все повече отстъпваха място на изгонените пред офиса пушачи. Мъжете, застанали в някой вход да изпушат по една цигара в работно време, бяха станали новите невидими в градския пейзаж. Или такива, говорещи по мобилни телефони. В последно време човек можеше да застане, където си иска, да долепи апаратчето до ухото си и никой нямаше да му обърне внимание.

Накрая погледът му се спря на някакъв мъж, който пушеше и същевременно говореше по мобилен телефон. Беше нисък, около шейсетгодишен. Може би по-възрастен. Инвалид. В стойката на тялото му имаше нещо недъгаво, сякаш непрестанно се опитваше да се извие на една страна. Вероятно имаше старо гръбначно увреждане. Или преди години си бе чупил ребра, които бяха зараснали накриво. Каквато и да беше причината, изглеждаше измъчен и раздразнителен поради недъга си. Във всеки случай нямаше вид на човек, свикнал да говори с часове по телефона. Но говореше, безкрайно и безцелно. Рядката му посивяла коса беше подстригана неотдавна, но без стил. Беше облечен с двуреден скъп костюм с някаква чуждоземна кройка. От тежък, плътен плат, неподходящ за местния климат. Може би беше полски. Или унгарски — във всеки случай източноевропейски. Лицето на мъжа беше бледо, очите — тъмни. И нито веднъж не се насочиха към Ричър.

Ричър погледна часовника си. Седем и петдесет и пет. Смъкна се от полирания гранит и влезе във фоайето на сградата.

Григор Лински спря да се преструва и набра от телефона си действителен номер.

— Тук е — каза той. — Току-що се качи.

— Видя ли те? — попита Зека.

— Да. Сигурен съм, че ме видя.

— Добре, но да е за последно. Оттук нататък стой далеч от него.

Ричър завари Хелън Родин в кабинета й, седнала зад бюрото. Имаше вид, сякаш отдавна бе дошла на работа. Беше със същия черен костюм, но с различна риза. Небесносиня — с цвета на очите й. Косата й беше вързана на опашка. Бюрото й беше заринато в правни книги. Всичките бяха разтворени — някои обърнати нагоре, други захлупени. Беше изписала десетина страници в жълтия си бележник. Препратки, коментари по дела, съдебни решения, прецеденти.

— Джеймс Бар е в съзнание — каза тя. — Роузмари ми се обади в пет сутринта.

— Говори ли?

— Само с лекарите. Още не пускат никого при него. Дори самата Роузмари.

— А ченгетата?

— Изчакват. Но аз трябва да бъда там преди тях. Не мога да го оставя да говори с полицията без адвоката си.

— А какво е казал на докторите?

— Че не знаел как е попаднал там. Не помнел нищо за миналия петък. Докторите казват, че това е нормално. При повечето черепни травми настъпва амнезия, която обикновено обхваща последните дни преди настъпването на травмата. Понякога седмици.

— Какво следва за теб от това?

— Два големи проблема. Първо, той може и да се преструва, че има амнезия. Което, във всеки случай, е много трудно да се докаже. Така че сега ще трябва да търся експерт да потвърди и това. А ако се окаже, че не се преструва, наистина навлизаме в зоната на здрача. Ако сега той е в съзнание, ако преди също е бил в съзнание, но му се губи една седмица по средата, как ще му осигурим справедлив процес? Та той не може да участва в собствената си защита! Нали няма да разбира какво му се говори! И всичко това ще бъде по вина на щатските власти. Те са допуснали да пострада. Станало е в техен затвор. Не могат хем да допуснат човекът да изпадне в кома, със загуба на памет, хем да го съдят за нещо, което не помни.

— Как ще постъпи баща ти?

— Той ще се бори със зъби и нокти. Няма друг начин. Нито един прокурор не би допуснал да му се провали процес поради амнезия. Иначе всички ще почнат да се сбиват с кого ли не, само и само да получат черепна травма по време на предварителното следствие. И после ще се правят, че нищо не помнят.

— Сигурно се е случвало и преди.

Хелън кимна.

— Да, случвало се е.

— И какво пише в правните книги?

— Тъкмо сега ги чета. Ето: „Ръскин срещу Съединените щати“, „Уилсън срещу Съединените щати“.

— Е, и?

— Има доста „ако“ и „но“.

Ричър не каза нищо. Хелън го погледна.

— Нещата излизат от контрол — каза тя. — Сега от това дело ще тръгнат други. Работата може да стигне до Върховния съд. А аз не съм подготвена за подобно развитие. Нито пък го искам. Не желая да си създавам име на адвокат, който отървава клиентите си с процедурни хватки.

— Ами тогава обяви го за виновен и да върви по дяволите.

— Когато ми позвъни снощи, си помислих, че тази сутрин ще дойдеш да ми кажеш, че е невинен.

— Надявай се! — каза Ричър.

Тя извърна поглед встрани.

— Но… — продължи той.

— И „но“ ли има?

Той кимна.

— За жалост.

— Но какво?

— Но той не е чак толкова виновен, колкото си мислех.

— Как така?

— Вземи колата и ела да ти покажа.

Двамата слязоха с асансьора до служебния паркинг, изпълнен с подвижните телевизионни станции на Ен Би Си, както и с всякакви джипове, пикапи и лимузини на работещите в сградата. Сред колите се виждаше нов син „Форд Мустанг“ кабриолет със стикер на Ен Би Си на предното стъкло. Сигурно е на Ан Яни, помисли си Ричър. Вероятно го караше със свален гюрук през почивните си дни и с вдигнат, когато отиваше на работа, за да не й се развали прическата. Или просто ползваше повече лак за коса.

Колата на Хелън Родин беше малка, тъмнозелена и толкова безлична, че Ричър не можа да определи каква марка е. Може би „Сатурн“. Не съвсем нов, отдавна немит. Типична кола на студент последна година, който чака да получи първата си заплата, за да си купи нещо ново на лизинг. Ричър знаеше всичко за лизинга. На всяко полувреме, при всяко спиране на играта, кажи-речи след всеки отбелязан гол по телевизията пускаха реклами за всякакви коли на лизинг.

— Накъде да карам? — попита Хелън.

— На юг — отвърна Ричър.

Той избута седалката си докрай. Нещо отзад изпука — сигурно пространството зад гърба му беше пълно с какви ли не боклуци. Нейната седалка беше изместена силно напред към волана, макар че Хелън не беше дребна. Както беше седнал, Ричър я виждаше почти в гръб.

— Е, какво знаеш? — попита го тя.

— Не е важно какво знам аз. А какво знае Джеймс Бар.

— За кое?

— За мен.

Тя изкара колата от гаража и пое на юг по улицата, успоредна на Първа. В осем часа сутринта движението към центъра беше натоварено. Сигурно привечер същите коли се оттичат в обратната посока, помисли си Ричър.

— И така, какво знае Бар за теб? — попита тя.

— Нещо, заради което е искал да дойда — каза той.

— Той би трябвало да те мрази.

— Няма съмнение. Но въпреки това съм му бил нужен.

Тя караше бавно на юг, към реката.

— Той не ме познаваше преди онази история — каза Ричър. — Нито пък ме е виждал оттогава. Срещали сме се общо около три седмици, и то преди четиринайсет години.

— Знаел е, че си военен следовател. Човек, способен да разплете и най-заплетения случай.

— Случай, който той си мислеше, че няма да бъде разплетен. А аз го разнищих пред очите му. Докато той ме наблюдаваше. Като зрител от първия ред. Явно си е казал, че съм гений.

— И затова му трябваш сега?

Ричър кимна.

— Снощи изгубих няколко часа, напрягайки се да оправдая доверието му.

Прекосиха реката по дълъг железен мост. Слънцето им се падаше отляво. Кеят — отдясно. Мътните кафяви води пълзяха бавно покрай кея.

— Сега завий на запад — каза Ричър.

Тя отби вдясно по някакъв страничен път с две платна. Покрай брега на реката имаше магазинчета за рибарски принадлежности и паянтови заведения, откъдето човек можеше да се запаси с бира, бургери и лед за рибата.

— Но случаят вече беше решен — каза тя. — И той го е знаел.

— Случаят е бил решен само наполовина — отвърна Ричър. — И това е, което е знаел.

— Наполовина ли?

Ричър кимна, макар тя да не го виждаше от издърпаната напред седалка.

— По този случай има доста неща, които Емерсън не е догледал — каза той. — И Бар много е държал някой да разбере това. Само че първият му адвокат се е оказал мързелив и незаинтересован. Затова Бар се е вбесил толкова.

— И какво е това, което Емерсън не е догледал?

— Сега ще ти покажа.

— Много ли е? — попита тя.

— Мисля, че да.

— А защо той просто не е изложил фактите, както ги е виждал?

— Защото не е можел. Пък и кой е щял да му повярва?

— Защо? Какво, по дяволите, е станало?

Напред техният път пресичаше магистрала с детелина — точно както се бе надявал.

— Ще ти покажа — каза той. — Свий вдясно по магистралата.

Тя даде газ нагоре по рампата и малката количка се вля в движението. Потокът от автомобили на север беше доста разнообразен — големи влекачи с полуремаркета, ванове, пикапи, леки коли. Започнаха да пресичат обратно реката, този път по бетонен мост. Кеят се виждаше в далечината право на изток. Центърът на града се падаше напред и малко вдясно. Шосето се издигаше плавно нагоре върху бетонните си пилони. Навлязоха в покрайнините на града. От двете им страни профучаваха покривите на ниски сгради.

— Хвани отбивката, която минава плътно зад библиотеката — каза Ричър.

Отклонението се падаше вдясно. Беше обозначено отдалеч със стрелки. Прекъснатата линия, отделяща дясната от централната лента, стана непрекъсната. После непрекъснатата линия се превърна в тесен клин. Транзитното движение остана вляво от тях, а рампата за изхода изви леко вдясно. Постепенно тесният клин се разшири и се изпълни с бели щрихи. Покрай мантинелата на разклона бяха наредени жълти изправени цилиндри. Те ги подминаха и се озоваха върху надлеза, минаващ покрай библиотеката. Ричър се извърна на седалката си и погледна назад. Никой не ги следваше.

— Намали! — каза той.

На около двеста метра по-нататък надлезът започна да извива, заобикаляйки библиотеката по посока към черната стъклена кула. Платното беше достатъчно широко за две ленти. Само че в един момент завоят ставаше твърде остър, затова инженерите бяха намерили по-умно решение. Върху платното беше очертана само една лента, която започваше плътно вляво, после се изместваше плавно вдясно и сечеше завоя в най-острата му част. Беше малко по-широка от нормална пътна лента, за да има място за грешки.

— Сега карай съвсем бавно — каза Ричър.

Колата забави ход. Далеч напред от лявата страна на платното се образуваше остров с форма на полумесец, защрихован с бели линии. Отдясно на тях пък бавно изтъняваше продълговат триъгълен остров, също с бели напречни щрихи. Нищо особено — просто бяла боя върху черния асфалт, но указваше на шофьорите къде да карат, за да избегнат опасни ситуации.

— Отбий и спри — каза Ричър. — Ето тук, вдясно.

— Не мога да спра тук! — каза Хелън.

— Няма нищо, спри! Все едно си пукнала гума. Ето тук.

Тя натисна рязко спирачките, изви волана и отби вдясно върху защрихованата ничия земя. Гумите на колата зашляпаха ритмично върху плътните бели линии. После шляпането се забави и колата спря.

— Върни малко назад — каза той.

Тя даде заден ход, сякаш се готвеше да паркира до бетонния парапет.

— Дай напред един метър — каза той.

Тя даде метър напред.

— Сега е добре — каза той.

Свали прозореца. Лентата от лявата им страна беше гладка и чиста, но островът, върху който бяха спрели, беше пълен с прахоляк, дребни камъчета и боклуци от минаващите коли. Имаше какво ли не: бирени кутийки, изпаднали престилки от калници, стъкълца от счупени фарове, пластмасови парчета от чукнати брони. Далеч вляво от тях се чуваше тътенът на транзитния трафик по главния мост. Но по тяхната лента нямаше движение. Мина цяла минута, преди да ги задмине някакъв самотен пикап. Малката кола се разклати от въздушната му струя. После всичко отново утихна.

— Не е много оживено — каза той.

— Така е винаги — отвърна тя. — Този надлез не води кажи-речи доникъде. А толкова пари прахосаха да го построят… Но явно все имат нужда да строят нещо.

— Погледни нататък — каза Ричър.

Платното беше повдигнато на високи бетонни колони и в този участък минаваше на около дванайсет метра от земята. Мантинелата беше висока почти метър. Зад нея, право напред и леко вдясно, се виждаше горният етаж на библиотеката. Имаше красив корниз от бял варовик, отгоре с керемиден покрив. Изглеждаше близо, сякаш можеше да се пипне с ръка.

— Какво? — попита Хелън.

Ричър посочи с пръст, после се наведе назад, за да може тя да види. От мястото, където се намираха, се откриваше като на длан пешеходната зона с фонтана, като тесният проход между басейна и преградната стена се падаше на една линия с входа на сградата, в която се намираха Държавната автомобилна инспекция и наборното бюро.

— Джеймс Бар беше снайперист — каза Ричър. — Нито много добър, нито много слаб, във всеки случай един от нашите, обучаван цели пет години. Както всяко обучение, и това преследва определена цел. Взимат се хора, които може и да не са умни по рождение, но се правят да изглеждат умни чрез насаждане на определени тактически умения. Тези умения се култивират и развиват, докато напълно се автоматизират и станат втора природа.

— Нищо не разбирам.

— Един добре обучен снайперист би стрелял оттук — каза той. От надлеза на магистралата. Защото от тази огнева позиция целите идват право към него в индийска нишка през тесния проход. Така ги взима на прицел, без изобщо да мести цевта. Те просто му кацат един по един на мушката. Докато да се целиш отстрани в движеща се мишена е много по-трудно. Те са му минавали от ляво на дясно, при това доста бързо. Трябвало е да пресмята ъгъл на компенсация, да мести цевта след всеки изстрел.

— Но не е стрелял оттук.

— Това искам да кажа и аз. Не е, а тъкмо оттук е трябвало да стреля.

— Е, и?

— Човекът е имал ван. Можел е да отбие за малко тук, където сме ние сега. Точно на това място. Можел е да се прехвърли на задната седалка и да отвори плъзгащата се врата. Можел е да стреля направо от вана, Хелън. С тия тъмни прозорци, при толкова малко движение, никой е нямало да види нищо. Щял е да изгърми и шестте патрона, почти без да се цели, като и шестте гилзи са щели да останат вътре във вана, след което да затвори вратата, да седне обратно зад волана и да потегли. Хем по-добро място за стрелба, хем никакви следи. Никакви улики, единствено гумите му са щели да се допират до асфалта.

— Но оттук е доста по-далеч. Разстоянието е по-голямо.

— Разстоянието е около шейсет метра. Бар стреля безпогрешно от пет пъти по-голяма дистанция. Като всеки обучен снайперист. С „М1А Супер Мач“ шейсет метра са все едно от упор.

— Можело е да му запишат номера. Оттук все някой минава. Или поне да запомнят вана.

— Номерата му са покрити с кал. Може би нарочно. Не, той със сигурност е щял да се измъкне. След пет минути е щял да бъде на седем-осем километра оттук. Много по-лесно, отколкото да се провира по задръстените улици в центъра.

Хелън Родин не каза нищо.

— Освен това е очаквал слънчево време — продължи Ричър. — Ти сама ми каза, че по това време на годината обикновено е слънчево. В пет следобед слънцето е щяло да му свети от запад право в гърба. Да осветява целите му. Това е идеално условие за един снайперист.

— Понякога вали.

— И това е щяло да бъде добре за него. Защото дъждът е щял да измие следите от гумите му. Както и да го погледнеш, трябвало е да дойде с вана и да стреля оттук. Логиката сочи това.

— Но не го е направил.

— Именно.

— Защо ли?

— Трябва да се връщаме в кантората ти. Там ти е мястото сега. Имаш да вършиш много работа. Трябва ти стратегия.

Хелън Родин седна зад бюрото си. Ричър отиде до прозореца и погледна към площада. Потърси недъгавия мъж с дебелия двуреден костюм. Не го видя.

— Каква стратегия? — попита Хелън. — Бар сам е избрал откъде да стреля, това е всичко. Просто изборът му може да не е бил добър — според теб или според някаква военна теория отпреди петнайсет години, която отдавна е забравил.

— Тия неща не се забравят — каза Ричър.

— Не съм убедена.

— Затова се е отказал от Чапман — каза Ричър. — Защото и той не е бил убеден. Затова е казал да потърсят мен.

— А защо ти си убеден?

— Защото съм изправен пред ситуация, в която добре обучен снайперист игнорира идеална огнева позиция и избира много по-лоша.

— Нали и в Кувейт Сити е стрелял от обществен гараж? Ти сам го каза.

— Да, но защото е бил подходящ за огнева позиция. Беше точно срещу изхода на жилищната сграда. Четиримата са вървели право към него. Повалил ги един след друг като плочки на домино.

— Минали са четиринайсет години — каза тя. — Може би вече не е толкова добър, колкото навремето.

— Тия неща не се забравят — повтори Ричър.

— Е, добре. Откъде следва обаче, че е по-малко виновен?

— Защото за лошия му избор на позиция трябва да има някаква причина. А зад всяка причина се крие мотив.

— И каква е била неговата причина?

— Вероятно доста сериозна, ако питаш мен. Защо иначе да се завре в сграда, почти на нивото на улицата, в пренаселен район, на място, където да остави толкова веществени следи, колкото Емерсън не е виждал през цялата си двайсетгодишна кариера?

— Добре де, кажи ми защо го е направил.

— Защото целта му е била именно да остави колкото се може повече улики.

Тя го изгледа.

— Но това е налудничаво!

— Мястото на инцидента е било истинска златна мина. Всички така се радваха колко много улики са намерили, че нито за момент не им хрумна да се запитат защо всъщност са толкова много. Дори и аз. Беше като на кино, Хелън. Като по учебник. Нещо подобно сигурно са преподавали на Белантонио в първи курс в колежа. Твърде идеално, за да е истина, следователно не е било истина. Нищо в цялата история не е истина. Да почнем с това: защо му е трябвало да носи шлифер? Било е топло, не е валяло, пък е бил и с кола. Но е бил с шлифер, за да остави характерни влакна, като се отърка в колоната. Защо е обул тези идиотски войнишки обувки? Само като ги погледнеш, и ти става ясно, че са като прахосмукачка. По тях полепва всичко. Защо е стрелял от тъмното? За да се вижда дулният пламък, някой да го забележи и после да се качат горе и да открият всички следи. Защо е остъргал ложата на пушката си в парапета? Та една такава пушка струва две хиляди и петстотин долара. Защо не е взел конуса със себе си? Можел е просто да го метне във вана, вместо да го оставя там.

— Смахната работа — каза Хелън.

— Има и две други обстоятелства, още по-смахнати — продължи Ричър. — Защо си е платил паркинга? Това не ми дава мира от самото начало. Питам се, кой би направил такова нещо? Но той го е направил. Само и само да остави една последна следа. Няма друго обяснение. Оставил е монета в брояча, за да снемем отпечатъците му. За да ни поднесе всичко по възможно най-лесен начин. За да направим връзка с гилзата, която сигурно също е оставил там нарочно.

— Паднала е в някаква цепнатина.

— Могъл е да я извади. Наоколо са се въргаляли всякакви жици, поне според доклада на Белантонио. Щяло е да му отнеме секунда-две.

Хелън се замисли.

— И какво е другото обстоятелство? — попита тя.

— То е лесно да се открие, стига да гледаш в правилната посока. На него му е било нужно да вижда фонтана откъм юг, не откъм запад. Това е било жизненоважно за целите му. Да му се пада надлъж, не напречно.

— Защо?

— Защото той не е пропуснал целта, Хелън. Стрелял е нарочно във фонтана. Искал е куршумът да попадне във водата по дългата ос, не по късата, като в балистичен басейн, за да може по-късно да го открият невредим. Като потвърждение, че е излетял от неговата цев. Ако беше стрелял напряко на езерцето, куршумът е щял да се удари в стената и да се сплеска.

— Но защо му е било нужно всичко това?

Ричър не отговори.

— От внезапно разкаяние? За да го арестуват и накажат? След четиринайсет години?

Ричър поклати глава.

— Щеше да си признае още при ареста. Ако е бил обхванат от внезапно разкаяние, е щял да моли да си признае.

— И защо го е направил тогава?

— Много просто, Хелън. Понеже е бил заставен да го направи.

Тя го гледаше изумена.

— Някой го е принудил — каза Ричър. — Както да го направи, така и да поеме вината. Казали са му оттам да си иде направо вкъщи и да чака да го арестуват. Затова е взел и приспивателно. Иначе е щял да полудее сам в очакване на неизбежното.

Хелън Родин мълчеше.

— Действал е под принуда — продължи Ричър. — Повярвай ми. Това е единственото логично обяснение. Бар не е някакъв самотен перко. Затова е казал: Хванали са не този, когото трябва. Това е било послание. Надявал се е, че някой ще се досети и ще разчопли докрай нещата. Искал е да им каже, че трябва да търсят онзи, другия. Накарал ги е да търсят. Онзи, който го е заставил да го направи. Онзи, който е отговорен за всичко това.

Хелън мълчеше.

— Кукловодът — каза Ричър.

Ричър огледа за пореден път площада от прозореца на кантората. Фонтанът беше вече две трети пълен. Водните струи подскачаха весело. Слънцето беше изгряло. А в пешеходната зона не се виждаха съмнителни празноскитащи.

Хелън Родин стана от бюрото. Просто се изправи и се загледа замислено пред себе си.

— Предполагам, че трябва да скачам от радост — каза тя.

— Все пак е убил петима души.

— Да, но ако принудата е била такава, че не е могъл да се противопостави, това може да му помогне в съда.

Ричър не отговори.

— Какво според теб е станало? Може ли отзад да стоят хора, които са го заплашили, че ще го убият, него или семейството му, ако не им изпълни една поръчка? Може ли да са го направили само заради тръпката?

— Всичко е възможно — каза Ричър. — Но се съмнявам. Защото, ако се замислиш, Джеймс Бар отдавна е надхвърлил възрастта за подобни облози и тръпки. Поне с двайсет години. Това са детинщини. Пък и в такъв случай нищо не им е пречило да го направят от надлеза. Щели са да искат да оцелее, за да повторят облога.

— Ако не е това, какво?

— Нещо съвсем различно. Много по-сериозно.

— Дали да не кажем на Емерсън? — запита тя.

— Не — отсече Ричър.

— Мисля, че е редно.

— Не бива, по ред причини.

— Какви?

— Например, защото Емерсън смята, че си е опекъл работата. И няма никакъв смисъл да рови отново. Ченгетата мразят да се връщат на случаи, които веднъж са сметнали за приключени.

— Как да постъпим тогава?

— Редно е да си зададем три основни въпроса — каза Ричър. — Кой, как и защо. Това е било сделка. Трябва да се запитаме кой е имал полза от нея. Понеже това със сигурност не е бил Джеймс Бар.

— Явно е същият, който снощи е пратил ония типове по петите ти. Понеже сделката е заплашвала да се провали, ако външен човек като теб почне да клати лодката.

— Именно — каза Ричър.

— Така че трябва да издирим въпросното лице.

— По-добре не.

— Защо?

— Защото това може да струва живота на клиента ти.

— Клиентът ми е в болницата, под денонощна охрана.

— Джеймс Бар не ти е клиент. Клиентът ти е Роузмари. Само си представи с какво са заплашили Джеймс Бар, за да извърши това, което се е искало от него. Та човека в най-добрия случай го чака доживотен затвор без помилване. В най-лошия — инжекция. И той го е знаел от самото начало. Няма как да не е знаел. Защо тогава ги е послушал? Защо се е оставил безропотно да го въвлекат във всичко това? С каквото и да са го сплашили, трябва да е било сериозно, Хелън. Че ще му отнемат най-скъпото. Джеймс Бар няма жена, деца, родители. Има само една сестра.

Хелън Родин мълчеше.

— Казали са му да си затваря устата до края, това е ясно. Затова е поискал да повикат мен. Пратил ми е нещо като шифровано послание. Куклата няма право да споменава кукловода си, нито сега, нито когато и да било. Понеже заплахата не е преминала. Мисля, че той се е съгласил да изтъргува своя живот срещу живота на сестра си. Което ни създава голям проблем. Ако кукловодът забележи, че се ровиш в случая, ще си помисли, че куклата е проговорила. Затова не можеш да се обърнеш към Емерсън.

— Но куклата не е проговаряла. Ние сами се сетихме.

— Може да пуснем и съобщение във вестника, че сами сме се сетили. Дали ще му повярва някой обаче?

— Какво да предприема тогава?

— Нищо — каза Ричър. — Нищо не можеш да направиш. Колкото повече се опитваш да помогнеш на Джеймс Бар, толкова повече се увеличава опасността Роузмари да плати с живота си.

Известно време Хелън Родин мълча.

— Не можем ли да й осигурим защита?

— Не — каза Ричър. — Не можем. Само двама сме, а за това са нужни поне четирима плюс тайна квартира. Което струва много пари.

Хелън Родин излезе иззад бюрото си. Пристъпи до Ричър и се загледа през прозореца. Докосна с ръка перваза — съвсем лекичко, както пианист докосва клавиатурата. После се обърна и облегна гръб на стъклото. Тялото й ухаеше на чисто, може би на фин тоалетен сапун.

— Можеш да го издириш — каза тя.

— Така ли? — попита Ричър с равен глас.

Хелън кимна.

— Той направи грешка — каза тя. — Даде ти повод, който не е свързан с Джеймс Бар. Поне не пряко. Като прати ония хлапаци да те пребият. Сега ти имаш легитимен интерес да откриеш кой ги е наел. Наречи го личен интерес. Можеш да го подгониш, без непременно да си помисли, че Джеймс Бар е проговорил.

— Не съм дошъл тук, за да помагам на защитата.

— Кажи си, че помагаш на обвинението. Ако са замесени двама души, редно е и двамата да си получат заслуженото. Защо само глупакът да пострада?

Ричър не каза нищо.

— Кажи си, че помагаш на мен — добави Хелън.

Григор Лински набра номер на мобилния си телефон.

— Върнали са се в кантората й — каза той. — Виждам ги и двамата на прозореца.

6

Ричър се изкачи с асансьора до последния етаж на черната кула и оттам по служебното стълбище излезе на терасата на покрива. Металната врата извеждаше до противопожарния резервоар и помещението с асансьорните механизми. Покривът беше застлан с посивяла от времето битумна мушама, поръсена с чакъл. Сградата беше на петнайсет етажа, което не беше кой знае какво за среден американски град. За Индиана обаче това сигурно беше най-високата точка в целия щат. На юг се виждаше реката. На югозапад — разклонът на магистралата. Той пристъпи до северозападния ъгъл на покрива. Силен вятър брулеше лицето и прилепваше ризата до тялото му. Точно под него надлезът завиваше покрай библиотеката и кулата и продължаваше право на изток. Далеч назад към хоризонта щатското шосе продължаваше на север, където на около три километра имаше нова детелина, едва различима в маранята. От детелината се отклоняваше дълъг прав път, който водеше към него. Той се постара да го запечата в съзнанието си, понеже точно този път му трябваше.

Слезе обратно до фоайето, излезе навън и тръгна пеша. На нивото на улицата въздухът беше неподвижен и сух. Той пое на северозапад, подминавайки през една пряка бара с телевизорите. Пътят беше прав и широк. С четири ленти. След центъра от двете му страни се точеха малки, неугледни заведения. Оръжеен магазин с тежки решетки на витрините. Бръснарница с надпис: Всяка услуга — 7 долара. Старомоден мотел с голям вътрешен двор, навремето маркирал края на града. Пресече една наскоро асфалтирана улица, след която парцелите постепенно започнаха да стават по-големи, а сградите по-нови. Новопостроен търговски район. Без къщи за събаряне, без наематели и наследници. Доскоро девствена земя, сега асфалтирана и застроена.

Ричър продължаваше да крачи напред и след около километър и половина подмина закусвалнята с гише за автомобилисти. После магазин за гуми. Четири нови радиални — 99 долара! После сервиз за смяна на масло и шоурум за малки корейски автомобили. Най-добрите гаранции в Америка! Ричър крачеше, вперил поглед напред, понеже имаше чувството, че скоро ще стигне.

Ти да не си проститутка?

Нищо подобно! Работя в магазина за авточасти.

Не в магазин за авточасти. В магазина. Сигурно единственият в града. Или със сигурност най-големият. Който би могъл да се намира единствено на тази широка улица с автосервизи, магазини за гуми и шоуруми за евтини коли. Каквато има във всеки град, и то винаги до детелината на близката магистрала. Всеки град е различен посвоему и все пак всички градове си приличат.

През следващите десет минути мина покрай огромен автосалон на „Форд“ с около хиляда нови пикапи, наредени в редица с повдигнати на метални рампи предни колела. Над тях на стоманени въжета се полюляваше гигантски балон във формата на горила. От въжетата се развяваха триъгълни найлонови флагчета. Зад новите пикапи се виждаха стари, вероятно изкупени на частична замяна. Ричър се оглеждаше за нови постройки. Зад двора на автосалона се виждаше тесен път за пожарни коли.

А след него — магазин за авточасти.

Беше част от верига — ниска, продълговата сграда, чиста и подредена. С прясно асфалтиран паркинг и настойчиви рекламни надписи по витрините, подканващи посетителите да си купят евтини маслени филтри, евтин антифриз, накладки за спирачки с гаранция, издръжливи акумулатори. Паркингът беше запълнен около една четвърт. Имаше ударени хонди с дебели ауспуси, сини крушки на фаровете и гуми с лети джанти. Имаше окуцели пикапи с разбити амортисьори. Грохнали американски седани по на четири-петстотин хиляди километра. А отстрани, далеч от останалите, една до друга стояха две самотни коли. На персонала, каза си Ричър. Явно не им беше разрешено да паркират на двете шефски места в средата, но се бяха погрижили возилата да са им близко, че да ги наглеждат през прозорците. Едната кола беше четирицилиндров шевролет, а другата — малък джип тойота. Върху престилките на шевролета имаше залепени никелирани силуети на полегнали жени, което означаваше, че тойотата е на червенокосата. Това заключи Ричър.

Той влезе вътре. Лъхна го хлад от климатика и остра миризма на химикали. Из помещението се мотаеха половин дузина клиенти и оглеждаха стоките. На стойки в предната част на магазина бяха провесени неща от стъкло и хром. Разни лъскави аксесоари за маниаци, помисли си Ричър. В задната имаше стелажи с други неща в картонени кутии. Дискове за съединители, спирачни накладки, маркучи за радиатори. Части. Ричър никога не беше сменял част на кола. В армията си имаше хора за тази работа, а откакто се бе уволнил, никога не беше притежавал кола.

Между лъскавите дрънкулки на стойките и прозаичните стоки в картонените кутии се намираше заградено пространство с четири щанда, наредени в правоъгълник. По плотовете имаше касови апарати, компютри и дебели справочници. Зад един от компютрите стоеше висок младеж на двайсет и нещо. Ричър не беше го виждал преди. Не беше от ония петимата в бара. Просто младеж. Имаше вид на дребен началник — салонен управител или нещо такова. Беше с червен работен гащеризон. Хем практична дреха, хем му придаваше вид едва ли не на механик от Формула 1. Изглеждаше компетентно и многообещаващо, като човек, способен веднага да откликне и да реши всеки възникнал технически проблем. Да, това беше салонният управител, заключи Ричър. Не собственикът. Собственикът на такъв магазин не би идвал на работа с четирицилиндров шевролет. Името на младежа беше избродирано от лявата страна на гърдите: Гари. Отблизо Гари изглеждаше кисел и неуслужлив.

— Трябва да говоря със Санди — каза Ричър. — Червенокосата.

— Отзад в офиса е — отвърна Гари.

— Сам ли да вляза, или ще ми я извикаш?

— По какъв въпрос?

— По личен.

— Тя е тук, за да работи.

— Има правен проблем.

— Да не сте полицай?

— Сътруднича на един адвокат.

— Ще трябва да покажете документ за самоличност.

— Не, Гари. Не трябва да ти показвам нищо. Просто иди и извикай Санди.

— Не мога. Днес сме в намален състав.

— Обади й се по телефона. Или й звънни на пейджъра.

Младежът на име Гари се изправи. Но не тръгна за никъде. Не помръдна от мястото си. Ричър вдигна рамене, заобиколи щанда и се запъти към вратата, на която пишеше Вход забранен. Сигурно това е кабинетът или кухничка за персонала, каза си Ричър. В магазин като този всичката стока беше изложена, та нямаше нужда от склад. Ричър знаеше как функционира модерният търговски обект. Достатъчно беше прочел по въпроса в разни вестници, забравени по седалките на автобусите.

Беше наистина кабинет — малък, може би три на три метра, в центъра на който имаше голямо бюро с плот от бял ламинат, покрит с отпечатъци от мазни длани. Зад него беше седнала Санди, с червен работен комбинезон. Нейният изглеждаше много по-добре от този на Гари. Беше го пристегнала с колан около талията. Ципът беше смъкнат двайсетина сантиметра надолу. Името й беше избродирано от лявата страна, също като на Гари, но в нейния случай изнесено далеч напред от торса. Ричър си помисли, че ако той беше собственик на магазина, Санди щеше да работи отпред с клиентите, а Гари в кабинета. Дума да няма.

— Ето че пак се срещаме — каза той.

Санди вдигна очи и го погледна. Не каза нищо. Обработваше фактури. Пред нея имаше две купчинки фактури — лява и дясна. Фактура имаше и в ръката й, замръзнала по средата на пътя от лявата към дясната купчинка. На Ричър му се стори по-дребничка, отколкото я бе запомнил. Някак по-тиха, по-невзрачна. Умърлушена.

— Трябва да поговорим — каза той. — Не мислиш ли?

— Много съжалявам за станалото — каза тя.

— Не се извинявай. Не се чувствам обиден. Искам само да знам как стана всичко.

— Не знам как стана.

— Знаеш, Санди. Нали беше там.

Тя не отговори. Постави фактурата върху дясната купчинка и я подравни с пръсти.

— Кой го организира?

— Не знам.

— Поне знаеш кой ти е казал какво да правиш.

— Джеб — каза тя.

— Джеб?

— Джеб Оливър — каза тя. — Работи при нас. Понякога излизаме след работа.

— Тук ли е днес?

— Не, днес не дойде.

Ричър кимна. Гари му беше казал: Днес сме в намален състав.

— Снощи видяхте ли се? След случката?

— Не, аз побягнах.

— Къде живее?

— Не знам. Живее с майка си някъде. Не го познавам отблизо.

— И какво ти каза?

— Че иска да му помогна за нещо, което е намислил.

— Забавно ли ти се стори?

— В понеделник вечер всичко се струва забавно на едно момиче в град като тоя. Дори да гледаш как капе мивката е забавно.

— Колко ти плати?

Тя не отговори.

— Такова нещо никой не прави безплатно — каза Ричър.

— Сто долара — отвърна тя.

— А на останалите четирима?

— И на тях по толкова.

— Какви бяха те?

— Приятели. Негови.

— Кой го измисли? Това, да се правите на братя и сестра?

— Идеята беше на Джеб. По план ти трябваше да почнеш да ме опипваш. Само дето не стана по план.

— Но ти импровизира доста добре.

Тя се поусмихна, сякаш извънредно рядко получаваше подобна похвала за лично постижение.

— А откъде разбра как да ме намериш? — попита Ричър.

— Разхождахме се с пикапа на Джеб. Мотаехме се безцелно насам-натам. Всъщност повечето време стояхме на едно място. И изведнъж някой му се обади по телефона.

— Кой му се обади?

— Нямам представа.

— Дали приятелчетата му са наясно?

— Едва ли. Джеб обича да знае повече от останалите.

— Не би ли ми заела колата си?

— Колата ми ли?

— Трябва да открия Джеб.

— Но аз не го знам къде живее!

— Остави това на мен. Трябва ми кола.

— Хм, знам ли…

— Не се бой, имам години за шофьорска книжка. Имам години и за доста други неща. В някои от които съм много печена.

Тя отново се поусмихна, понеже Ричър цитираше думите й от предишната вечер. Отмести поглед встрани, после отново се обърна и го загледа — плахо, но с любопитство.

— Добра ли бях снощи? — запита тя. — Искам да кажа, сполучливо ли го изиграх?

— Беше страхотна! — каза Ричър. — Нещо бях угрижен, иначе замалко щях да зарежа футбола.

— За дълго ли ти трябва колата ми?

— Голям ли е тоя град?

— Не особено.

— Ами тогава не за дълго.

— За важна работа ли ти трябва?

— Ти си получила сто долара. Приятелчетата на Джеб, и те по толкова. Дотук петстотин. Предполагам, че самият Джеб е прибрал поне още толкова. Някой му е платил хиляда долара, за да ме прати в болница. Значи работата не е маловажна. Поне за мен.

— Що ли ми трябваше да се замесвам…

— Всичко се размина.

— Заплашва ли ме нещо? — попита тя.

— Може би — отвърна Ричър. — А може би не. Виж какво, да се разберем така. Ти ми услужваш с колата си и аз забравям всичко.

— Обещаваш ли?

— Все едно нищо не е било — каза Ричър.

Тя се наведе и вдигна чантичката си от земята. Порови в нея и измъкна връзка ключове.

— Тойота е — каза тя.

— Знам — отвърна Ричър. — В края на паркинга, до шевролета на Гари.

— Как разбра? — изуми се тя.

— Интуиция — каза той.

Взе ключовете, затвори вратата след себе си и тръгна обратно към магазина. Гари тъкмо маркираше някаква покупка на клиент. Ричър застана до щанда. След около две минути дойде и неговият ред.

— Трябва ми адресът на Джеб Оливър — каза той.

— Защо? — попита Гари.

— По правен въпрос.

— Ще трябва да покажете документ за самоличност.

— Магазинът ти е сцена на престъпен заговор — каза Ричър. — На твое място, колкото по малко знам по въпроса, толкова по-добре.

— Нещо все пак трябва да ми покажете.

— Какво ще кажеш за вътрешността на някоя линейка? Ако не ми дадеш адреса на Джеб Оливър, това ще е следващото нещо, което ще видиш.

Гари се поколеба още миг. Зад Ричър се образуваше опашка. Момчето, изглежда, прецени, че не му се участва в сбиване, което няма изгледи да спечели. И то пред толкова хора. Затова отвори чекмеджето, извади някаква папка и преписа нещо на листче от бележник с емблемата на производител на маслени филтри.

— Карайте на север — каза той. — На седем-осем километра е.

— Благодаря — каза Ричър и пое листчето.

Тойотата на червенокосата запали при първото завъртане на стартера. Ричър остави двигателя да поработи на празен ход, докато премести седалката си докрай назад и нагласи огледалото. Закопча колана и закрепи листчето с адреса върху арматурното табло. Така закри спидометъра, но въпросният уред малко го интересуваше в случая. Погледна единствено колко бензин има в резервоара. Явно беше предостатъчно за петнайсетина километра, колкото щеше да му се наложи да шофира.

Адресът на Джеб Оливър се състоеше от два номера: на къща и на междуселски път. Беше много по-лесен за откриване от улица с име, да речем, на дърво: „Букова“, „Ясенова“ или нещо подобно. В някои американски градове има повече улици с дървесни имена, отколкото дървета.

Той изкара колата от паркинга и потегли на север към детелината. Там го очакваше обичайната гора от указателни табели. Откри пътя със съответния номер. Отбиваше вдясно от главното шосе, после веднага свиваше вляво и тръгваше успоредно на шосето. Първо на изток, после отново на север. Джипчето се носеше пъргаво по пътя. Беше леко тясно за височината си и се накланяше силно на завоите. Моторът се напъваше яко да го тегли напред. Вътрешността ухаеше на дамски парфюм.

Отначало отбивката започваше като широк път, но веднага след завоя асфалтът се стесняваше в обикновено платно с назъбени и неравни банкети. Вляво и вдясно се заредиха ниви, в които кипеше селскостопански труд. Някакви зимни култури се засаждаха в огромни обли масиви. Гигантски дъждовални машини се въртяха бавно в кръг над засетите площи. Краищата, до които не достигаха водни струи, бяха оставени неразорани, покрити с камениста пръст. При наслагване на кръг в квадрат се губеше около една пета от площта, но Ричър си каза, че това едва ли е решаващо съображение в един щат, където земята е в изобилие, а поливната техника не достига.

Около шест километра от пътя на Ричър минаваше през ниви. За това разстояние той подмина половин дузина отбивки с пощенски кутии на стълбчета. Върху всяка пощенска кутия имаше номер, а отбивките водеха ту на изток, ту на запад към малки фермерски къщи, разположени на около двеста метра от пътя. Когато наближи номера на Оливър, той намали. На отбивката имаше пощенска кутия като при всички останали, но вместо на дървен стълб кутията беше поставена върху две продълговати бетонни тухли, зазидани една върху друга. Самият номер беше изписан с бяла боя върху дъсчица, завързана с тел за горната тухла. Към къщата водеше изровен път от два тесни коловоза с буренясала гърбица по средата. В калта имаше ясни следи от гуми. С нови грайфери, резки и агресивни — широки гуми от голям пикап. Гуми, каквито никъде не можеш да купиш по 99 долара комплекта.

Ричър сви в отбивката и тойотата заподскача по изровения коловоз. В края му се виждаше дъсчена къща с голям хамбар зад нея и нов червен пикап отстрани. Беше обърнат с муцуната към шосето и огромната хромирана решетка блестеше отдалеч. „Додж Рам“, помисли си Ричър. Паркира пред него и слезе от колата. Къщата и хамбарът сигурно бяха на сто години. Пикапът — на не повече от месец. С огромен осемцилиндров дизел и кабина с пет места в два реда, двойно предаване и грамадни колела с широки гуми. Като нищо струваше повече от самата къща, която беше зле поддържана и всяка следваща зима можеше да рухне под поредния сняг. Хамбарът не беше в по-добро състояние. Само дето на вратата си имаше нови железни скоби, през които беше прекаран стоманен катинар за велосипед.

Наоколо не се чуваше никакъв звук, освен далечното съскане на дъждовалните машини. Никакво движение в къщата. Никакъв шум от шосето. Дори кучета не лаеха. Въздухът беше неподвижен и изпълнен с остра миризма на тор и разорана пръст. Ричър пристъпи до вратата на къщата и удари два пъти с длан. Отговор не последва. Той опита отново. Нищо. Заобиколи отзад и видя някаква жена, седнала в градинска люлка на дървената веранда. Беше слаба и жилава, с обветрено лице, облечена в избеляла памучна рокля. В ръка държеше половинлитрова бутилка с някаква кехлибарена течност. Беше около петдесет, но можеше като нищо да е и на седемдесет, или пък на четирийсет, ако се изкъпеше и наспеше хубаво. Единият й крак беше подвит под нея, а с другия се оттласкваше от дъските на пода. Беше боса.

— Какво търсиш? — запита тя.

— Джеб — отвърна Ричър.

— Няма го.

— Не е и на работа.

— Не е.

— Къде е тогава?

— Откъде да го знам?

— Ти майка му ли си?

— Да, майка му съм. Ако мислиш, че го крия, влез и провери.

Ричър не каза нищо. Жената го гледаше и се поклащаше на люлката. Напред-назад, напред-назад. Бутилката лежеше в скута й.

— Моля! Не се шегувам! Претърси къщата, ако искаш!

— Вярвам ти.

— Защо да ми вярваш?

— Защото, след като ме каниш да претърся къщата, значи него го няма вътре.

— Нали ти казах? Няма го.

— А в хамбара?

— Хамбарът е заключен отвън. Има само един ключ и той е в него.

Ричър не каза нищо.

— Замина някъде — рече жената. — Изчезна.

— Изчезна?

— Само временно, надявам се.

— Това неговият пикап ли е?

Жената кимна. Надигна бутилката и отпи едва-едва.

— Значи е тръгнал пеша?

— Взе го един приятел.

— Кога?

— Късно снощи.

— И къде го закара?

— Нямам представа.

— Някакво предположение?

Жената вдигна рамене, оттласна се с крак, отпи от бутилката.

— Сигурно далече — каза тя. — Той има приятели къде ли не. Може да е в Калифорния. В Аризона, Тексас… Или в Мексико.

— Готвеше ли се да пътува за някъде? — запита Ричър.

Жената обърса гърлото на бутилката с полата си и я протегна към него. Той поклати глава. Приседна на стъпалото до нея. Старите дъски изстенаха под тежестта му. Люлката продължаваше да се поклаща лениво напред-назад, напред-назад. Почти безшумно. Но не съвсем. В края на всяка амплитуда механизмът леко проскърцваше, преди да тръгне обратно. От възглавниците се носеше миризма на плесен. От гърлото на бутилката — миризма на бърбън.

— Който и да си, свалям картите — рече жената. — Снощи късно Джеб се прибра с разбит нос. И куцаше. Подозирам, че ти си го подредил така.

— Защо?

— Че кой друг ще тръгне да го търси у дома? Имам чувството, че е подхванал, нещо, дето не е могъл да завърши.

Ричър не отговори.

— Тъй че избяга — каза тя. — Сополанкото му неден.

— Той обади ли се снощи на някого? Или някой на него?

— Откъде да го знам? По сто пъти на ден звъни на разни хора, по сто пъти му звънят на него… Тоя мобилен телефон е най-важното нещо в живота му. Ако не смятаме пикапа.

— Не видя ли кой дойде да го вземе?

— Някакъв с кола. Изчака го на шосето. Сигурно не е искал да си каля колата. Не го видях добре, защото беше тъмно. Имаше фарове отпред и стопове отзад, като всяка друга кола.

Ричър кимна. В калта наистина имаше само едни следи от гуми — на големия пикап. Колата, изчакала Джеб на шосето, сигурно е била седан, с ниско окачване, и е щяла да опре отдолу в гърбицата.

— Каза ли колко време няма да го има? — запита той.

Жената само поклати глава.

— Изглеждаше ли уплашен?

— Беше без настроение. Умърлушен.

Умърлушен. Като оная, червенокосата от магазина за авточасти.

— Е, добре — каза Ричър. — Благодаря.

— Тръгваш ли?

— Да — каза Ричър.

Той стана и се отдалечи, изпроводен от поскърцването на люлката и съскането на огромните дъждовални машини. Изкара тойотата на заден до шосето, завъртя волана и пое обратно на юг.

Ричър паркира тойотата до шевролета и влезе в магазина. Гари беше на мястото си зад касата. Ричър не му обърна внимание и тръгна право към вратата с надпис Вход забранен. Червенокосата седеше зад бюрото си. Дясната купчинка беше станала двойно по-висока, а в лявата беше останало само едно листче. Тя не правеше нищо с него, просто се бе облегнала назад на стола, сякаш нямаше желание да свърши и да се върне обратно в магазина при клиентите. И при Гари.

Ричър остави ключовете на бюрото й.

— Благодаря за услугата — каза той.

— Откри ли го?

— Офейкал е.

Тя не каза нищо.

— Изглеждаш ми уморена — каза Ричър.

Тя не отговори.

— И някак без настроение. Умърлушена.

— Е, и?

— Снощи пращеше от жизнерадост.

— Сега съм на работа.

— Снощи също беше на работа. Нали ти плащаха?

— А ти нали каза, че ще забравим всичко?

— Вече съм го забравил. Е, живей си живота, Санди.

Червенокосата го изгледа продължително.

— И ти, Джими Рийс — каза накрая тя.

Той се обърна, затвори вратата след себе си и излезе на ярката слънчева светлина. Закрачи на юг, към града.

Когато стигна до кантората на Хелън Родин, там вече се бяха събрали четирима души. Самата Хелън плюс трима непознати. Единият беше някакъв тип със скъп костюм. Седеше зад бюрото на Хелън, на собствения й стол. Тя беше застанала до него, приведена над ухото му, и двамата разговаряха оживено. Явно имаха важно съвещание. Другите двама непознати стояха до прозореца, сякаш изчакваха реда си. Бяха мъж и жена. Жената беше с очила и с дълга черна коса. Мъжът нямаше нито едното, нито другото. И двамата бяха небрежно облечени. На реверите си носеха табелки с имената. Жената се казваше Мери Мейсън, след името й се точеше върволица букви, сигурно медицински звания. Мъжът се казваше Уорън Нийбър и имаше подобна върволица от букви след името си. Доктори, каза си Ричър. Може би психиатри. С табелките на реверите си имаха вид, сякаш са били привикани спешно от някаква конференция. Което не ги бе зарадвало особено.

Хелън прекъсна за миг разговора и вдигна глава.

— Колеги, това е Джак Ричър — каза тя. — Моят следовател ме напусна и мистър Ричър се съгласи да поеме функциите му.

Виж ти, каква новина, помисли си Ричър, но не каза нищо. Хелън посочи гордо мъжа, — седнал на стола й.

— А това е Алън Данюта — обяви тя. — Адвокат, специалист по проблеми на ветераните от войните. От Вашингтон. Може би най-добрият в своята област.

— Бързо сте дошли — отбеляза Ричър.

— Нямаше как иначе — каза мъжът. — Днешният ден е от жизнена важност за мистър Бар.

— Всички отиваме в болницата — каза Хелън. — Лекарите казват, че е готов да се срещнем. Надявах се Алън да ни консултира най-много по телефона или по имейла, но той предпочете да дойде лично.

— На мен така ми е по-лесно — каза Данюта.

— Не, имала съм късмет — каза Хелън. — Не само това, ами съвсем наблизо, в Блумингтън, има психиатрична конференция, та д-р Мейсън и д-р Нийбър отскочиха дотук без проблем.

— Аз съм специалист по загуба на памет — каза д-р Мейсън.

— А аз по методи на принуда — добави д-р Нийбър. — Проблеми на зависимостта в съзнанието на престъпника и прочие.

— Така че това ни е екипът — каза Хелън.

— А къде е сестра му? — запита Ричър.

— Вече е при него.

— Трябва да поговорим.

— Насаме ли?

— Само за минута.

Тя направи извинителна гримаса на останалите и въведе Ричър в личния си кабинет.

— Откри ли нещо? — попита тя.

— Рижавата мацка и четирима от ония бандити с нея били наети от петия, техен приятел на име Джеб Оливър. Бил им платил по сто долара на човек. Предполагам, че е задържал още петстотин за себе си. Ходих в дома му, но беше изчезнал.

— Къде е заминал?

— Никой не знае. Взел го бил някакъв тип с кола.

— Какъв е той?

— Работи в магазина за авточасти заедно с мацката. Но наред с това пласира и дрога.

— Сериозно?

Ричър кимна.

— Зад къщата му има хамбар с доста здрава заключалка на вратата. Може да е лаборатория за амфетамини, може да е просто разпределителен склад. През цялото време говорел с някого по мобилния си телефон. Има пикап, какъвто със заплатата от магазина не може да си купи и за две години. Освен това живее с майка си.

— И какво доказва това?

— Пласьорите на дрога често живеят с майките си. Пишеше го във вестника.

— Защо?

— Защото повечето имат висящи дела или предишни арести. Поради което не могат да представят чист документ за съдимост, какъвто изискват повечето хазяи.

Хелън не каза нищо.

— Снощи и шестимата изглеждаха превъзбудени — каза Ричър. — Бяха се надрусали. Най-вероятно със стимуланти, ако се съди по вида на мацката тази сутрин. Беше неузнаваема. Мрачна, посърнала, като след свръхдоза амфетамин.

— Били са надрусани, а? Значи наистина си имал късмет.

Ричър поклати глава.

— Ако ще се биеш с мен, по-добре вземи болкоуспокояващи.

— И какво излиза от всичко това?

— Постави се на мястото на Джеб Оливър — каза Ричър. — Той е вършил услуга на някого. Срещу заплащане, но все пак услуга. Нещо, което е струвало хиляда долара на клиента. Като самият клиент е бил малко по-нагоре по хранителната верига. И едва ли е управителят на магазина за авточасти.

— Значи смяташ, че Джеймс Бар се е забъркал с някакъв наркотрафикант?

— Може да не се е забъркал. Може да е бил принуден да го направи, по неизвестни причини.

— Това повдига мизата — каза Хелън.

— Донякъде — отвърна Ричър.

— Какво да правим сега?

— Да идем до болницата, нека доктор Мейсън се опита да установи дали Бар ни будалка с тази амнезия. Ако наистина се прави на ударен, най-добрият начин е да го поступам, докато пропее.

— Ами ако не ни будалка?

— Тогава има други подходи.

— Какви например?

— После ще ги обсъждаме — каза Ричър. — Най-напред да видим какво ще кажат психиатрите.

Хелън Родин подкара към болницата със своя сатурн. Алън Данюта седеше до нея, а Ричър се беше излегнал напряко на задната седалка. Мейсън и Нийбър ги следваха с един форд торъс, който бяха наели сутринта от Блумингтън. Паркираха двете коли в големия паркинг за посетители и петимата се запътиха заедно към сградата.

Григор Лински ги проследи с поглед, докато крачеха. Седеше зад волана на същия кадилак, който майката на Джеб Оливър бе видяла в тъмното предишната вечер — този път паркиран на петнайсетина метра от главния вход на болницата. Двигателят работеше. Лински натисна едно копче на мобилния си телефон. Зека отговори на първото позвъняване.

— Да?

— Военният е много добър — каза Григор Лински. — Вече беше в къщата на младежа.

— Е, и?

— А, нищо. Младежа вече го няма там.

— Къде е?

— На различни места.

— По-конкретно?

— Главата и ръцете му са в реката. Останалото е под основата на новото платно на Първа улица.

— Какво става сега?

— Военният и адвокатката са в болницата. С още трима. Втори адвокат и двама доктори, струва ми се. Специалист по особени дела и двама експерти на защитата, доколкото мога да предположа.

— Боим ли се от нещо?

— Няма от какво. Те имат право да опитат. Системата е такава. Само че няма да успеят.

— Погрижи се за това.

Болницата се намираше в покрайнините на града и поради това беше относително просторна сграда. Явно строителите й не се бяха притеснявали от липса на парцели. Ограниченията сигурно са били бюджетни, каза си Ричър, като огледа семплата шестетажна сграда от неизмазан бетон. Вместо мазилка, отвън и отвътре стените бяха боядисани в бяло, направо върху бетона, а таваните бяха доста ниски. Иначе сградата приличаше на всяка друга болница. И на вид, и по миризма. Вътре вонеше на дезинфектанти, болест и смърт. Ричър никак не си падаше по болниците. Той крачеше последен зад останалите по дългия, ярко осветен коридор към асансьорите. Най-отпред бяха двамата психиатри. Явно се чувстваха у дома си. Хелън Родин и Алън Данюта ги следваха по петите, разговаряйки помежду си. Докторите стигнаха до редицата асансьори и Нийбър натисна копчето. Когато и петимата се събраха пред вратата на асансьора, Хелън Родин дръпна Ричър настрани и го попита:

— Името Айлийн Хътън говори ли ти нещо?

— Защо?

— Баща ми е изпратил нов списък на свидетелите и тя фигурира в него.

Ричър не отговори.

— Изглежда, е от армията. Познаваш ли я?

— Трябва ли да я познавам?

Хелън се приближи до него, с гръб към останалите.

— Искам да знам какво знае Айлийн Хътън — каза тихо тя.

Това може да усложни нещата, помисли си Ричър.

— Беше военен прокурор — каза той.

— Кога, преди четиринайсет години?

— Да.

— Та какво и колко знае тя?

— Мисля, че сега Хътън е в Пентагона.

— Какво и колко знае тя, Ричър?

Той извърна глава настрани.

— Знае всичко.

— Откъде го знае? Та ти изобщо не си се явявал в съда!

— Няма значение.

— Откъде го знае тогава?

— По онова време спях с нея.

Хелън се облещи.

— Кажи ми, че се шегуваш!

— Не се шегувам.

— И си й разправил всичко?!

— Имахме връзка. Разбира се, че й разправих всичко. Бяхме от една и съща страна на барикадата.

— Двама самотници в пустинята…

— Имахме доста хубава връзка. Три блажени месеца. Айлийн беше прекрасен човек. Сигурно още е такава. Аз много я харесвах.

— Чух достатъчно, Ричър — прекъсна го тя.

Той замълча.

— Сега вече нещата излязоха от контрол — каза тя.

— Тя не може да използва информацията, с която разполага — каза Ричър. — Това, което важи за мен, важи с още по-голяма сила за нея. Информацията е класифицирана, а Айлийн е на военна служба.

Хелън Родин не отговори.

— Повярвай ми — настоя Ричър.

— Защо тогава е в списъка, по дяволите?

— Аз съм виновен — каза Ричър. — Споменах Пентагона пред баща ти. Понеже не разбирах откъде е научил името ми. И тогава той е почнал да рови. Така и предполагах.

— Ако тя проговори, смятай, че делото е загубено.

— Не може да проговори.

— Защо да не може? По-скоро това възнамерява да направи — да проговори. Кой знае какво ще предприеме сега армията?

В този момент се чу звънецът на асансьора и малката групичка пристъпи към вратата.

— Ще трябва да говориш с нея — каза Хелън. — Тя ще дойде да даде предварителни показания. Постарай се да разбереш какво смята да каже.

— Вече е поне генерал-майор. Не мога да я заставя да ми каже нищо, ако не иска.

— Намери начин — каза Хелън. — Заради доброто старо време.

— Може пък да не искам. Не забравяй, че двамата с нея отново сме от една и съща страна на барикадата. Поне по отношение на Джеймс Бар.

Хелън Родин се извърна и влезе в асансьора.

Вратата се отвори и се озоваха във фоайето на шестия етаж — бели безлични стени, ако не се смяташе вратата от армирано стъкло, водеща към преддверието на интензивното отделение. По табелките Ричър видя, че самото отделение се състои от два изолатора — единия за мъже, другия за жени, две стаи за болни на общ режим и кувьоз за новородени. Доста отблъскващо местенце, каза си той. Нещо средно между затвор и болница, обединило неприятните страни и на двете заведения.

На рецепцията ги посрещна човек в униформа на затворнически надзирател. Претърси ги един по един и ги накара да подпишат декларация за спазване на вътрешния ред. После се появи лекар, който ги въведе в малка чакалня. Лекарят сигурно беше трийсетгодишен, но приличаше на старец, а чакалнята беше обзаведена с тръбни столове със зелена изкуствена тапицерия. Наподобяваха предни седалки от шевролет, модел 1950 г.

— Бар е в съзнание и, общо взето, контактен — каза лекарят. — Състоянието му се води стабилно, но това не означава, че е добре. Затова броят на посетителите при него е ограничен до двама едновременно, като ви молим да бъдете кратки.

Ричър видя Хелън Родин да се усмихва и се досети защо. Полицаите имаха навик да влизат по двама и тя щеше да се падне трета. С тези ограничения може би щеше да остане насаме с клиента си.

— Сестра му е при него в момента — каза лекарят. — Тя помоли да изчакате малко.

Когато лекарят си излезе, Хелън каза:

— Ще вляза първа, сама. Искам да му се представя и да получа съгласието му за моите адвокатски услуги. След мен ще влезе доктор Мейсън да го види. И тогава, в зависимост от заключенията му, ще решим какво да правим по-нататък.

Хелън говореше припряно — изглеждаше притеснена и някак напрегната. Всъщност всички от малката група бяха напрегнати, с изключение на Ричър. Той беше и единственият, който познаваше лично Джеймс Бар. За всеки от останалите Бар беше една непозната величина и те пристъпваха към него плахо, всеки сам за себе си. За Хелън той беше довереник, когото бе поела против волята си. За Мейсън и Нийбър — обект на изследване. Може би един ден щеше да влезе в академичните им трудове, да им донесе слава. Може би беше някаква странна психиатрична загадка, която само чакаше да бъде открита и наименувана. Синдромът на Бар. Същото можеше да се каже и за Алън Данюта. Може би за него целият казус беше един интересен правен прецедент от компетентността на Върховния съд. За да влезе в учебниците. В учебните програми на факултетите по право. „Индиана срещу Бар“. „Бар срещу Съединените щати“. Всички те инвестираха времето и усилията си в един човек, когото дори не бяха виждали.

Те придърпаха по един зелен пластмасов стол и седнаха. Малката чакалня беше притихнала и силно миришеше на хлор. Не се чуваше никакъв звук, освен шумът от налягането на водата в тръбите и далечното писукане на някаква важна животоспасяваща апаратура. Никой не продумваше, но явно всички съзнаваха, че трябва да се въоръжат с търпение. Нямаше смисъл от припряност. Ричър седна срещу Мери Мейсън и се загледа в нея. За специалист от нейния калибър беше сравнително млада. Изглеждаше дружелюбна и мила жена. Беше си избрала очила с големи рамки, през които очите й се виждаха ясно. Погледът й беше предразполагащ и окуражителен. Ричър не можеше да отгатне доколко това беше истина и доколко — заучен лекарски маниер.

— Как го правите? — запита Ричър.

— Кое, психиатричната оценка ли? — каза тя. — Изхождам от презумпцията, че е по-вероятно пациентът да е искрен, отколкото да се преструва. Черепни травми, от които се изпада в двудневна кома, почти винаги се съпровождат и с амнезия. Това отдавна е научно установено. Така че аз просто наблюдавам пациента. При истинска амнезия пациентът винаги е неспокоен и объркан от състоянието си. Виждаш го как се напъва да си спомни. Защото иска да си спомни. Докато симулантите се държат различно. Те просто избягват да говорят за въпросните дни. Сякаш буквално извръщат поглед от тях. Езикът на тялото им е много показателен.

— Струва ми се доста субективно — подхвърли Ричър.

Мейсън кимна.

— Така е. Защото по принцип много трудно се доказва негативно твърдение. Може с помощта на компютърна томография да се изследват различни мозъчни дейности, но полученият образ също е въпрос на субективно тълкуване. Понякога помага и хипноза, но по принцип съдиите се страхуват от хипнози. Така че в крайна сметка аз мога най-много да предложа едно лично мнение, нищо повече.

— А кого е наел прокурорът?

— Някакъв специалист като мен. Аз съм работила и за двете страни.

— Значи, накрая става така, че единият твърди едно, другият друго.

Мейсън отново кимна.

— Обикновено всичко зависи от титлите. Кой има повече инициали след името си. Това е, от което се влияят съдебните заседатели.

— Вие имате доста инициали — подхвърли Ричър.

— Повече от средния гражданин — каза Мейсън.

— Колко ли е забравил наистина?

— Поне последните няколко дни. Ако мозъчната травма е била получена в събота, бих се изненадала много, ако помни нещо от сряда насам. Преди това вероятно има един мъгляв период, от който помни определени неща, а е забравил други. Но това е като минимум. Лично аз съм срещала случаи, при които от паметта се изтриват цели месеци, и то след обикновено сътресение на мозъка, а за кома да не говорим.

— А поне нещо ще успее ли да си възстанови?

— От мъглявия период може би да. Може да започне отзад напред, като се опира на нещата, които все пак помни, и си запълва сам празнотите. Може постепенно да му изплуват отделни случки. Ако кара поред, отпред назад, това много повече ще го затрудни. Така например, ако си спомня последния обяд, може полека-лека да стигне до последната си вечеря. Ако си дава сметка, че е бил на кино, може да си припомни и пътя към дома. Но в даден момент ще се сблъска със стена. И обикновено това е последната вечер преди инцидента, когато си е легнал да спи.

— А дали ще си спомни какво е направил преди четиринайсет години?

Мейсън кимна.

— Дългосрочната му памет би трябвало да е непокътната. Наистина, различните хора имат различни вътрешни дефиниции за дългосрочна памет поради вътрешни химически миграции от една част на мозъка в друга, а освен това няма двама души с еднакъв мозък. Чисто биологическата страна на нещата не е много добре изследвана. Напоследък все по-често се използват метафори от областта на компютрите, но това е напълно погрешно. Защото тук изобщо не боравим с твърди дискове и оперативна памет. Мозъкът е изцяло съставен от органична материя. Все едно да изсипеш чувал с ябълки надолу по стълбището. Някои ще се натъртят, други не. Но все пак мисля, че както и да го погледнеш, четиринайсет години са достатъчно дълъг срок.

Чакалнята отново утихна. Ричър седеше, заслушан в далечното електронно писукане. Явно идваше от машина, която или следеше, или сама предизвикваше сърдечна дейност с честота около седемдесет удара в минута. Приятен, успокояващ звук. После към средата на коридора внезапно се отвори една врата и от нея излезе Роузмари Бар. Беше си взела душ и косата й беше пригладена назад, но изглеждаше недоспала и изтощена, сякаш състарена поне с десет години за едно денонощие. Спря се, огледа се и бавно закрачи към чакалнята. Хелън Родин стана, за да я пресрещне. Двете се спряха една до друга и се заговориха шепнешком. Ричър не чуваше какво си приказват. Вероятно си докладват наученото до момента, каза си той. Два реципрочни доклада: един медицински и един правен. После Хелън хвана Роузмари под ръка и я поведе към групата. Роузмари ги огледа един по един: двамата психиатри, Алън Данюта, Ричър. Не каза нищо. После се обърна и тръгна сама към изхода.

— Избягване на неизбежното — каза Нийбър. — Ние сме дошли тук да изследваме брат й, да го обръщаме, оглеждаме и човъркаме отвсякъде. Физически, психически, правно, метафорично. Това само по себе си е нарушение на личната му неприкосновеност и не звучи приятно. Така че, ако ни обърне внимание, това е все едно да признае, че брат й е в опасност.

— Може би е просто уморена — каза Ричър.

— Сега ще вляза да го видя — каза Хелън.

Тя се обърна и тръгна обратно по коридора към вратата, от която бе излязла Роузмари, отвори я и влезе вътре. Ричър я изпрати с поглед, докато вратата се затвори зад нея. След това се обърна към Нийбър:

— Наблюдавали ли сте преди такива случаи?

— На принуда ли? — попита Нийбър. — А вие?

Ричър се усмихна. Всички психиатри, които познаваше, имаха навика да отговарят на въпроса с въпрос. Може би така ги учеха в университета.

— Виждал съм много такива случаи — отвърна той.

— Но?

— Но обикновено има доста повече доказателства за отправена сериозна заплаха.

— Нима една заплаха срещу сестрата не е сериозна? Вие сам стигнахте до това заключение, ако не се лъжа.

— Тя не е отвлечена. Не я държат като заложница някъде. Той е могъл да й уреди охрана. Или да я застави да напусне града.

— Именно — каза Нийбър. — Можем само да заключим, че са му дадени указания да не прави нищо подобно. Очевидно са му казали да не я посвещава в случая, за да не подозира какво става и така да бъде още по-уязвима. Което само ни доказва колко ефикасна е била принудата. Като са му дали да разбере, че е абсолютно безсилен да се противопостави. И са му го напомняли всеки ден. Предполагам, че е живял в постоянен, парализиращ ужас, обзет от чувство на безпомощност и същевременно на вина заради покорството си.

— Наблюдавали ли сте други такива случаи, когато рационален индивид може така да бъде наплашен, че да извърши нещо подобно?

— Да — отвърна Нийбър.

— Аз също — каза Ричър. — Един-два пъти.

— Онзи, който го е наплашил, сигурно е истинско чудовище. Макар че очаквам да се натъкна и на други фактори, усилващи или умножаващи ефекта на заплахите. Най-вероятно някаква неотдавна приключила връзка, създала у него чувство на зависимост, някаква нещастна обсебеност, болезнен стремеж да се хареса и да впечатли обекта, да бъде оценен и обичан.

— Жена, така ли?

— Не. Човек не убива, за да впечатли жена. При жените това обикновено има обратния ефект. В случая сигурно става дума за мъж. Бар е бил прелъстен, но не в сексуалния смисъл на думата. Обектът е имал особено въздействие върху него.

— Нещо като зависимостта на бета мъжкар от алфа мъжкар.

— Именно — каза отново Нийбър. — А ако е имало някакви остатъчни колебания, те са били окончателно разпръснати от заплахата срещу сестрата. Може би Бар така и не е бил убеден дали тази заплаха е реална, или само шега. Но е решил да не пробва. Човешката мотивация е много сложно нещо. Повечето хора изобщо не съзнават защо вършат това или онова.

— Тук сте прав.

— Вие например съзнавате ли защо вършите разни неща?

— Понякога съзнавам — отвърна Ричър. — Друг път сам не мога да си отговоря. Може би вие ще ми обясните.

— Обикновено услугите ми струват доста скъпо. Затова не мога да си позволя да раздавам безплатни съвети.

— Да кажем, че ви плащам по пет долара на седмица? Нещо като наем, става ли?

Нийбър се усмихна неуверено.

— Ами… по-скоро не — каза той. — Не става.

После чакалнята отново утихна и в течение на десет безкрайни минути не се чу никакъв звук. Изпружил крака далеч напред, Данюта прелистваше някакви книжа в кожено куфарче, закрепено на коленете му. Мейсън седеше със затворени очи, сякаш дремеше. Нийбър гледаше неподвижно в една точка. И тримата очевидно бяха свикнали да чакат. Също и Ричър. Той беше служил във военната полиция в продължение на тринайсет безкрайни години, а нейният девиз беше: Бързай бавно. Той седеше, заслушан в електронния пулс на онази загадъчна машина, и чакаше да мине времето.

Междувременно Григор Лински беше обърнал колата и наблюдаваше входа на болницата в огледалото. Обзалагаше се, че поне шейсет минути няма да се случи нищо. Най-малко шейсет минути, най-много деветдесет. Наум си подреждаше по важност обектите в случай, че не излезеха всички заедно. Кого да игнорира и кого да проследи? Накрая реши да се прикрепи към оня, който си тръгнеше сам. Каза си, че това най-вероятно ще е военният. Защото адвокатите и докторите сигурно щяха да се върнат обратно в кабинета. Те поне бяха предвидими. Докато военният не беше.

Хелън Родин излезе от стаята на Джеймс Бар точно петнайсет минути, след като бе влязла. Тръгна право към чакалнята. Всички седяха и я гледаха. Тя се спря пред Мери Мейсън.

— Ваш ред е — каза Хелън. Мейсън стана и тръгна по коридора. Не взе нищо със себе си. Нито куфарчето, нито бележник и писалка. Ричър я изпрати с поглед, докато вратата се затвори зад нея. После се облегна на стола си и зачака в тишината.

— Бар ми хареса — каза Хелън, като гледаше право пред себе си.

— Как е той? — попита Нийбър.

— Без сили — отвърна тя. — Смазан. Сякаш го е газил камион.

— Смислено ли говори?

— Да. Мисълта му е ясна. Само че не помни нищо. При това не смятам, че се преструва.

— Колко време назад му е изтрито всичко?

— Не мога да кажа. Спомня си, че е слушал бейзболен мач по радиото. Може да е било преди седмица или преди месец.

— Или преди година — обади се Ричър.

— Той прие ли да го защитаваш? — запита Данюта.

— Устно — каза Хелън. — Не може нищо да подпише. Прикован е с белезници към леглото.

— Предаде ли му в какво е обвинен и какви доказателства има срещу него?

— Трябваше — каза Хелън. — Той искаше да знае защо му трябва адвокат.

— Е, и?

— Смята се за виновен.

Няколко мига не се чу никакъв звук. После Алън Данюта затвори куфарчето, постави го на пода до себе си и се изправи на стола — всичко това с едно плавно движение.

— Добре дошли в зоната на здрача — каза той. — Оттук произлиза качественото право.

— До момента няма нищо качествено в този казус — каза Хелън. — Поне засега.

— Ние за нищо на света не можем да го пуснем да се изправи пред съд — обади се Данюта. — Човекът е пострадал поради небрежност на държавата, а сега същата тази държава иска да го осъди на смърт? Дума да не става! Та той не може да си спомни какво е правил на този ден! Как очакваме да се защитава?

— Баща ми ще побеснее.

— Разбира се. Затова трябва да го заобиколим. Ще сезираме направо федералния съд. Във всеки случай става дума за нарушени човешки права. Първо федералния, после апелативния, накрая, ако се наложи, върховния. Такава е процедурата.

— Доста дълга процедура.

Данюта кимна.

— Три години — каза той. — И то ако имаме късмет. Най-приложимият прецедент е делото „Уилсън“, което е отнело около три години и половина. Почти четири.

— При това няма никаква гаранция, че ще спечелим. Може и да загубим.

— В такъв случай отиваме на съд и правим каквото можем.

— Не съм подготвена за такова нещо — каза Хелън.

— Интелектуално, искаш да кажеш? Аз пък чух друго…

— Не, стратегически и тактически. Също и финансово.

— Има асоциации на ветераните от войните, които могат да помогнат с пари. Все пак Бар е служил на родината си. И то с чест.

Хелън не отговори. Погледна към Ричър. Той мълчеше. Беше се извърнал и гледаше в стената. Мислеше си: Тоя тип май пак ще отърве кожата. След поредно убийство?

Алън Данюта се раздвижи на стола си.

— Имаме алтернатива — каза той. — Не е особено привлекателна от правна гледна точка, но все пак я има.

— И каква е тя? — запита Хелън.

— Да дадем на баща ти кукловода. При тези обстоятелства половин хляб е по-добре от нищо. А кукловодът при всички случаи е по-добрата половина.

— Той дали ще се навие?

— Предполага се, че ти го познаваш по-добре от мен. Но трябва да е глупак, за да не се навие. Докато изправи Бар пред съда, ще минат поне три години в жалби и дела. А всеки уважаващ себе си прокурор се стреми да хване по-едрата риба.

Хелън отново погледна Ричър.

— Кукловодът е само една теория — заяви тя. — Нямаме нищо на ръка, с което да я подкрепим.

— Ти избираш — каза Данюта. — Но така или иначе, не можеш да допуснеш Бар да бъде съден.

— Да караме подред — рече Хелън. — Първо да чуем какво мисли Мейсън.

Д-р Мейсън излезе от стаята след двайсет минути. Ричър я наблюдаваше, докато се приближаваше към тях. В походката й, в погледа, в позата на главата — в цялото й поведение нямаше и сянка на колебание. Никаква несигурност, никакви вътрешни съмнения. Тя седна и придърпа полата над коленете си.

— Трайна амнезия — каза тя. — Напълно автентична. Случаят е абсолютно ясен.

— Откога? — попита Нийбър.

— Трябва да проверим кога са били мачовете от шампионската лига по бейзбол — каза тя. — Последното нещо, което помни, е един конкретен мач на „Кардинале“. Но допускам, че загубата на памет е за седмица или повече назад, считано от днес.

— Което включва и петък? — запита Хелън.

— Боя се, че да.

— Е, добре — каза Данюта. — Това е положението.

— Чудесно! — каза Хелън.

Тя стана, а другите я последваха, като всички едновременно се насочиха към изхода, сякаш в някакво несъзнателно колективно усилие на волята, като че Бар ги пришпорваше напред. От жив човек той се беше превърнал едновременно в медицински случай и в правен спор.

— Вие вървете — предложи Ричър.

— Ти оставаш ли? — запита го Хелън.

Ричър кимна.

— Ще надникна да видя какво прави моят стар приятел.

— Защо?

— Не съм го виждал от четиринайсет години.

Хелън се отдели от останалите и пристъпи към него.

— Сериозно, защо? — попита тихо тя.

— Не се бой — отвърна той. — Няма да му изключа системите.

— Надявам се.

— Не мога, и да искам — каза той. — Нямам алиби.

Тя се поколеба за момент. Не каза нищо. Обърна се и се върна при другите. Всички си тръгнаха заедно. Ричър ги видя как минаха един по един покрай охраната, излязоха през стоманената врата и се упътиха към асансьорите. Щом се скриха от погледа му, той се извърна и закрачи към стаята на Бар. Не почука. Спря се за миг пред вратата, колкото да си поеме дъх, завъртя металната топка и влезе.

7

Отоплението беше усилено докрай, в стаята беше горещо като в пещ. От едната страна имаше голям прозорец с бели щори, пуснати, за да спират слънцето. През процепите се процеждаше мека светлина. Цялата стая сияеше в млечно бяло. Беше задръстена от медицинска апаратура. Изключен респиратор. Стойки за системи. Монитори за сърдечна дейност. И всевъзможни тръбички, торбички, жички.

Бар лежеше по гръб на легло в средата на стаята. Без възглавница. Главата му беше подпряна неподвижно в метална скоба. Черепът му беше избръснат, дупките по него — внимателно превързани. Лявото му рамо беше бинтовано чак до лакътя. Дясното му рамо беше голо и без видими белези от насилие, ако не се смяташе бледата изтъняла кожа. Гръдният му кош беше омотан в бинтове. Завивката беше подгъната назад на кръста му. Ръцете му бяха изпружени отстрани на тялото и приковани с белезници за тръбната рамка на леглото. От лявата стърчаха интравенозни игли, привързани за китката с лейкопласт. На средния пръст на лявата му ръка беше поставена метална щипка с жичка, свързана със сива метална кутия. Изпод превръзките на гръдния му кош се подаваха червени кабели, водещи към някаква машина с екран. По екрана се нижеше безкрайна, тук-там назъбена линия, която напомни на Ричър за фонограмата на пушечните изстрели. Остри шипове и помежду тях — дълги равни участъци. При всеки шип машината издаваше приглушено писукане.

— Кой е? — попита Бар.

Гласът му беше отслабнал. Говореше бавно и с мъка.

— Кой е? — попита отново той. Главата му беше хваната здраво в скобата и не можеше да я обръща настрани. Можеше само да движи очите си — наляво-надясно, нагоре-надолу.

Ричър пристъпи напред. Наведе се мълчаливо над леглото. Не каза нищо.

— Ти? — каза Бар.

— Аз — отвърна Ричър.

— Защо?

— Знаеш защо.

Ръцете на Бар потрепериха. Жичката, свързана с щипката на средния му пръст, се затресе. Веригата на китката му изтрака по тръбната рамка на леглото.

— Май те изложих този път — каза тихо той.

— Май да — отвърна Ричър.

Той стоеше до него и го гледаше право в очите — единственото нещо, което Бар можеше свободно да движи. Всичко останало беше приковано към леглото, а голяма част от тялото му беше омотана в бинтове като мумия.

— Нищо не си спомням — каза Бар.

— Сигурен ли си?

— Всичко ми се губи.

— Нали ти е ясно какво ще ти се случи, ако ме будалкаш?

— Предполагам.

— Умножи го по три, за по-сигурно.

— Не те будалкам — каза Бар. — Наистина нищо не си спомням. — Гласът му беше тих, безпомощен, объркан. Не се оплакваше, нито се защитаваше. Не се и извиняваше. Просто констатираше факта, може би с нотка на съжаление или на молба да бъде разбран.

— Разкажи ми за мача — каза Ричър.

— Беше по радиото.

— Не по телевизията?

— Предпочитам радио — каза Бар. — Като едно време. Когато бях дете. Откакто се помня, все радио слушам. Още от Сейнт Луис. От онези летни вечери — хубаво топло временце, а по радиото предават бейзболен мач…

Той млъкна.

— Добре ли си? — запита Ричър.

— Боли ме главата. Имам чувството, че са ме оперирали.

Ричър не каза нищо.

— Не обичам да гледам бейзбол по телевизията — добави Бар.

— Не съм дошъл да те питам какво обичаш.

— Ти гледаш ли мачове по телевизията?

— Нямам телевизор — каза Ричър.

— Наистина ли? Трябва да си купиш. Струва стотина долара. Може и по-малко, ако не е голям. Виж в телефонния указател.

— Нямам телефон. Нито къща.

— Как да нямаш? Нали не си вече във войската?

— Ти пък откъде знаеш?

— Никой не стои вечно във войската. Поне по мое време беше така.

— Някои от хората, дето бяха по твое време, са си още там — каза Ричър, имайки предвид Айлийн Хътън.

— Офицерите — каза Бар. — Никой друг.

— Аз бях офицер — натърти Ричър. — Това поне трябва да го помниш.

— Но не беше като останалите. Това имах предвид.

— И с какво бях по-различен?

— Изкарваше си хляба с труд.

— Я сега ми разправи за мача.

— Защо нямаш още къща? Как я караш?

— Сега за мен ли се притесни?

— Не ми е приятно, когато виждам хора да пропадат.

— Не се бой за мен — каза Ричър. — Добре се справям. Ти си тоя, дето е загазил.

— Сега полицай ли си? Къде, тук ли? Не съм те виждал по тия места.

Ричър поклати глава.

— Обикновен гражданин.

— Къде живееш?

— Никъде. Или където дойде.

— Защо си дошъл?

Ричър не отговори.

— Аха, разбрах — каза Бар. — За да ме довършиш.

— Разкажи ми за мача.

— Играеха „Къбс“ срещу „Кардинале“ — каза Бар. — Бяха почти наравно. „Кардинале“ спечелиха в последния момент, с малка преднина. „Къбс“ бяха повели, но ония ги финтираха, изчакаха ги да се изтощят и накрая поведоха по точки.

— Явно добре си го запомнил.

— Аз съм голям почитател на „Кардинале“. Открай време следя всичките им мачове.

— И кога стана това?

— Дори не знам какъв ден сме днес.

Ричър не каза нищо.

— Не мога да повярвам, че съм извършил това, което твърдят — каза Бар. — Просто не мога!

— Има доста улики — каза Ричър.

— Наистина ли?

— Извън съмнение.

Бар затвори очи.

— Колко души? — запита той.

— Петима.

Гръдният кош на Бар започна трескаво да се повдига и спуска. От очите му бликнаха сълзи. Устата му се разтвори в разкривена елипса. Плачеше, без да може да движи главата си.

— Но защо съм го направил? — каза той.

— А защо го направи първия път? — запита Ричър.

— Тогава се бях побъркал — каза Бар.

Ричър не отговори.

— Нямам извинение — каза Бар. — Тогава бях друг. А си мислех, че сега съм вече нов човек. Положих усилия, работих над себе си. Та оттогава са минали четиринайсет години!

Ричър не отговори.

— Идеше ми да се самоубия — продължи Бар. — За тогава говоря, нали разбираш? На два-три пъти замалко не го направих. Толкова ме беше срам. Само дето ония типове в Кувейт Сити се оказаха също мръсници. Това беше единствената ми утеха. В тази мисъл се бях вкопчил, тя беше моето изкупление.

— За какво са всички тия пушки и пищови в къщата ти?

— Не намерих сили да ги изхвърля. Оставих ги да ми напомнят. И да ми помагат да не кривна от пътя. Без тях щеше да е по-лесно да не кривна, но нямаше да е така истинско.

— Използваш ли ги понякога?

— От време на време. Не често.

— Как?

— Ходя на едно стрелбище.

— Къде? Полицията провери навсякъде.

— Не тук. Ходя в съседния щат, в Кентъки. Там има стрелбище, не е скъпо.

— Познаваш ли градския площад с пешеходната зона?

— Разбира се. Нали съм тукашен…

— Разкажи ми сега как го направи.

— Не помня изобщо какво съм направил.

— Тогава ми кажи как би го направил. Теоретически. Все едно си на учебна стрелба.

— Какви са обектите?

— Пешеходци. Хора, които излизат от сградата на Държавната автомобилна инспекция.

Бар отново затвори очи.

— Значи такива хора съм застрелял?

Ричър кимна.

— Да, петима.

Бар отново заплака. Ричър придърпа един стол, обърна го с облегалката напред и го възседна като кон.

— Кога? — запита Бар.

— В петък следобед.

Бар притихна и дълго не издаде звук.

— И как са ме хванали? — запита накрая той.

— Ти ми кажи.

— Да не са ме спрели от пътната полиция?

— Защо мислиш така?

— Щях да изчакам до по-късен час. Може би до пет, пет и нещо. Да спра на надлеза зад библиотеката. Слънцето щеше да ми идва в гръб, за да няма отражение от оптическия прицел. Щях да отворя десния прозорец на колата, да изпразня пълнителя, после да дам газ и да офейкам. Единственият начин да ме хванат би бил, ако някой от пътната полиция ме спре за проверка и види пушката на предната седалка. Само че аз щях да предвидя това, нали така? Щях да скрия пушката и да карам полека, без да бързам. Защо да се излагам на излишни рискове?

Ричър не отговори.

— Какво? — продължи Бар. — Може пък някой пътен полицай да е спрял до мен, докато съм седял в колата. Така ли е станало? Да си е помислил, че съм закъсал нещо. Пукнал съм гума или съм свършил бензина…

Ричър мълчеше.

— Ти притежаваш ли пластмасов конус за отбиване на движението?

— Какво?

— Оранжев пластмасов конус.

Бар понечи да отрече, но се сепна и спря.

— При мен май има някакъв конус — каза той. — Не съм сигурен дали точно го притежавам, или не. Преди време ми асфалтираха площадката пред гаража. Работниците бяха поставили конуса, за да не минават коли. После забравиха да си го приберат.

— И какво направи с него?

— Сложих го в гаража.

— Там ли е още?

— Предполагам, че да. Почти съм сигурен.

— Кога ти асфалтираха площадката?

— В началото на пролетта, струва ми се. Преди няколко месеца.

— Имаш ли фактури?

Бар се опита да поклати глава, но скобата се впи в черепа му и той примижа от болка.

— Цялата работа миришеше на контрабанда — отвърна той. — Сигурно бяха задигнали асфалта от някой общински строеж. Може би от Първа улица. Свършиха работата, платих в брой и те се изнесоха тихомълком.

— Имаш ли приятели?

— Имам няколко.

— Какви са те?

— Ами обикновени хора. Двама-трима мъже.

— Нови приятели имаш ли?

— Не, нямам.

— Жени?

— Жените не ме харесват.

— Разправи ми за мача.

— Вече ти разправих.

— Къде го слуша? В колата? Вкъщи?

— Вкъщи — отвърна Бар. — Както си ядях.

— Това спомняш ли си го?

Бар примигна.

— Онази, психарката, каза, че трябвало да се опитам да си възстановя обстоятелствата. Така щели да ми изплуват още спомени. Бях в кухнята и ядях пиле. Студено. С чипс, от плика. Това си го спомням. Но само дотук.

— А за пиене? Бира, сок, кафе?

— Не помня. Спомням си само, че слушах мача. Имам хубаво радио, в кухнята. Имам и телевизор, но никога не гледам мачове, само ги слушам. Така съм свикнал от дете.

— Как се чувстваше?

— В какъв смисъл?

— Беше ли ти хубаво? Тъжно? Нормално?

Известно време Бар не отговори.

— Психарката ми зададе същия въпрос — рече накрая той. — Казах й, че съм се чувствал нормално, но всъщност, като си помисля, ми беше хубаво. Сякаш на хоризонта се задаваше нещо хубаво.

Ричър мълчеше.

— Яко съм оплескал работата, така ли? — попита Бар.

— Разкажи ми за сестра си — каза Ричър.

— Тя току-що беше тук — отвърна Бар. — Малко преди да дойде адвокатката.

— Какво ти е отношението към нея?

— За мен тя е всичко на света.

— Какво би направил, за да я защитиш?

— Заради нея бих направил всичко — заяви Бар.

— В какъв смисъл всичко?

— Ако ми позволят, бих се признал за виновен. Но тя във всеки случай ще трябва да напусне града, може би да си смени и името. Но ще гледам да й спестя каквото мога. Радиото ми е подарък от нея. За рождения ми ден. Да си слушам бейзболни мачове.

Ричър мълчеше.

— Та защо си тук? — запита Бар.

— За да те съсипя.

— Заслужавам си го.

— Ти не си стрелял от надлеза. Бил си в новия гараж.

— Оня на Първа улица?

— В северното крило.

— Но това е лудост! Защо съм стрелял оттам?

— Помолил си първия си адвокат да ме открие. Още в събота.

— За какво ми е притрябвало? Ти си последният човек на света, когото бих желал да виждам. Знаеш всичко за Кувейт Сити. Защо да ровим там?

— Кога се падаше следващият мач на „Кардинале“?

— Не знам.

— Опитай се да си спомниш. Искам да осмисля за себе си обстоятелствата.

— Не мога да си спомня — каза Бар. — Всичко ми се губи. Спомням си само победното заточване, и толкова. Коментаторите щяха да полудеят. Знаеш ги какви са. Все не им се вярва. Представи си, да загубиш толкова глупаво. Но пък тия „Къбс“ все намират начин да оплескат работата накрая.

— А какво стана преди мача? Същия този ден?

— Не помня.

— Какво би правил обикновено?

— Нищо особено. Аз никога не правя нещо кой знае какво.

— Как завърши предишният мач на „Кардинале“?

— Не си спомням.

— Какво е предпоследното събитие, което си спомняш?

— Не съм сигурен. Може би как ми асфалтираха площадката.

— Но това е било преди месеци.

— Спомням си, че ходих някъде — каза Бар.

— Кога?

— Не съм сигурен. Неотдавна.

— Сам ли?

— Може би с други хора. Не съм сигурен. Нито пък си спомням къде ходих.

Ричър не каза нищо. Облегна се на стола си и се заслуша в тихото писукане на машината за поддържане на сърцето. Пулсът се беше забързал. Белезниците потракваха по рамката на леглото.

— Какво има в тези системи? — попита Бар.

Ричър примижа срещу светлината от прозореца и прочете надписите на полиетиленовите торби.

— Антибиотици — каза той.

— Обезболяващи няма ли?

— Не.

— Сигурно си мислят, че не заслужавам.

Ричър не отговори.

— Ние двамата се знаем отдавна, нали? — попита Бар. — Ти и аз.

— Не съвсем — каза Ричър.

— Не искам да кажа, че сме точно приятели.

— Е, точно това не сме.

— Но бяхме свързани помежду си.

Ричър не отговори.

— Не бяхме ли? — настоя Бар.

— В известен смисъл — отвърна Ричър.

— Е, тогава би ли направил нещо за мен? — попита Бар. — Нещо като услуга?

— Какво например?

— Извади иглите от ръката ми.

— Защо?

— За да се инфектирам и да умра.

— Няма да стане — каза Ричър.

— Защо?

— Не ти е дошло времето — отвърна Ричър.

После се надигна, отмести стола си до стената и излезе от стаята. Отметна се при охраната, мина през двойната врата и слезе с асансьора до улицата. Колата на Хелън Родин не беше на паркинга. Явно си бе тръгнала, без да го изчака. Той тръгна пеша обратно към центъра.

След като извървя десетте преки през строежите, Ричър най-напред се отби в библиотеката. Беше късен следобед, но тя беше още отворена. Унилата жена на информацията му каза къде се събират старите вестници. Той започна с купчината от предишната седмица на някакъв местен вестник, от който беше прочел брой в автобуса. Прескочи неделя, събота и петък и започна от четвъртък, сряда и вторник. Още във втория брой намери това, което търсеше. „Къбс“ от Чикаго бяха играли серия от три мача в Сейнт Луис, като първият беше във вторник. Същият мач, който му беше описал Бар. Беше протекъл при известен превес на „Къбс“, но накрая „Кардинале“ ги бяха финтирали, бяха ги изчакали да се изтощят и в последния момент бяха обърнали резултата. Мачът беше завършил около десет вечерта.

Бар бе чул истеричните крясъци на спортните коментатори шейсет и седем часа преди да открие огън.

После Ричър намери обратния път до полицейския участък. Четири преки на запад, една на юг. Не се притесняваше, че ще го завари затворен. Имаше вид на учреждение, което никога не затваря. Отиде при дежурния и от името на защитата заяви правото си на повторен оглед на събрания доказателствен материал. Дежурният се обади по вътрешния телефон на Емерсън и след като затвори, посочи с пръст към гаража на Белантонио.

Белантонио очакваше Ричър и му отключи вратата. Почти нищо не се беше променило, но Ричър веднага забеляза два нови листа с бележки, и двата в найлонови калъфчета, забодени под и над оригиналните страници на корковата дъска за обяви, сякаш допълнения към първоначалните улики.

— Нещо ново? — попита той.

— Винаги има по нещо ново — отвърна Белантонио. — Не спим.

— И какво е новото?

— Животинска ДНК — каза Белантонио. — Точно съвпадаща с козината от кучето на Бар, открита на местопроизшествието.

— Къде е сега кучето?

— Приспано е.

— Това е жестоко.

— А, това ли било жестоко?!

— Горкото куче нищо не ви е направило.

Белантонио си замълча.

— Друго какво? — запита Ричър.

— Направихме допълнителни тестове с влакната от мокета, както и балистични експертизи. Всичко съвпада абсолютно. Тази марка боеприпаси е сравнително рядка, а успяхме да установим, че Бар ги е купил преди по-малко от година. От Кентъки.

— Ходил е на някакво стрелбище там.

Белантонио кимна.

— И това го установихме.

— Друго?

— Оранжевият конус е на строителния отдел към общината. Не знаем кога и откъде го е задигнал.

— Друго?

— Мисля, че това е всичко.

— А къде са негативите?

— Какви негативи?

— Досега ми казваш само добри новини. Къде са въпросите, на които нямате отговор?

— Не мисля, че има такива.

— Сигурен ли си?

— Сигурен съм.

Ричър огледа още веднъж наредените в каре дъски за обяви, като се взираше внимателно във всяко листче, закачено по тях.

— Играеш ли покер? — попита той.

— Не.

— Умно — каза той. — Защото си ужасно слаб като лъжец.

Белантонио не отговори.

— Трябва да се замислиш — каза той. — Ако Бар се измъкне, ще ти разкатае фамилията в съда заради това куче.

— Няма да се измъкне — каза Белантонио.

— Така е — каза Ричър. — И аз мисля, че няма.

Емерсън чакаше пред вратата на Белантонио. Беше по сако, но без вратовръзка. В погледа му се четеше раздразнение, като на полицай, принуден да се занимава с адвокати.

— Видя ли го? — попита той. — Беше ли в болницата?

— От вторник вечер насам всичко му се губи — каза Ричър. — Чака те тежка битка.

— Страхотно, няма що.

— Да си охранявате по-добре затворите!

— Родин ще докара експерти.

— Дъщеря му вече го направи.

— Има и правни прецеденти.

— Които могат да се тълкуват и така, и така.

— Ти да не би да искаш да видиш това нищожество на свобода?

— Проблемът е твой — каза Ричър. — Не мой.

— Е, добре, само ти да си доволен.

— Никой не е доволен — промърмори Ричър. — Поне засега.

От полицейския участък той отиде пеша до черната стъклена кула. Хелън Родин беше зад бюрото си, вторачена в лист хартия. Беше сама. Данюта, Мейсън и Нийбър си бяха тръгнали.

— Роузмари е питала брат си за Кувейт Сити — каза тя. — Съобщи ми го, след като излезе от стаята му в болницата.

— Е, и? — попита Ричър.

— Той й признал, че всичко е истина.

— Разговорът едва ли е бил приятен.

Хелън Родин поклати глава.

— Роузмари е напълно съсипана. Джеймс също бил покрусен. Не можел да повярва, че отново го е направил. Че с един удар е зачеркнал четиринайсет години от живота си.

Ричър не каза нищо. В стаята настана тишина. После Хелън му показа листа, който четеше.

— Айлийн Хътън била бригаден генерал — каза тя.

— Значи е израснала — каза Ричър. — Когато я познавах, беше едва майор.

— А ти?

— Капитан.

— Това не е ли било незаконно?

— Формално, да. За нея.

— Тя е била към военната прокуратура.

— Прокурорите също нарушават закона, като всички останали.

— Тя още се води към военната прокуратура.

— Разбира се. Те не подлежат на преквалификация.

— Работи в Пентагона.

— На умните хора там им е мястото.

— Утре ще бъде тук.

Ричър не каза нищо.

— За да даде показания — добави Хелън.

Ричър мълчеше.

— Явяването й е насрочено за четири следобед. Най-вероятно ще пристигне сутринта и още от летището ще си вземе стая в хотел. Понеже ще се наложи да нощува в града. Няма да има време да хване обратния полет.

— Да не ми намекваш да я поканя на вечеря?

— Не — каза Хелън. — Нямах това предвид. По-скоро бих те помолила да я поканиш на обяд. Преди още да се е срещнала с баща ми. Искам да знам за какво идва тук.

— Приспали са кучето на Бар — каза Ричър.

— Беше старо.

— Това не те ли смущава?

— Трябва ли да ме смущава?

— Това куче никому нищо лошо не е направило.

Хелън не отговори.

— В кой хотел ще отседне Хътън? — попита Ричър.

— Нямам представа. Ще трябва да я посрещнеш на летището.

— С кой полет пристига?

— И това не знам. Но от Вашингтон няма директни полети. Предполагам, че ще се прекачи в Индианаполис. Тук ще пристигне най-рано към единайсет.

Ричър не каза нищо.

— Извинявам се — рече Хелън, — задето казах на Данюта, че не разполагаме с никакви доказателства за кукловода. Не исках да омаловажавам тезата ти.

— Беше права — каза Ричър. — Наистина нямахме доказателства. Поне тогава.

Тя го погледна.

— Но?

— Но сега имаме.

— Какво?

— В полицейския участък празнуват — каза той. — Мислят, че са събрали всичко: влакна от мокета, балистични експертизи, кучешка ДНК, касовата бележка за патроните от някакъв магазин в Кентъки, проверили са и за конуса, който бил на общината.

— Но? — повтори Хелън.

— Но нямат запис на Джеймс Бар, когато е отишъл да постави конуса, за да си запази място в гаража.

— Сигурен ли си?

Ричър кимна.

— Вероятно са изгледали записите от камерите хиляда пъти. Ако го бяха засекли как влиза първия път, щяха да отпечатат снимки от записа и да ги окачат на видно място. Но не видях такива снимки, което означава, че нямат запис. Което на свой ред означава, че Бар не е отишъл сам да постави конуса.

— Следователно някой друг го е направил.

— Кукловодът — каза Ричър. — Или някоя от другите му кукли. И това е станало след вторник вечерта. Бар си спомня, че до вторник конусът е бил в гаража му.

Хелън го изгледа.

— Който и да го е занесъл там, сигурно го има на записите.

— Правилно — каза Ричър.

— Но в тоя гараж влизат стотици коли.

— Можем да елиминираме една част. Търсим ниска кола, седан. Такава, която не може да мине по селски коловоз.

— Значи кукловодът наистина съществува, така ли?

— Няма друго обяснение за станалото.

— Алън Данюта вероятно е прав — каза Хелън. — Баща ми ще размени Джеймс Бар срещу кукловода. Трябва да е глупак, за да не го направи.

Ричър не отговори.

— Което означава, че Бар ще се измъкне — каза Хелън. — Нали разбираш това? Няма друг начин. Правните проблеми, пред които е изправено обвинението, са непреодолими.

Ричър мълчеше.

— И аз не съм особено удовлетворена — продължи тя. — Но при мен това е въпрос на тълкуване. Все някак ще мога да представя нещата в положителна за мен светлина. Поне се надявам. Мога да обвиня слабата охрана в затвора. Да кажа, че не аз съм го измъкнала.

— Но? — запита Ричър.

— Но ти какво ще правиш? Дойде специално дотук, за да се разплатиш с него веднъж завинаги, а той ще се измъкне под носа ти.

— Не знам какво ще правя — каза Ричър. — Пък и какъв ли избор имам?

— Само две възможности, като и двете ме ужасяват. Първо, можеш да откажеш да ми помагаш повече в търсенето на кукловода. Аз няма да се справя сама, а Емерсън изобщо няма да си даде труда.

— И второ?

— Можеш сам да се разплатиш с Бар.

— Тук си права.

— Само дето няма да го направиш. Защото това би означавало доживотен затвор, и то ако имаш късмет.

— Ако ме хванат.

— Ще те хванат. Аз поне ще знам, че си ти.

Ричър се усмихна.

— И ще идеш да ме изпееш?

— Ще се наложи — каза Хелън.

— Не и ако съм те наел за адвокат. Тогава няма да кажеш дума.

— Но аз не съм ти адвокат.

— Бих могъл да те наема.

— Роузмари Бар също ще знае, че си ти, а тя ще те изпее, без да се замисли. Също и Франклин. Той те чу, като разправяше историята за Кувейт Сити.

Ричър кимна.

— Наистина не знам какво да правя — повтори той.

— Как можем да открием тоя тип?

— Ти сама ме попита за какво ми е притрябвало да го откривам.

— Защото ми се струва, че не си от ония, които си оставят работата наполовина.

Ричър замълча.

— Мисля, че искаш да научиш истината — каза Хелън. — И се дразниш, когато се опитват да те изпързалят. Когато те правят на балама.

Той продължаваше да мълчи.

— Освен това цялата тая история смърди — продължи Хелън. — До момента имам шест жертви. Петимата убити и самият Бар.

— Така смисълът на понятието „жертва“ става доста разтеглив, не мислиш ли?

— Доктор Нийбър смята, че тук има замесен друг човек. Най-вероятно някакъв нов познат. Нов приятел. Можем да разработим тази следа.

— Бар ми каза, че няма нови приятели — отвърна Ричър. — Само двама-трима стари.

— Дали е истина?

— Не смятам, че лъжеше.

— Значи Нийбър греши?

— Нийбър налучква. Той е психиатър. Такива като него само това правят, налучкват.

— Бих могла да попитам Роузмари.

— Тя дали познава приятелите му?

— Възможно е. Двамата са много близки.

— Разпитай я и направи списък — каза Ричър.

— Доктор Мейсън също ли налучква?

— Без съмнение — отвърна Ричър. — Но в нейния случай смятам, че налучква правилно.

— Ако доктор Нийбър греши за приятеля, какво правим?

— Предприемаме активни мерки.

— Как?

— Снощи някой сигурно ме е проследил, а за тази сутрин съм убеден, че един ме следеше. Видях го отвън, на площада. Така че следващия път, като го мерна, ще си поприказваме. Той ще ми каже за кого работи.

— Просто така?

— Хората обикновено ми отговарят, като ги питам нещо.

— Защо?

— Защото питам вежливо.

— Гледай и Айлийн Хътън да я попиташ вежливо.

— Хайде, до скоро! — каза Ричър.

Той тръгна на юг, подмина хотела и намери някакво евтино заведение, където влезе да вечеря. После се върна бавно на север, пресече площада, мина покрай черната стъклена кула, под надлеза на шосето и стигна чак до бара с телевизорите. Макар да се разхожда близо час по улиците, не забеляза никого зад себе си. Никакви недъгави мъже в странни костюми. Никакви подозрителни типове.

Барът с телевизорите беше полупразен; многото екрани предаваха един и същ бейзболен мач. Ричър си намери маса в ъгъла и се загледа в близкия екран. „Кардинале“ играеха срещу „Астрос“ в Хюстън. Играта беше вяла, както става в края на сезона, когато често и двата отбора са се примирили със заеманите места в класацията и не се напъват много. По време на рекламите той наблюдаваше вратата на бара. Не видя никого да влиза. В дълбоката провинция вторник беше още по-скучен от понеделник.

Григор Лински извади мобилния си телефон и набра номер.

— Върна се в същия бар — каза той.

— Видя ли те? — попита Зека.

— Не.

— Защо се е върнал в бара?

— Без причина. Все някъде е трябвало да отиде. Преди това цял час се мота безцелно насам-натам, може би очакваше да му се покажа.

Кратко мълчание.

— Нека си седи там — каза Зека. — А ти ела да поговорим.

Алекс Родин позвъни на Емерсън вкъщи. Емерсън тъкмо беше седнал на късна вечеря с жена си и двете си дъщери и никак не се зарадва на обаждането. Взе слушалката, излезе в антрето и приседна на второто стъпало на стълбището за горния етаж, приведен напред, с лакти на коленете, притиснал с рамо слушалката към ухото си.

— Трябва да предприемем нещо спрямо тоя Джак Ричър — каза му Родин.

— Не смятам, че той ни пречи с нещо — отвърна Емерсън. — Може би му се иска, но фактите са налице. Имаме предостатъчно улики, за да осъдим Бар.

— Вече не става въпрос за улики — каза Родин. — Главният ни проблем е амнезията. Не знаем до каква степен защитата ще се опита да я използва като довод.

— Това зависи от дъщеря ти.

— Тоя тип й влияе зле. Изчетох томове с правни прецеденти, направих справка с наказателнопроцесуалния кодекс. Тази материя е много слабо разработена. Ключовият въпрос сега дори не е дали Бар си спомня въпросния ден, а дали разбира процедурата днес, в този момент, а също и дали разполагаме с нужните доказателства, за да го осъдим и без неговите показания.

— Бих казал, че разполагаме с достатъчно.

— И аз мисля така. Но Хелън трябва да преглътне това. Да се съгласи по принцип. За нея обаче се е залепил някакъв тип, който през цялото време й мъти главата. Познавам я. Докато не го разкараме, тя няма да клъвне.

— Не виждам с какво мога да помогна.

— Искам да го арестуваш.

— Не мога — каза Емерсън. — Някой първо трябва да се оплаче.

Родин млъкна за момент.

— Е, наблюдавай го — каза той. — Ако се изплюе на тротоара, веднага го прибираш и му даваш да се разбере.

— Тук не е Дивият запад — възрази Емерсън. — Нямам право да го изхвърля от града.

— Един арест може да свърши работа — каза Родин. — Колкото да развали магията за Хелън. Той й влияе в грешна посока, тласка я към неща, които не бива да върши. Познавам я добре. Ако той се махне от живота й, тя ще ни поднесе Бар на тепсия.

Докато крачеше към колата си, Лински усещаше силни болки в кръста. Един час на крака беше максимумът, който можеше да понесе. Преди много години прешлените на гръбнака му бяха чупени методично и компетентно, със заострен стоманен чук. Най-напред опашният, после следващите нагоре, чак до извивката на кръста — един по един, последователно и бавно, без припряност. Повечето пъти мъчителите бяха оставяли всеки прешлен да зарасне, преди да минат на следващия, а когато зарастваше и последният, започваха отначало. Наричаха тази игра „ксилофон“, по който с чук свиреха гамата. В един момент той бе престанал да брои колко пъти бяха изсвирили гамата по гръбнака му.

Но Лински никога не говореше за това. Защото със Зека се бяха отнесли още по-зле. Седалката на кадилака беше комфортна и той с облекчение се отпусна на нея. Кадилакът беше хубава кола — возеше меко, беше с безшумен двигател и превъзходно радио. Кадилаците бяха част от чара на Америка — наред с наивното население и безпомощната полиция. Лински беше живял в различни страни и никога не се двоумеше в коя от тях се е чувствал най-удовлетворен. На други места, в други периоди от живота си той бе ходил пеша, бе пълзял, бе се въргалял в калта, бе мъкнал на гръб тежки камъни — а тук се возеше в кадилак.

Той подкара колата и скоро стигна до къщата на Зека, която се намираше на около дванайсет километра северозападно от града, в съседство с някаква каменоломна. Каменоломната беше промишлена постройка, издигната преди около четирийсет години върху жила от бял варовик, открита случайно под земеделските земи. Къщата на Зека беше на повече от век, грамадна и претенциозна, построена по поръчка на заможен тогавашен търговец на манифактура. От нея лъхаше на буржоазен разкош и разточителство, но иначе беше удобна за живеене — в същия смисъл, в който кадилакът беше удобна кола.

Най-хубавото на къщата беше това, че се намираше в средата на обширно равно поле. Преди години около нея бе имало красив парк, но Зека беше наредил да изсекат всички дървета и да изкоренят храстите, за да се открие цялостна гледка околовръст. Ограда нямаше, защото самата мисъл да прекара още един ден от живота си зад бодлива тел му беше непоносима. По същата причина на вратите нямаше никакви специални ключалки, катинари и резета. Тази привидно достъпна, отвсякъде отворена къща беше най-хубавият подарък, който Зека бе успял да си направи. Но тя в никакъв случай не беше незащитена. Навсякъде имаше охранителни камери. Никой не можеше да се приближи незабелязано към нея. През деня всякакви посетители се виждаха поне от двеста метра, а през нощта специални устройства и камери за нощно наблюдение ги различаваха безпогрешно почти на същото разстояние.

Лински паркира и предпазливо се измъкна от колата. Нощта беше тиха. Каменоломната приключваше работа точно в седем всяка вечер и мрачният й силует оставаше притихнал до следващата сутрин. Лински й хвърли бегъл поглед, после се извърна и тръгна към къщата. Входната врата се отвори още щом я наближи. Отвътре бликна ярка светлина и той видя, че лично Владимир е слязъл да го посрещне, от което следваше, че и Ченко ще чака на горния етаж, което на свой ред означаваше, че Зека е събрал най-доверените си хора. Следователно Зека беше разтревожен.

Лински си пое дъх, но бързо се окопити и влезе вътре, без да се двоуми. В края на краищата какво толкова можеха да му направят, което други не му го бяха направили далеч преди тях? При Владимир и Ченко беше различно, но човек като Лински, на неговата възраст и с неговия опит, отдавна не можеше да се учуди или уплаши от каквото и да било.

Владимир не каза нищо. Само затвори вратата и тръгна по стълбите след Лински. Къщата беше на три етажа. Партерният не се ползваше за нищо друго, освен за наблюдение на околността. Стаите бяха съвсем празни, с изключение на една, където на продълговата маса бяха разположени четири монитора, свързани с широкоъгълни охранителни камери, насочени на юг, запад, север и изток. Сигурно сега Соколов седеше срещу тях и ги наблюдаваше неотлъчно. Или Раскин. Двамата се редуваха на дванайсет часа. На втория етаж имаше кухня, трапезария, дневна и кабинет. На третия се намираха баните и спалните. Всичките важни дела се вършеха на втория етаж. От дневната до Лински достигна гласът на Зека, който го викаше. Той влезе направо, без да чука. Зека седеше на едното кресло, стиснал между дланите си стъклена чаша чай. Ченко лежеше проснат на дивана. Владимир се шмугна зад Лински и приседна на дивана до Ченко. Лински остана прав и зачака неподвижен.

— Сядай, Григор — каза Зека. — Никой не се сърди на теб. Грешката беше на момчето.

Лински кимна и седна на другото кресло — малко по-близо до Зека, отколкото Ченко, в съответствие с установената йерархия. Зека беше на осемдесет, а самият Лински минаваше шейсет. Ченко и Владимир бяха и двамата някъде между четиридесет-петдесетгодишни — солидни мъже, но в сравнение с другите двама си оставаха хлапаци, които не можеха да се похвалят с биографиите на Зека и Лински.

— Чай? — попита Зека на руски.

— Да, с удоволствие — отвърна Лински.

— Ченко — обърна се Зека, — донеси на Григор чаша чай.

Лински се усмихна вътрешно. Ченко да му сервира чай — това беше признание за изключителна важност. При това Ченко скочи с готовност да изпълни поръчката. Запъти се чевръсто към кухнята и след секунда се върна с чашка чай върху малко сребърно подносче. Ченко беше дребен мъж — нисък, жилест, почти безплътен. Гъстата му, груба черна коса стърчеше безформено във всички посоки, макар редовно да я подстригваше. Докато Владимир беше друг човек — висок, атлетичен и рус. И невероятно силен. Беше много възможно някъде в миналото в рода му да се е вляла германска кръв. Може би баба му я бе прихванала, като зараза, от някой немец през 1941 г.

— Тук си говорим — започна Зека.

— Е, и? — запита Лински.

— Трябва да приемем факта, че сгрешихме. Направихме само една грешка, но може да се окаже твърде досадна.

— С конуса — каза Лински.

— Бар, разбира се, го няма никъде записан как го слага — каза Зека.

— Естествено.

— Но от това дали произтича проблем?

— Вие как мислите? — попита учтиво Лински.

— Всяко нещо притежава точно толкова важност, колкото му придадем — каза Зека. — На Емерсън и на прокурора Родин не им пука толкова. За тях това е дребна подробност, с която едва ли ще са склонни да се занимават. За какво им е? Те нямат интерес сами да си създават спънки. При това нито един казус не е перфектен. И те го знаят. Ето защо просто ще отметнат конуса като следа, която не води наникъде. Може дори да предполагат, че Бар е използвал различна кола.

— Но?

— Но следата си е следа. Ако военният тръгне по нея, може да стигне донякъде.

— Уликите срещу Бар са неоспорими.

Зека кимна.

— Така е.

— Това не им ли стига?

— Би трябвало. Но е много възможно Бар да го няма вече. В смисъл като правен субект, годен за процес и осъждане. Той страда от перманентна ретроградна амнезия. Много е възможно Родин изобщо да не успее да го привлече като обвиняем по делото. В такъв случай Родин ще е бесен и ще търси на кого да си го изкара. Нещо като утешителна награда. А ако въпросната утешителна награда изведнъж се окаже по-тлъста плячка от самия Бар, той няма да се поколебае да я сграбчи.

Лински отпи от чая си. Беше горещ и сладък.

— И всичко това заради една видеокасета? — подхвърли той.

— Зависи от военния — каза Зека. — От упоритостта и въображението му.

— Той е бивш военен полицай — каза Ченко на английски. — Ти знаеше ли това?

Лински хвърли бърз поглед на Ченко. Той рядко говореше на английски в къщата. Имаше перфектен американски акцент и понякога на Лински му се струваше, че самият Ченко се срамува от това.

— То не ме плаши особено — отвърна на руски той.

— Нито пък мен — каза Зека. — Но е факт, който трябва да вземем предвид.

— Ако сега се опитаме да му запушим устата, това ще привлече внимание — каза Лински. — Не е ли така?

— Зависи как ще бъде направено.

— А колко начина има да бъде направено?

— Например да използваме отново червенокосата — каза Зека.

— Тя не може сама да се справи с военния. Той е великан, при това положително е професионално трениран за самозащита.

— Но вече е замесен с нея. Няколко души са свидетели как се е опитала да го вкара в капан, за да го пребият. Може да я открият някъде, тежко ранена. Ако това стане, основният заподозрян ще е военният. Може да оставим полицията да му запуши устата вместо нас.

— Но тя ще знае кой е нападателят — каза Владимир. — И ще потвърди, че не е бил военният.

Зека закима съсредоточено. Лински го наблюдаваше. Беше свикнал на методите му. Зека обичаше да провокира хората си, да стимулира мисленето им, както е постъпвал навремето Сократ с учениците си.

— Тогава може да оставим да я открият в такова състояние, че да не може да разкаже какво й се е случило — рече Зека.

— Да я убием, така ли?

— Струва ми се, че така е най-безопасно, не мислите ли?

— Но е много възможно тя да има и други врагове, освен него — отбеляза Владимир. — Може да е мамила и други мъже.

— В такъв случай ще подхвърлим улики. Нещо, което да ги отведе право до военния. Все едно я е поканил на среща, за да си заздравят познанството.

— В хотела му?

— Не, по-скоро някъде наоколо, извън хотела, но достатъчно близо, за да я открие някой друг, а не военният. Някой, който да повика полиция, докато военният още спи. И така да падне право в чувала.

— Че какво ще прави един труп извън хотела?

— Той я е пребил, тя се е опитала да избяга, но силите са я напуснали и е издъхнала на улицата.

— В „Метропол Палас“ — каза Лински. — Там е отседнал.

— Кога? — запита Ченко.

— Когато решите — отвърна Зека.

„Астрос“ биха „Кардинале“ с 10:7 след вяла защита и на двата отбора. Беше скучен и насилен мач, пълен с грешки, евтини номера и скука. Безрадостна победа за победителя, унизителна загуба за победения. От средата нататък Ричър изобщо не си даваше труд да поглежда към екрана. Вместо това се замисли за Айлийн Хътън. За него тя беше едно камъче от мозайката на живота. Бяха се видели веднъж в Щатите още преди войната в Залива — в една претъпкана съдебна зала, само за миг, но достатъчно дълго, за да запомни Ричър зашеметяващата й красота, както и да си каже, че едва ли вече ще я види някога. Което беше жалко, наистина. После се беше появила изневиделица в Саудитска Арабия, за да участва в дългата, мъчителна подготовка за операция „Пустинен щит“. Ричър се беше включил от самото начало, наскоро разжалван от майор в капитан. Първоначалният етап от подготовката за всякаква задгранична военна кампания наподобява гангстерска война между редовната войска и военната полиция, но след първите шест седмици обстановката обикновено се успокоява — както стана и с „Пустинен щит“. След шест седмици вече имаше изградени структури, а при системата на правоприлагане това предполагаше наличие на място на съответния личен състав, от съдии до затворнически надзиратели, което обясняваше и присъствието на Хътън като военен прокурор. Ричър предполагаше, че се е записала доброволно, което означаваше, че най-вероятно е неомъжена — обстоятелство, което можеше само да го радва.

И тя наистина се оказа неомъжена. Още първия път, когато се срещнаха, той погледна ръката й, за да се убеди, че няма венчална халка. Едва тогава премести поглед към яката на куртката и видя дъбовите листенца на майор. Това си беше живо предизвикателство за един наскоро разжалван от майор в капитан. И накрая се взря в очите й, колкото да се убеди, че предизвикателството си струваше. Очите й бяха сини, интелигентни и дяволити. Пълни с обещание, каза си той. С обещание за приключения. Самият Ричър наскоро бе навършил трийсет и не се отказваше от приключенията.

Пустинната жега също помогна. Температурата рядко падаше под 45°С на сянка, та ако не се смятаха редовните тренировки с противогази и защитни костюми срещу химическа атака, стандартната униформа в базата бяха шорти и фланелки без ръкав. А пък според житейския опит на Ричър близостта между задъхани от жега полуголи мъже и жени винаги водеше в твърде обещаваща посока. Във всеки случай беше за предпочитане пред ноемврийския студ в Минесота.

Първоначалните ходове трябваше да бъдат изпълнени особено предпазливо, предвид разликата в чиновете, която не беше в негова полза. Получиха се и някои дребни гафове, на които тя, слава богу, не обърна голямо внимание, понеже очевидно беше също толкова заинтригувана от него, колкото и той от нея, и не се стесняваше да го показва. После всичко потръгна гладко и продължи така цели три месеца. И двамата си прекараха страхотно. Докато изневиделица, както обикновено се случва в армията, не се получи нова заповед. Всичко стана толкова неочаквано, че дори не успяха да се сбогуват като хората. Оттогава Ричър не я бе виждал.

Утре ще я видя отново, мислеше си сега той.

Ричър остана в бара, докато по телевизионния канал започнаха да пускат резюмета от току-що приключилите мачове. Тогава стана, плати сметката си и излезе навън, на тротоара, под жълтеникавата светлина на уличните лампи. Беше решил да не се връща обратно в „Метропол Палас“, а да смени обстановката. Без причина, просто така. Както му подсказваха инстинктите. Постоянно бъди в движение. Не се задържай дълго на едно място. А и „Метропол“ беше потискаща стара сграда. Западнала, изхабена, с неприятна атмосфера дори за неговия непретенциозен вкус. Той реши да се пробва в мотел, може би в същия, който бе видял на път към магазина за авточасти. Оня, до бръснарницата. Всяка услуга — 7 долара. Така може би щеше да успее и да се подстриже, преди Хътън да е долетяла в града.

Ченко си тръгна от къщата на Зека точно в полунощ, като взе Владимир със себе си. Щом се налагаше червенокосата да бъде пребита до смърт, Владимир беше най-подходящият човек за целта. Защото криминологичната експертиза трябваше да бъде убедителна. Ченко беше прекалено дребен, за да остави по тялото й такива травми и наранявания, каквито можеше да причини в яростта си един близо двуметров мъж, при това бивш военен. Докато Владимир беше друга работа. Той можеше да я убие и с един удар, което щеше да изглежда правдоподобно на масата за аутопсии. Флирт, отказ, настояване, подигравка на сексуална основа, мъжка ярост, непремерен удар, и край.

И двамата познаваха добре момичето. Бяха я срещали много пъти преди, покрай връзката й с Джеб Оливър. Известно време дори бяха работили заедно. Знаеха къде живее — в апартамент под наем с малка градинка, в сянката на щатската магистрала, там, където тя плавно се издигаше върху бетонните си колони, на югозапад от центъра на града. Знаеха също и това, че живее съвсем сама.

Ричър заобиколи пеша мотела на три преки разстояние, преди да се приближи откъм задната му страна. Стремеше се да стъпва леко, като през цялото време се ослушваше за стъпки зад себе си. Не чу нищо. Не видя никого. Беше сам.

Мотелът беше истинска антика. Навремето сигурно бе минавал за супермодерен и вероятно се бе славил като подобаващо скъп. Но оттогава бе минало много време, модата се бе променила, а той си беше останал все същият. Беше добре поддържан, но безнадеждно старомоден. Точно такъв, какъвто му харесваше.

Той събуди чиновника на рецепцията и плати в брой за една нощ. Записа се в книгата като Дон Хефнър, който бе играл на втора база и бе отбелязал 261 точки през иначе постната за „Янкис“ 1934 година. Човекът му подаде голям месингов ключ и му посочи номер 8 от редичката бунгала. Стаята беше с избелели тапети и миришеше на влага. Кувертюрата и завесите изглеждаха така, сякаш не бяха сменяни от построяването на мотела. Също и банята. Но всичко беше изправно и вратата се заключваше отвътре.

Ричър си взе душ, после внимателно сгъна панталоните и ризата си и ги затисна под матрака на леглото. Така на другата сутрин дрехите му щяха да изглеждат почти изгладени. Освен това щеше да е избръснат и изкъпан, а след закуска смяташе и да отскочи до бръснарницата. Не искаше да разочарова Хътън, както и да го беше запомнила. Ако изобщо го помнеше.

Ченко паркира източно от надлеза на магистралата, двамата с Владимир минаха отдолу и незабелязано се приближиха до сградата, където беше апартаментът на момичето.

Като се придържаха плътно до стената, двамата заобиколиха и се озоваха до входната й врата. Ченко каза на Владимир да се дръпне встрани, после тихо почука. Никой не отговори, в което нямаше нищо странно. Беше късно и тя вероятно си бе легнала. Ченко почука още веднъж, малко по-силно. И още веднъж — толкова силно, колкото му стигна куражът. В един от прозорците се появи светлина. Вътре се чуха тихи стъпки на боси крака. После гласът й достигна до тях през тясната цепнатина между вратата и касата.

— Кой е? — попита тя.

— Аз съм — отвърна той.

— Какво искаш?

— Да поговорим.

— Бях заспала.

— Извинявай.

— Ужасно късно е.

— Знам — каза Ченко. — Но работата е спешна.

Кратко мълчание.

— Чакай малко — каза накрая тя.

Ченко чу стъпките й да се отдалечават към спалнята. Настана тишина. После тя се върна. Вратата се отвори. Санди се появи на прага, загърната в пеньоар.

— Какво има? — попита тя.

— Трябва да дойдеш с нас — каза Ченко.

В този момент Владимир излезе от сянката.

— Какво прави пък тоя тук? — попита Санди.

— Помага ми — отвърна Ченко.

— Налага се да излезеш.

— Както съм? Не мога.

— Правилно — съгласи се Ченко. — Трябва да се пооблечеш. Все едно имаш среща.

— Среща ли?

— Гледай да се издокараш хубаво.

— Но първо трябва да си взема душ. Да си среша косата.

— Спокойно, имаме време.

— С кого е срещата?

— Трябва просто да те видят на едно място. Все едно чакаш някого.

— По това време? Целият град спи.

— Не чак целият. Ние например не спим.

— Колко ще получа?

— Двеста — каза Ченко. — Заради късния час.

— За колко време?

— Не повече от минута-две. Просто трябва да те забележат, че отиваш някъде.

— Не знам…

— Двеста долара за две минути не е зле.

— Не е за две минути. Ще ми трябва цял час, за да се приготвя.

— Е, добре — каза Ченко. — Двеста и петдесет.

— Става — каза Санди.

Ченко и Владимир я изчакаха в дневната. Стените бяха тънки, та се чуваше всичко — и водата от душа, и бръмченето на сешоара, дори се чу как затаи дъх, докато се гримираше, чу се шляпването на ластика, когато си сложи бельото, и тихият шепот на дрехите върху измитата й кожа. Ченко забеляза, че Владимир е неспокоен и се поти. Но не толкова заради предстоящата задача. По-скоро заради присъствието на гола жена в съседната стая. В определени ситуации на Владимир не можеше да се разчита. Ченко беше доволен, че присъства и той, за да мине всичко гладко. Без него планът щеше да се провали още в първите няколко минути.

След около час Санди влезе в дневната. Изглеждаше, според изтърканото вестникарско клише, ослепително. Беше с прилепнала черна блузка, почти прозрачна. Отдолу имаше черен сутиен, който моделираше гърдите й в две неестествено кръгли полукълба. Тесните й черни панталони стигаха малко под коляното. Като скиорски клин. Или по-скоро като трико на велосипедист. Ченко не можеше да реши какво му напомнят. На краката — черни лачени обувки с висок ток, с бялата си кожа, червеникава коса и яркозелени очи приличаше на модел от някое списание.

Колко жалко, помисли си Ченко.

— Къде са парите? — попита тя.

— Парите после — каза Ченко. — Като те върнем у дома.

— Покажи ми ги.

— В колата са.

— Да идем да ги видим — каза тя.

Излязоха навън един по един. Ченко водеше. Санди вървеше след него. Най-отзад беше Владимир. Колата беше паркирана точно пред сградата. От студа ламарината се беше запотила. Вътре нямаше никакви пари. Нито цент. Ченко знаеше това прекрасно. Той се спря на два метра от колата, обърна се и кимна на Владимир.

— Хайде — каза той.

Владимир се пресегна с дясната ръка, хвана Санди за рамото и я извърна към себе си. После с лявата, свита в юмрук, я удари в лявото слепоочие, малко над и малко пред ухото. Беше чудовищен удар. Като гюле. Главата й се люшна встрани, краката й се подкосиха и тя се свлече на земята като дреха, свалена от закачалка.

Ченко приклекна до нея. Изчака тялото да застане неподвижно и я пипна по врата, за да провери пулса. Пулс нямаше.

— Счупил си й врата — каза той.

Владимир кимна.

— Всичко е в посоката на удара — обясни той. — Беше насочен главно встрани, но имаше и известен въртящ момент. Така че вратът не е счупен, по-скоро е извит. Все едно е обесена.

— Ръката ти добре ли е?

— Утре ще ме наболява.

— Добро изпълнение.

— Старая се.

Двамата отключиха колата, повдигнаха нагоре подлакътника на задната седалка и положиха трупа по цялата й дължина. Побра се точно между вратите, без да се прегъва. Санди се оказа дребничко момиче. Във всеки случай не беше висока. После двамата се качиха отпред и потеглиха. Заобиколиха отдалеч „Метропол Палас“ и излязоха от задната му страна. Подминаха боклукчийските кофи до служебния вход и спряха в една странична уличка, пред изхода на аварийното стълбище. Владимир слезе и отвори задната врата на колата. Издърпа трупа за раменете и го остави да се изхлузи навън. Качи се обратно. Ченко подкара, но след пет метра спря и се извърна назад. Трупът лежеше като безформена купчина, подпрян на стената срещу аварийния изход. Изглеждаше доста правдоподобно. Сякаш Санди бе побягнала от стаята на военния, без да дочака асансьора, гонена от срам и уплаха, и бе излязла навън през аварийния изход, където, вече ранена, се бе спънала на високите си токове и си бе счупила врата при падането.

Ченко обърна колата и подкара на север — не много бързо, нито много бавно, за да не привлича внимание, докато измина дванайсетте километра на северозапад, до къщата на Зека.

8

Ричър се събуди точно в седем на другата сутрин и излезе да огледа улицата за „опашка“, а също и да потърси дрогерия наоколо. Близо километър вървя на зигзаг, но не забеляза никой да го следи. Намери дрогерия на две преки източно от мотела и си купи черно кафе в картонена чашка, пакетче еднократни самобръсначки, пяна за бръснене и паста за зъби. Върна се по заобиколен път с покупките си в стаята, постави дрехите си обратно под матрака и приседна на ръба на леглото да си изпие кафето. После си взе душ и се избръсна, като възпроизведе пълния 22-минутен цикъл за тези две дейности. Изми си косата два пъти с шампоан. После отново се облече и отиде да закуси в единственото познато заведение в околността — някаква закусвалня, която бе открил предишния ден, с малък бюфет в средата. Той си поръча второ кафе и английско руло с шунка и още нещо, което в по-добри времена можеше да е било и яйце, но — преминало през серия от сложни промишлени процеси — бе запазило единствено цвета на жълтък. Макар прагът му на кулинарна толерантност да беше твърде нисък, с тази закуска той видимо слезе под собствените си критерии за пълноценна човешка храна.

След рулото Ричър си поръча лимонов пай, колкото да си достави нужната порция захар за деня. Паят се оказа по-сносен от рулото, затова той си поръча още едно парче и още една чаша кафе. След това излезе и пое на юг, към бръснарницата. Когато отвори вратата и седна на бръснарския стол, беше точно осем и половина.

По това време край аварийния изход на „Метропол Палас“ криминологичният екип вече три часа оглеждаше терена и събираше веществени следи. Трупът на Санди бе открит в пет и половина от някакъв хотелски чистач — мъж на средна възраст от Хондурас, който в този момент отивал на работа. Човекът не беше пипал трупа. Не бе проверявал за признаци на живот. Позата, в която го бе видял, му бе достатъчна. Безжизнената инертност на мъртвата плът е една и съща навсякъде по света. Чистачът бе изтичал в сградата да уведоми дежурния портиер. После си бе отишъл право вкъщи, понеже нямаше зелена карта и не му трябваха разправии с полицията. Дежурният портиер бе позвънил на 911, след което бе излязъл през аварийния изход, за да хвърли един поглед. И само след трийсет секунди се бе прибрал обратно вътре, понеже видяното никак не му беше харесало…

След осем минути на местопроизшествието пристигнаха две патрулни коли и линейка. Медиците потвърдиха, че жертвата е била мъртва преди пристигането им, след което се качиха на линейката и си отидоха. Патрулните полицаи отцепиха страничната уличка и аварийния изход на хотела, след което взеха показания от дежурния портиер. За да предпази нелегалния хондурасец, той им каза, че се бил натъкнал на трупа, като излязъл да се поразкърши на хладина. Което си беше почти истина. Поне полицаите не виждаха причина да се усъмнят в думите му. Тяхната роля беше да изчакат, докато дойде Емерсън.

Самият Емерсън се появи в шест и двайсет и пет. Със себе си водеше своята заместничка, цивилна полицайка на име Дона Бианка, плюс шефа на градската съдебномедицинска служба и самия Белантонио, за да поемат огледа на местопроизшествието. Първите трийсет минути минаха в чисто техническа работа. Измервания, снимки, събиране на веществени следи. След това Емерсън поиска разрешение да се приближи до самия труп и именно там се натъкна на първия си сериозен проблем. Момичето нямаше чантичка с документи за самоличност. Никой не знаеше коя е.

Ан Яни пристигна при „Метропол“ в седем и петнайсет. Зад нея подтичваше екип на Ен Би Си, състоящ се от оператор с камера и тонтехник с микрофон на триметров метален прът. Върху микрофона беше надянат космат сив калъф против вятър. Младежът, който го носеше, застана плътно до полицейската лента, наведе се напред и чу в слушалките си гласа на Емерсън, който разговаряше с Бианка — нещо за проститутки и проституция.

Междувременно патоанатомът бе огледал ръцете и краката на жертвата, включително между пръстите, но никъде не бе открил следи от убождания. Очевидно младата жена не се беше отбила в уличката, за да се надруса. Оставаше само една възможност — да е била проститутка. Защо иначе би излязла посред нощ от аварийния изход на хотела, облечена по този начин? Беше млада и ловеше око. Може би услугите й бяха стрували скъпо. Логично беше да е носила дамска чанта, пълна с двайсетдоларови банкноти, които същата вечер някой бизнесмен е бил изтеглил от близкия банкомат. Явно някой я беше причакал отвън. Някой, който я бе познавал лично или просто се бе стаил в мрака, очаквайки да мине такава като нея. Който и да беше той, явно й бе дръпнал чантата и я бе ударил по главата — малко по-силно, отколкото е било нужно.

Момиче на видима възраст деветнайсет-двайсет години, което не е наркоманка, най-вероятно няма полицейско досие с пръстови отпечатъци, освен ако не е арестувано за проституция. Емерсън не разчиташе особено на последното, затова не очакваше да разкрие самоличността й по справки с полицейските бази данни. По-скоро се надяваше да разбере коя е вътре в хотела, като разпита дежурния портиер, който вероятно й бе служил за сводник, или като открие клиента, който я бе поръчал.

— Никой да не напуска сградата — каза той на Бианка. — Ще разпитаме всички гости на хотела и целия персонал, един по един. Намери някъде свободна стая. И кажи на патрулните да се оглеждат за мъж с повече двайсетачки в джобовете, отколкото е нормално.

— При това едър — добави Бианка.

Емерсън кимна.

— Доста едър. При такъв удар…

Патоанатомът откара трупа в моргата, докато Дона Бианка се настани в бара на хотела и започна да разпитва гостите и персонала. До осем и половина две трети от работата беше приключена.

Бръснарят се оказа обигран старец, който сигурно петдесет години бе подстригвал клиентите си по един и същ начин. Стилът му беше известен в казармата като „равна ливада“: отгоре два и половина сантиметра коса, а отстрани и отзад — обрано нула номер с машинка. После, с ръба на машинката, той дооформяше на черта бакенбардите и почистваше врата надолу до яката. Ричър не за пръв път се подстригваше по този начин. Всъщност подобна прическа бе красила главата му кажи-речи през целия му съзнателен живот, ако се изключат периодите, в които го мързеше и за толкова.

Когато приключи, бръснарят вдигна тоалетно огледалце зад тила на Ричър, да се види отзад.

— Доволен ли си? — попита той.

Ричър кимна. Изглеждаше добре, ако не се смяташе една тясна ивица, колкото половин палец, където кожата му беше съвсем бяла. В Маями гъстата му коса не беше позволила на слънцето да стигне дотам. Бръснарят изчетка космите от яката му и свали кърпата. Ричър му подаде седем долара за услугата плюс един долар бакшиш. След това направи обиколка на карето с бръснарницата и се прибра в мотела. Никой не го следеше. Той отключи стаята си и се избръсна повторно под бакенбардите, където стърчаха неподстригани косми. Машинката на бръснаря се бе оказала малко тъпа.

Разпитите в „Метропол“ приключиха окончателно в девет и двайсет. От тях Емерсън не научи нищо, което да му върши работа. Дежурният портиер се кълнеше в децата си, че не знае нищо за убитата. В стаите имаше общо единайсет гости, от които нито един нямаше вид на клиент на проститутка. Като опитен и способен детектив, Емерсън си даваше сметка, че понякога хората казват и истината. Както и че умението да приеме истината е също толкова важна част от професионалния арсенал на един полицай, колкото и това да различи и отхвърли лъжата. Затова, след кратко съвещание с Дона Бианка, двамата единодушно решиха, че са пропилели близо три часа по грешна следа.

И тогава по телефона позвъни някакъв тип на име Гари, който каза, че работел в магазина за авточасти.

Гари бе дошъл в магазина в осем само за да установи, че хората му са намалели още. Не само от Джеб Оливър нямаше помен, но и Санди не се беше явила на работа. Отначало Гари се ядоса здравата. Веднага позвъни в апартамента й, но никой не отговори. Сигурно идва, си каза той. Закъснява. От този момент нататък започна да й звъни на всеки половин час, като до девет и трийсет първоначалното му раздразнение отстъпи място на уплаха, че може да е катастрофирала. Ето защо Гари реши да се обади в полицията. Дежурният му отговори, че няма никакви катастрофи за момента. След напрегната пауза, през която явно размишляваше усилено, полицаят попита Гари за името на изчезналата и го накара да й направи описание. Александра Дюпре, каза Гари. На деветнайсет години, бяла, дребничка, зелени очи, червеникава коса. Десет секунди по-късно Гари вече разговаряше по мобилен телефон с някакъв детектив на име Емерсън.

Гари се съгласи да затвори магазина за този ден и Емерсън изпрати патрулна кола да го вземе. Първата спирка беше в градската морга. Гари идентифицира трупа и влезе в кабинета на Емерсън побелял и разтреперан. Докато Дона Бианка го успокояваше, Емерсън го наблюдаваше внимателно. Статистически, една жена бива убита най-често от свой съпруг, любовник, брат, работодател или от колега — в този порядък. Убийството от случаен минувач се нареждаше доста назад в скалата на вероятностите. А понякога колегата и любовникът можеха да се окажат едно и също лице. Но Емерсън бързо заключи, че Гари не е извършителят. Беше видимо потресен, зашеметен от новината. Нямаше как обикновен човек да се престори на толкова шокиран от нещо, което му е било известно от предишната вечер.

И така, Емерсън го подхвана — полека и отдалече — с всички обичайни полицейски въпроси. Кога за последен път си я виждал? Знаеш ли нещо за личния й живот? Семейство? Гаджета? Бивши гаджета? Телефонни обаждания от извратени типове? Врагове? Проблеми? Парични затруднения?

И после неизбежното: Забелязал ли си нещо необичайно през последните четирийсет и осем часа?

До десет и петнайсет Емерсън научи всичко за непознатия, който се бе появил в магазина предишния ден. Много висок, с масивно телосложение, слънчев загар, агресивен, разпитващ, облечен с масленозелени панталони и масленозелена фланелена риза. Научи за двете загадъчни срещи със Санди в задната стаичка, как му беше услужила с колата си и че със заплахи бе изтръгнал адреса на Джеб Оливър — който, между другото, също липсваше…

Емерсън остави Гари на Дона Бианка, излезе в коридора и позвъни от мобилния си телефон в кабинета на Алекс Родин.

— Днес имате късмет — каза той. — Деветнайсетгодишна жертва на убийство. Някой й е счупил врата.

— И къде ми е късметът?

— Последният й необясним контакт е бил вчера, на работното й място, и е бил с непознат, който отговаря на описанието на нашия приятел Джак Ричър.

— Наистина ли?

— Получихме доста добро описание от шефа й. Вратът й е счупен с един-единствен удар отстрани по главата, което не е лесно за обикновен човек, който няма телосложението на Джак Ричър.

— Кое е момичето?

— Една червенокоса, работила е в магазина за авточасти край магистралата. От същия магазин липсва още един служител, младо момче.

— Къде е станало?

— Пред хотел „Метропол Палас“.

— Там ли е отседнал Ричър?

— Не е, поне според хотелската книга.

— Следователно той заподозрян ли е, или не?

— Засега може да се каже, че е възможен извършител. Твърде възможен при това.

— И кога смяташ да го арестуваш?

— Още щом го открия.

— Ще се обадя на Хелън — каза Родин. — Тя ще знае къде е.

Родин излъга дъщеря си. Каза й, че Белантонио държал да се срещне с Ричър, за да изясни евентуално недоразумение относно доказателствения материал за обвинението.

— Какво конкретно? — попита Хелън.

— Нещо, което са обсъждали. Може изобщо да не е важно, но аз внимавам да не поемам никакви рискове. Не искам да ти давам повод за обжалване.

Оранжевият конус, помисли си Хелън.

— На път е към летището — каза тя.

— Защо?

— За да каже „здрасти“ на Айлийн Хътън.

— Познават ли се?

— Очевидно.

— Но това не е етично.

— Кое, да се познават?

— Да се опита да влияе на показанията й.

— Сигурна съм, че няма да се опита.

— Кога ще се върне?

— Следобед, струва ми се.

— Е, добре — каза Родин. — Въпросът може да почака.

Разбира се, това беше лъжа. Емерсън потегли незабавно за летището. Той вече на два пъти се бе срещал с Ричър лице в лице и можеше лесно да го познае в тълпата. Дона Бианка тръгна с него. Минаха заедно през забранената зона и влязоха в стаята на охраната, от която през едностранно прозрачно огледало се виждаше целият салон за пристигащи. Двамата огледаха всички лица на посрещачи. От Ричър нямаше и следа. Още не е дошъл. Двамата седнаха и зачакаха.

9

Ричър не отиде до летището. Не беше толкова наивен. Макар че на висшите военни често им се налага да летят с малки машини — самолети или хеликоптери, това не е нещо, което правят за удоволствие. Като изключим условията на военен конфликт, повече военнослужещи загиват при въздушни катастрофи, отколкото по каквато и да било друга причина. Ето защо, когато има избор, един умен бригаден генерал като Айлийн Хътън може да преглътне полет с голям реактивен лайнер от Вашингтон до Индианаполис, но за нищо на света няма да се друса в някакво двувитлово самолетче от Индианаполис до крайната си цел. Не, Хътън със сигурност бе наела кола.

Затова Ричър тръгна на югоизток, към библиотеката. Попита унилата жена на информацията къде държат телефонните указатели. Проследи с поглед сочещия й пръст, измъкна тежката книга от рафта и я просна на една маса за четене. Отвори на Х, за „Хотели“. Започна да търси. Без съмнение някой ефрейтор или сержант от Военната прокуратура бе направил същото само преди ден, но най-вероятно бе подходил дистанционно, ползвайки интернет, след като Хътън му бе разпоредила да й запази стая. В стремежа си да й се докара въпросният ефрейтор или сержант най-напред бе отворил картата на града и бе определил местоположението на съдебната палата спрямо шосето от север, по което тя щеше да пристигне. Едва тогава бе избрал подходящ хотел, който да й е близо. С подземен паркинг за наетата кола. Вероятно част от верига, за да получат намаление като държавни служители.

„Мариот“, каза си Ричър. Само натам може да отива. От магистралата ще вземе отклонението на юг, към града, после ще свие на изток и без да се лута, ще се озове право в хотела, който на свой ред е само на три преки от съдебната палата. Можеше да стигне дотам и пеша, след като си изяде полагащата й се хотелска закуска. Ефрейторът или сержантът със сигурност й беше отпечатал карта на маршрута, свалена от интернет, и й беше закрепил с кламер потвърждението за резервацията. За да й се докара. Айлийн.

Хътън имаше това свойство — всички около нея искаха да й се докарат.

Ричър запомни наизуст номера на „Мариот“ и върна указателя на рафта. Излезе във фоайето и набра номера от монетния автомат.

— Бих искал да потвърдя една резервация — каза той.

— На чие име?

— Хътън.

— Да, имаме такава за днес. Апартамент за една вечер.

— Благодаря — каза Ричър и затвори телефона.

Хътън щеше да хване някой ранен полет от Вашингтон. След две десетилетия в униформа подобни пътувания й бяха станали втора природа. Ставане в пет, в шест такси за летището, в седем отвеждане към самолета. Най-късно в девет щеше да кацне в Индианаполис. В девет и половина — да излиза с колата от паркинга на „Херц“. Оттам до този град бяха два часа и половина. Щеше да пристигне в хотела точно по обяд. А дотогава оставаше един час.

Той излезе от фоайето на библиотеката, прекоси площада и тръгна на североизток през редките тълпи пешеходци, мина покрай сградата с наборното бюро, заобиколи съдебната палата, откри лесно хотел „Мариот“, седна на една масичка в ъгъла на кафенето и зачака.

Хелън Родин позвъни в службата на Роузмари Бар. Не я откри. Рецепционистката звучеше притеснено. След това Хелън се обади на домашния номер на Роузмари, която отговори на второто позвъняване.

— Да не са те съкратили? — попита Хелън.

— Водят ме в неплатен отпуск — отвърна Роузмари. — Подадох доброволно молба. Изведнъж всички около мен бяха започнали да се държат странно.

— Но това е ужасно!

— Такава е човешката природа. Сега трябва да се организирам. Може да се наложи да напусна града.

— Трябва ми списък на приятелите на брат ти.

— Той няма такива. Приятел в нужда се познава, нали? А досега нито един не е дошъл да го посети в болницата.

Никой не се е опитал да се свърже с него. Никой не ми е позвънил да попита как е.

— Имам предвид отпреди — каза Хелън. — Искам да знам с кого се е виждал, с кого се е срещал по заведенията, с кого се е познавал отблизо. Особено новите му познанства.

— Той нямаше нови познанства — каза Роузмари. — Поне аз не знам.

— Сигурна ли си?

— Почти.

— А стари?

— Имаш ли лист хартия?

— Имам бележник.

— Бележник чак няма да ти трябва. И голям лист също. Стига ти и едно малко листче, колкото цигарена хартийка. Джеймс си беше единак.

— Все някакви приятели е имал.

— Двама-трима най-много. Имаше един на име Майк, живееше наблизо. Говореха си все за ливадите пред къщите и за бейзбол, нали разбираш, мъжки приказки.

Майк,записа Хелън. Мъжки приказки.

Настана дълга пауза.

— Имаше и един друг, Чарли — каза накрая Роузмари.

— Разкажи ми за Чарли — подкани я Хелън.

— Не знам нищо за него. Всъщност изобщо не го познавам.

— Откога се познават с Джеймс?

— От години.

— Включително и през времето, когато си живяла при него?

— Той никога не идваше, докато бях вкъщи. Само веднъж го срещнах случайно. Той си тръгваше, а аз се връщах отнякъде. Питах брат ми: Кой беше тоя? А Джеймс вика: Това е Чарли, стар приятел.

— Как изглеждаше?

— Дребен. С особена коса. Черна, щръкнала, прилича на четка за тоалетна.

— Местен ли е?

— Предполагам.

— Какви допирни точки имаха помежду си?

Отново дълга пауза.

— Имаха общи интереси.

Чарли, записа Хелън. Огнестрелни оръжия.

След продължителен разговор по мобилния си телефон Дона Бианка записа разписанията на всички полети от Вашингтон за Индианаполис. Научи и това, че връзките за града са на кръгъл час, а полетите траят по трийсет и пет минути. Прецени, че човек с насрочена среща в съдебната палата за четири следобед ще гледа да пристигне в града най-късно в два и трийсет и пет. Което означаваше — да тръгне от Индианаполис в два, т.е. да пристигне там в един и половина най-късно, за да има време да си намери изхода. Следователно Хътън трябваше да излети от Вашингтон не по-късно от единайсет и половина — дванайсет. Което не беше възможно. Последният директен полет от Вашингтон за Индианаполис беше в девет и половина сутринта. Полетите бяха групирани на сутрешни и вечерни. Други възможности нямаше.

— Хътън пристига в дванайсет и трийсет и пет — обяви тя.

Емерсън погледна часовника си. Дванайсет без петнайсет.

— Което значи, че Ричър всеки момент ще се появи — каза той.

В дванайсет без десет куриер донесе в сградата на Хелън Родин шест големи кашона — екземплярите за защитата от събрания доказателствен материал на обвинението. Това беше задължителната процедура за обмен на информация, която повеляваше наказателнопроцесуалният кодекс в съответствие с Декларацията за правата. Куриерът позвъни от фоайето в кантората й и Хелън му каза да се качи горе. Човекът трябваше да направи два курса с претоварената си ръчна количка, докато подреди кашоните в празната стаичка на секретарката. Хелън му се подписа на разписката и той си тръгна. После тя започна да отваря кашоните. Бяха пълни с документи и с десетки снимки. Плюс единайсет нови видеокасети, надлежно номерирани, придружени от нотариално заверен опис, удостоверяващ автентичността им като пълни и точни копия на записите от охранителните камери в гаража, направени от независим изпълнител. Хелън ги извади от кашона и ги нареди на отделна купчинка. В кантората си нямаше нито видеокасетофон, нито дори телевизор.

Затова пък в кафенето на хотел „Мариот“ имаше телевизор. Беше монтиран високо над бара, върху подвижна черна поставка, закрепена с болтове за стената. Звукът беше намален. Ричър се беше загледал в някаква реклама, на която едно момиче в прилепнала лятна рокля тичаше плавно през ливада с диви цветя. Без текста не се разбираше точно какво се рекламира. Може би самата рокля, или някакъв шампоан, грим, или може би лекарство против сенна хрема. После изведнъж екранът се смени и се появи надпис за новинарска емисия. Обеден бюлетин. Ричър погледна часовника си. Беше точно дванайсет. Хвърли поглед към рецепцията и фоайето на хотела. От масата си виждаше всичко. Нито следа от Хътън. Още не беше дошла. Затова отново се загледа в телевизора. На екрана се беше появила Ан Яни. Предаваше на живо от познати места, от центъра на града. Точно пред хотел „Метропол Палас“. Устата й се мърдаше сериозно и беззвучно известно време, после картината се смени с утринен здрач. Сляпа уличка. Полицейски заграждения. Безформена купчина, завита с бял чаршаф. После пак нов кадър. Снимка от шофьорска книжка. Светла кожа на лицето. Червеникава коса. Зелени очи. Под брадичката се четеше надпис: Александра Дюпре.

Александра. Санди.

Ричър потрепери.

Този път вече отидоха твърде далеч.

Твърде, твърде далеч.

Той седеше неподвижно, вперил поглед в екрана, в лицето на Санди. После кадърът отново се смени — показваха Емерсън, заснет в едър план, в ранните сутрешни часове. Яни дръпна микрофона към себе си и зададе някакъв въпрос. Емерсън продължи да говори. Очите му бяха празни, уморени, примижали срещу ярката светлина на прожектора. Дори и без звук Ричър се досещаше какво говори. Обещаваше на зрителите пълно и безпристрастно разследване на случая. Ще го хванем, казваше устата му.

— Видях те от рецепцията — чу той женски глас близо до себе си. Гласът се приближи и добави: — И се попитах: Не го ли познавам този отнякъде?

Ричър с мъка отлепи поглед от телевизора.

Пред него беше застанала Айлийн Хътън.

Косата й беше късо подстригана. Нямаше някогашния загар. Около очите й се виждаха малки бръчици. Но иначе си беше същата, както преди четиринайсет години. Същата ослепителна красавица. Среден ръст, стройно тяло, хубава стойка. Ухаеща на скъп парфюм. Влудяващо женствена. Не беше наддала и килограм. Облечена беше цивилно — с памучен панталон, синя памучна риза с разкопчана яка, отдолу с бяла тениска. Обувки от естествена кожа с нисък ток, на бос крак. Никакъв грим, никакви бижута.

Нито дори брачна халка.

— Помниш ли ме? — попита тя.

Ричър кимна.

— Здрасти, Хътън — каза той. — Разбира се, че те помня. И се радвам да те видя отново.

В ръката си държеше дамска чантичка и магнитната карта от стаята. До краката й имаше куфар на колелца с дълга дръжка.

— И аз се радвам да те видя — каза тя. — Но моля те, кажи ми, че случайно си тук. Кажи ми, че е съвпадение, моля те!

Влудяващо женствена, но наред с това безмилостно обиграна — като всяка жена, свикнала да се налага в един мъжки свят. В очите й проблясваше стоманена воля, бяха пронизителни като лазерен лъч, а погледът й казваше: Ако се будалкаш с мен, ще ти извия врата като на пиле.

— Седни — каза Ричър. — Каня те на обяд.

— На обяд?!

— Именно. По това време хората обядват.

— Ти си ме очаквал. Знаел си кога ще дойда.

Ричър кимна. Вдигна за миг очи към телевизора. Снимката от шофьорската книжка на Санди отново изпълваше екрана. Хътън проследи погледа му.

— Това ли е убитото момиче? — попита тя. — Чух по радиото, докато идвах насам. Май трябва да ни плащат опасен труд, като ни командироват по тия места.

— Какво казаха по радиото? Тук звукът е намален.

— Убийство. Станало е късно снощи. Местно момиче, открито на улицата със счупен врат. От единичен удар в лявото слепоочие. В тъмна уличка край хотела. Надявам се, че не е този.

— Не — отвърна Ричър. — Не е този.

— Голяма жестокост.

— Да, така е.

Айлийн Хътън приседна до него на масата. Не срещу, а до него. Също като Санди в бара с телевизорите.

— Изглеждаш страхотно — каза той. — Наистина!

Тя не отговори.

— Радвам се да те видя — повтори той.

— И аз.

— Не, сериозно говоря!

— Аз също говоря сериозно. Повярвай ми, ако бяхме на някой светски прием във Вашингтон, досега щях да съм се просълзила от спомени и умиление. Все още бих могла да се просълзя, ако бях сигурна, че не си тук по причините, за които подозирам.

— И какви са те?

— Да си изпълниш обещанието.

— И това ли помниш?

— Разбира се, че помня. Веднъж цяла нощ ме занимава с него.

— А ти си тук, понеже си получила призовка като свидетел.

— Точно така. Подписана от някакъв прокурор идиот.

— Родин?

— Същият.

— Аз съм виновен — каза Ричър.

— Господи! Какво си му казал?

— Нищо — каза Ричър. — Нищо не съм му казал. Но той ми каза нещо. Каза ми, че името ми фигурира в списъка на свидетелите на защитата.

— На защитата!!

Ричър кимна.

— Което, разбира се, много ме изненада. Бях объркан. Попитах го дали не е получил името ми от архивите на Пентагона.

— Изключено — каза Хътън.

— Да, сега разбирам това — каза Ричър. — Но вече се бях изпуснал. Бях споменал Пентагона. За човек като Родин е нормално да залага въдици тук-там. Той е много неуверен в себе си. Обича да играе на сигурно. Така че, извинявай.

— Има за какво да ми се извиняваш. Да пропилея два дни от живота си в тия пущинаци и на всичко отгоре да съм принудена да лъжесвидетелствам…

— Не е нужно да лъжесвидетелстваш. Може да се позовеш на съображения за националната сигурност.

Хътън поклати глава.

— Ние вече обсъждахме това, надълго и нашироко. Разбрахме се да не ровим в нищо, с което може да привлечем вниманието. Тази история с палестинските атентатори е съшита с бели конци. Само някой да дръпне някой край, и всичко ще се разплете. Така че сега, ако се наложи, ще се кълна в децата си, каквито нямам, че Джеймс Бар е бил доблестен войник.

— И това не те ли смущава?

— Нали знаеш как е в армията? В нея няма място за девици. Аз съм дошла тук със задача и тази задача е да не допусна историята от Кувейт Сити да се разсмърди.

— Защо пратиха теб?

— С един куршум, два заека. Нямат интерес да пратят друг, докато аз знам истината. А сега, след като веднъж дам показания, ми запушват устата завинаги. Иначе би било равнозначно на самопризнание в лъжесвидетелство. Те не са глупави.

— Изненадан съм, че още им пука. Това са минали работи.

— Ти от колко време си се уволнил?

— От седем години.

— И очевидно не си абониран за „Арми Таймс“?

— Какво?

— Явно не си чувал.

— Какво да съм чувал?

— Докъде стигна историята нагоре по командната верига.

— До дивизионното командване, предполагам. Може би не чак до върха.

— Стигна до бюрото на някакъв полковник. И там спря.

— Е, и?

— Полковникът се казваше Питърсън.

— Е, и?

— А сега се казва генерал-лейтенант Питърсън. С три звезди. Офицер за връзка с Конгреса. Скоро ще получи четвърта звезда. И ще бъде произведен в заместник началник-щаб на армията.

Това би могло да усложни работите, помисли си Ричър.

— Много смущаващо — каза той.

— Смущаващо, и още как! — каза Хътън. — Така че слушай какво ти казвам: тази история не бива да се разплита. Имай това предвид. Каквото и да си намислил да предприемеш, за са си изпълниш обещанието към Бар, нямаш право да говориш за станалото. Както и аз нямам право. Иначе ще те открият и ще ти съсипят живота.

— И двамата няма какво да говорим. Всичко е приключено.

— Радвам се да го чуя.

— Обаче си мисля…

— Мислиш си? Какво?

— Как са стигнали до името ми.

— И как са стигнали до името ти?

— Джеймс Бар им го е дал.

— Не може да бъде!

— И аз така казах. Но сега съм сигурен.

— От къде на къде?

— Хайде да обядваме заедно. Трябва да поговорим. Струва ми се, че още някой знае за станалото.

Емерсън и Бианка се отказаха в дванайсет и половина. Ричър така и не се появи. Полетът пристигна навреме. От самолета не слезе никой, който да прилича на бригаден генерал от женски пол, при това от Пентагона. Те изчакаха, докато пристигащите се източиха през терминала и залата утихна. После се качиха на колата и си тръгнаха.

Ричър и Хътън поръчаха обяд. Келнерката пристигна веднага, доволна, че най-после на масата в ъгъла има раздвижване. Менюто беше семпло, като за кафене. Ричър си поръча препечен сандвич със сирене и кафе. Хътън — салата „Цезар“ с пилешко и чай. Докато обядваха, разговаряха оживено. Ричър я запозна с подробностите по делото. После й изложи теорията си — налудничавия избор на огнева позиция, подозренията си за принуда. Предаде й хипотезата на Нийбър за новия приятел, дърпащ конците. Каза й, че Бар отричал да има нови познати, а само стари, и то много малко.

— Едва ли е някой нов познат — каза Хътън. — Понеже схемата е сложна, заплетена, многослойна. От една страна, имаме сегашните улики, а от друга, историческите паралели. Втори етаж на обществен гараж в Кувейт Сити преди четиринайсет години, втори етаж на обществен гараж тук и сега. Практически едно и също оръжие. Идентични патрони. Пък и тези войнишки обувки. Аз лично никога не ги бях виждала преди, „Пустинен щит“. Те са много показателни. Който и да му е възложил задачата, е знаел за миналото му. Което означава, че не са познати отскоро. Няма как. На Бар ще му трябват години, докато се реши да разкаже на някого за Кувейт Сити.

Ричър кимна.

— Но явно в един момент е разказал. Което ме кара да мисля, че още някой е посветен в историята.

— Трябва да открием кой е той — каза Хътън. — Задачата ми е да не допусна да се разчуе.

— Това не е моя грижа. Все ми е тая дали Питърсън ще получи четвъртата си звезда, или не.

— Но не ти е все тая дали репутацията на четвърт милион ветерани от войната ще бъде опетнена, нали? Защото ако избухне скандал, всички ще са окаляни. А това бяха добри хора.

Ричър не отговори.

— Много е лесно — каза Хътън. — Ако Джеймс Бар няма много приятели, няма да ти се налага да търсиш дълго. Все един от тях е въпросният.

Ричър мълчеше.

— С един куршум два заека — продължи Хътън. — Ти намираш кукловода, а армията си отдъхва с облекчение.

— Че защо тогава не го свърши армията, а чака на мен?

— Не можем да си позволим да привличаме внимание.

— Имам оперативни затруднения — каза Ричър.

— Нямаш правомощия?

— Не, по-лошо. Много скоро ще ме арестуват.

— За какво?

— За убийството на онова момиче до хотела.

— Моля?!

— Кукловодът държи да ме разкара от играта. Вече се опита да ми свие номер в понеделник вечер, като използва това същото момиче за примамка. Затова вчера на два пъти отидох да я видя. Сега те я ликвидираха, а предполагам, че аз съм последният непознат, с когото се е срещала.

— Имаш ли алиби?

— Зависи в колко часа е станало, но най-вероятно не. Сигурен съм, че ченгетата вече ме издирват.

— Това е проблем — каза Хътън.

— Само временен — отвърна Ричър. — Науката е на моя страна. Ако вратът й е счупен с един-единствен удар с юмрук в лявото слепоочие, а главата й е извърната леко надясно, значи убиецът е левак. Докато аз не съм. Ако я бях ударил с лявата ръка, щях положително да я нокаутирам, но едва ли щях да й счупя врата. Не и с един удар.

— Сигурен ли си?

Ричър кимна.

— Навремето с това си изкарвах хляба, не помниш ли?

— Но дали ще ти повярват? Или просто ще си кажат, че си достатъчно як, за да я убиеш и с лявата ръка?

— Нямам намерение да проверявам това лично.

— Смяташ да избягаш ли?

— Не, смятам да остана, но без да им се пречкам. Което ще ме забави. Всъщност ще ме забави доста. Ето защо казах, че очаквам оперативни затруднения.

— Мога ли да ти помогна?

Ричър се усмихна.

— Радвам се, че се видяхме, Хътън. Наистина.

— Как мога да ти помогна?

— Предполагам, че след като дадеш показания, отвън ще те чака един полицай на име Емерсън. Ще те пита за мен. Прави се на ударена. Кажи му, че не си ме виждала, не съм те посрещал, нямаш представа къде съм. Такива работи.

Хътън помълча малко.

— Разстроен си — каза накрая тя. — Усещам те.

Ричър кимна. Разтърка лицето си, сякаш се миеше без вода.

— На мен хич не ми пука за Джеймс Бар — каза той. — Ако някой го е забъркал нарочно и сега ще изтърпи наказанието, което му се полагаше преди четиринайсет години, нямам нищо против. Но това с момичето е друго нещо. Тук вече прекалиха. Тя беше просто една млада наивница. Не е искала да навреди на никого.

Хътън помълча още малко.

— Сигурен ли си, че са заплашвали сестрата на Бар?

— Не виждам по какъв друг начин са могли да го принудят.

— Но няма никакви следи от пряка заплаха. Като прокурор аз не бих могла да ги подведа под отговорност.

— Защо иначе Бар би извършил всичко това?

Хътън не отговори.

— Ще се видим ли по-късно? — попита тя.

— Наел съм стая наблизо — каза Ричър. — Ще се навъртам наоколо.

— Е, добре.

— Освен ако не съм вече в затвора — добави той.

Келнерката се приближи и двамата си поръчаха десерт.

Ричър помоли за още кафе, а Хътън — за още чай. Продължиха да си говорят за разни неща. На всякакви теми. Имаха да наваксват цели четиринайсет години.

Хелън Родин прерови шестте кашона с материали по делото и намери фотокопие от листче хартия, открито до телефона на Джеймс Бар. Неговото телефонно тефтерче, ако можеше да се нарече така. Върху листчето имаше три телефонни номера, записани с грижлив и ясен почерк. Двата бяха на сестра му Роузмари — единият в къщи, а другият в службата й. Третият беше на Майк — приятеля, който живеел наблизо. Чарли не фигурираше никъде.

Хелън вдигна слушалката и набра номера на Майк. На шестото позвъняване телефонът се включи на секретар. Тя остави служебния си номер и помоли Майк да й се обади по важен въпрос.

Емерсън прекара цял час с полицейския художник и си тръгна с достатъчно убедителен портрет на Джак Ричър. Рисунката с молив бе сканирана на компютър и оцветена. Тъмноруса коса, ясносини очи, между среден и силен загар на лицето. Емерсън добави името му, приблизителния ръст — метър и деветдесет и два-три, теглото — сто и десет-петнайсет килограма, и видимата възраст — някъде между трийсет и пет и четирийсет и пет години. Най-отдолу изписа телефонния номер на полицейския участък. После разпрати съобщението по електронната поща до всички учреждения и търговски заведения в околността, а на принтера отпечата двеста цветни бройки, като нареди на ръководителите на патрули да ги раздават на ръка на хотелиери и ресторантьори в града. След кратък размисъл той добави: и на келнерите в ресторантите, на продавачите на сандвичи и на барманите в заведенията.

Майк, приятелят на Джеймс Бар, позвъни на Хелън Родин в три часа следобед. Тя го попита за адреса му и го предума да приеме среща на четири очи. Той я увери, че ще си е вкъщи до края на деня. Така че тя повика такси и потегли. Майк живееше на същата улица като Джеймс Бар, на около двайсет минути от центъра. Къщата на Бар се виждаше от двора на Майк. Двете къщи си приличаха, както и останалите по протежение на улицата. Бяха от 50-те години, ниски и продълговати. Хелън си каза, че навремето са били напълно еднакви, но след близо половин век дострояване, препокриване, смяна на външните облицовки, градинарство и овощарство в дворовете бяха вече посвоему различни една от друга. Докато някои изглеждаха почти луксозни, други си бяха останали сиви и невзрачни.

Къщата на Майк беше от първия вид, тази на Бар — от втория.

Самият Майк се оказа застаряващ мъж на петдесет и нещо, който работеше първа смяна в склад за бои. Още докато Хелън му се представяше, жена му се прибра вкъщи. Тя също беше на петдесет и нещо и също като на него годините й личаха. Казваше се Тами и работеше почасово като медицинска сестра в зъболекарски кабинет — две сутрини в седмицата. Тя покани Хелън и Майк в дневната и после изчезна някъде, за да направи кафе. Хелън и Майк седнаха и няколко неловки минути мълчаха, сякаш се чудеха как да започнат.

— Е, какво да ви разправям? — започна накрая Майк.

— Били сте приятел на мистър Бар — каза тя.

Той погледна нервно към вратата на стаята. Беше отворена.

— Ами, приятел. Просто съсед.

— Сестра му ви описа като негов приятел.

— Отношенията ни бяха съседски. За някои хора това си е приятелство.

— Виждахте ли се често?

— Заприказвахме се, когато минаваше с кучето.

— На какви теми?

— За градинките — отвърна Майк. — Или, ако правеше ремонт, се съветваше с мен за боите. Аз пък го питах кой му е оправил площадката пред гаража. Такива неща.

— За бейзбол говорехте ли?

Майк кимна.

— Това му беше любима тема.

В този момент влезе Тами с поднос. Върху подноса имаше три чаши кафе, каничка с мляко, захарница и три хартиени салфетки. Плюс малка чинийка със сладки. Тя постави подноса на салонната масичка и приседна до съпруга си.

— Моля, заповядайте.

— Благодаря — каза Хелън. — Много сте любезна.

Тримата се обслужиха мълчаливо.

— Били ли сте някога на гости на мистър Бар?

Майк погледна неспокойно жена си.

— Един-два пъти — отвърна той.

— Не бяха приятели — натърти Тами.

— Изненадани ли сте? — попита Хелън. — От деянието му?

— Да — каза Тами. — За мен беше изненада.

— Следователно не бива да се смущавате, че в миналото сте общували с него. Не сте можели да предвидите какво ще стане. Тези неща винаги са изненадващи. Съседите научават последни.

— Вие се опитвате да го отървете.

— Не точно — каза Хелън. — Според една нова хипотеза той не е действал сам. Опитвам се да направя така, че и другият виновник да си понесе заслуженото.

— Не е Майк — каза Тами.

— Не съм си и помисляла, че е той — отвърна Хелън. — Честно. Особено сега, след като се познаваме. Но който и да е съучастникът, вие или Майк може да го познавате или да сте чували от Бар за него, или дори да сте го виждали да идва и да си тръгва от дома му.

— Бар нямаше приятели — каза Майк.

— Нито един?

— На мен поне не ми е споменавал. Живееше със сестра си, после тя се изнесе. Предполагам, че това му беше достатъчно.

— Името Чарли говори ли ви нещо?

Майк поклати глава.

— Какво работеше мистър Бар, когато изобщо работеше нещо?

— Не знам — отвърна Майк. — От години беше безработен.

— Виждала съм при него някакъв мъж — каза Тами.

— Кога?

— От време на време. Рядко. Идва и си отива. По всяко време на денонощието, като близък приятел.

— Откога е това?

— Откакто ние се нанесохме в квартала. Аз прекарвам вкъщи повече време от Майк. Така че виждам повече неща.

— Кога видяхте мъжа за последен път?

— Миналата седмица, струва ми се. На два пъти.

— В петък?

— Не, по-рано. Във вторник и сряда.

— Как изглежда?

— Дребен, с особена коса. Черна и остра, като свинска четина.

Чарли, помисли си Хелън.

Айлийн Хътън измина със забързана крачка трите преки от „Мариот“ и пристигна в съдебната палата точно в четири без една минута. Секретарката на Алекс Родин слезе да я придружи до третия етаж. Свидетелите даваха предварителни показания в една голяма съвещателна зала, понеже повечето водеха със себе си собствени адвокати и стенографи. Но Хътън беше дошла сама. Тя седна от едната страна на голямата маса и се усмихна на микрофона и видеокамерата, поставени срещу нея. В този момент влезе Родин и се представи. Със себе си водеше малък екип — помощник-прокурор, секретарката си, както и една стенографка със съответната машина.

— Бихте ли казали за протокола имената и военната си длъжност? — попита той.

Хътън впери поглед в камерата.

— Айлийн Ан Хътън — каза тя. — Бригаден генерал от Главна военна прокуратура на Американската армия.

— Надявам се да не ви отнемем много време — каза Родин.

— Мисля, че няма — каза Хътън.

И се оказа права. Родин хвърляше въдиците си в непознати води. Беше като човек, затворен в тъмна стая. Замахваше наслуки в пространството, като се надяваше да се улови за нещо. След първите шест въпроса разбра, че това няма да стане.

Попита я:

— Как бихте характеризирали военната служба на Джеймс Бар?

— Примерна, без да е изключителна — отвърна тя.

— Имал ли е някога неприятности? — беше следващият въпрос.

— Не, доколкото ми е известно.

— Извършвал ли е някога престъпление?

— Не, доколкото ми е известно.

— Чухте ли за неотдавнашните събития в нашия град?

— Да, чух — отвърна Хътън.

— Има ли нещо в миналото на Джеймс Бар, което да хвърля светлина върху възможността или невъзможността да е бил замесен във въпросните събития?

— Не, доколкото ми е известно — потрети тя.

И последният въпрос:

— Има ли причина Пентагонът да обръща специално внимание на Джеймс Бар в сравнение с останалите ветерани от войните?

— Не, доколкото ми е известно — беше отговорът.

След което Алекс Родин се отказа.

— Е, добре — каза той. — Благодаря ви, генерал Хътън.

Хелън Родин извървя трийсетина метра по улицата и се спря за момент пред къщата на Джеймс Бар. Отпред имаше опъната полицейска лента, а разбитата входна врата беше закърпена с парче шперплат. Къщата изглеждаше празна и запусната. Нямаше нищо интересно за гледане. След кратко размишление тя извади мобилния си телефон, за да си повика такси, което да я закара до болницата. Когато стигна, минаваше четири и слънцето беше слязло на запад, оцветявайки белезникавата бетонна сграда в нежни нюанси на оранжево и розово.

Тя се качи с асансьора до шестия етаж, разписа се в дневника на затворническата управа, намери грохналия трийсетгодишен лекар и го разпита за състоянието на Джеймс Бар. Той не й отговори нищо конкретно. Изобщо не се интересуваше от състоянието на Бар. Хелън го подмина и отвори вратата на болничната стая.

Бар беше буден и в съзнание, все така прикован с белезници към рамката на леглото. Главата му беше стегната в същата метална скоба. Очите му бяха отворени и вперени в тавана. Дишаше бавно и плитко, а мониторът на сърдечната му дейност писукаше през повече от секунда. Ръцете му трепереха, белезниците едва доловимо потракваха по тръбната рамка.

— Кой е? — попита той.

Хелън пристъпи към леглото и се наведе напред, за да я види.

— Добре ли се грижат за вас? — попита тя.

— Нямам оплаквания — отвърна той.

— Разправете ми за вашия приятел Чарли.

— Той тук ли е?

— Не, няма го.

— Майк дойде ли?

— Мисля, че не пускат посетители. Само адвокатите и роднини.

Бар не каза нищо.

— Тези двамата единствените ви приятели ли са? — попита тя. — Майк и Чарли?

— Мисля, че да — отвърна той. — Майк ми е по-скоро съсед.

— А какъв ви е Джеб Оливър?

— Моля?

— Работи в магазина за авточасти.

— Не го познавам.

— Сигурен ли сте?

Бар раздвижи очи и присви устни като човек, който рови в паметта си и се опитва да си спомни, надявайки се на похвала.

— Съжалявам — каза накрая той. — Никога не съм чувал за него.

— Взимате ли наркотици?

— Не — отвърна Бар. — Никога. Дума да не става. — Той замълча. — Всъщност аз нищо особено не правя. Просто си живея. Затова цялата тази история ми е толкова странна. Четиринайсет години живях нормално. За какъв дявол да ги хвърлям на вятъра?

— Разправете ми за Чарли — подкани го Хелън.

— Виждаме се чат-пат — каза той. — Намираме си занимания.

— С оръжие?

— Да, и това.

— Къде живее Чарли?

— Не знам.

— Откога сте приятели?

— От пет години. Може би шест.

— И не знаете къде живее?

— Не ми е казвал.

— Но той ви е идвал на гости.

— Е, и какво?

— А вие никога не сте ходили у тях?

— Той идваше у нас.

— Имате ли телефонния му номер?

— Той идва от време на време, просто така, без да се обажда.

— Близки ли сте?

— Да речем.

— Колко сте близки?

— Ами, разбираме се.

— Достатъчно ли, за да споделите какво се е случило преди четиринайсет години?

Бар не отговори. Затвори очи.

— Казахте ли му?

Бар не отговори.

— Мисля, че сте му казали.

Бар нито потвърди, нито отрече.

— Странно е, че не знаете къде живее приятелят ви. Особено приятел като Чарли, с когото сте толкова близки.

— Не съм настоявал да разбера — каза Бар. — Имах късмет, че изобщо си намерих приятел. Не исках да си разваляме приятелството с излишни въпроси.

Айлийн Хътън стана от масата, откъдето даде показанията си на Алекс Родин, и се ръкува с всички присъстващи. После излезе навън и в коридора си сблъска с някакъв мъж, който можеше да бъде само полицаят Емерсън. Същият, за когото я беше предупредил Ричър. Мъжът потвърди подозренията й, като й връчи служебна картичка с името си.

— Може ли да поговорим? — попита той.

— За какво? — контрира тя.

— За Джак Ричър.

— Какво за Джак Ричър?

— Познавате го, нали?

— Познавах го. Преди четиринайсет години.

— Кога сте го виждали за последно?

— Преди четиринайсет години — повтори тя. — Бяхме заедно в Кувейт. После той замина някъде другаде. Или аз. Вече не помня.

— Днес не сте ли го виждали?

— Той да не е в Индиана?

— В града е. Точно тук, в този град.

— Виж ти. Светът е малък.

— Как дойдохте дотук?

— Със самолет до Индианаполис, оттам наех кола.

— Смятате ли да пренощувате в града?

— Имам ли друг избор?

— Къде?

— В „Мариот“.

— Снощи Ричър е убил млада жена.

— Сигурен ли сте?

— Той е единственият заподозрян.

— Много необичайно за него.

— Обадете ми се, ако случайно го видите. Номерът на участъка е отпечатан на картичката. Заедно с вътрешния ми номер. И мобилният ми телефон.

— Защо смятате, че ще го видя?

— Сама го казахте: светът е малък.

Полицейската кола пълзеше на север през увеличаващото се улично движение. Мина покрай магазина за оръжие. После покрай бръснарницата. Всяка услуга — 7 долара. Отби вдясно и влезе в паркинга на мотела. Полицаят до шофьора слезе и се запъти към рецепцията, за да даде листовката на администратора. Постави я на гишето, завъртя я с длан и я плъзна към него.

— Ако този тип се появи, ще се обадиш, нали? — каза той.

— Той вече се появи — каза администраторът. — Само дето се казва Хефнър, не Ричър. Настаних го в номер осем, вчера привечер.

Полицаят застина.

— В момента тук ли е?

— Не знам. Ту влиза, ту излиза.

— За колко време е наел стаята?

— Платил е за една нощ. Но още не е предал ключа.

— Значи смята да се върне за довечера?

— Така изглежда.

— Освен ако вече не се е върнал.

— Именно — каза администраторът.

Полицаят се подаде на входната врата и направи знак на партньора си. Другият угаси двигателя, заключи колата и дойде при него.

— В осем, под фалшиво име — каза първият полицай.

— Вътре ли е сега?

— Нямам представа.

— Ами да проверим.

Двамата взеха администратора със себе си. Накараха го да застане зад тях. Извадиха пистолетите си и почукаха на вратата на номер осем.

Отговор нямаше.

Почукаха отново.

Нищо.

— Имаш ли ключ? — попита първият полицай.

Човекът му го подаде. Полицаят го пъхна в ключалката — полека, с една ръка. Бавно го завъртя. Открехна полека вратата, заслуша се, после я блъсна докрай и пристъпи вътре. Партньорът му го последва. Двамата огледаха стаята — бързо, професионално, с изпънати напред ръце, стегнати мускули и насочени оръжия.

Стаята беше празна.

Нямаше нищо, освен скромен набор тоалетни принадлежности на полицата в банята — тъжни и изоставени. Пакетче еднократни самобръсначки — отворено, с една извадена и използвана. Нов флакон пяна за бръснене със засъхнали мехурчета около дозатора. Нова тубичка паста за зъби, само два пъти стисната.

— Тоя тип не носи багаж — отбеляза първият полицай.

— Но не е освободил още стаята — добави вторият. — Това поне е ясно. Което значи, че ще се върне.

10

В този момент Ричър заспиваше на леглото в стая 310 на хотел „Мариот“. Лежеше по гръб, като мъртвец. Двамата с Хътън бяха разговаряли толкова дълго в кафенето, че тя замалко не закъсня за срещата си. В четири без пет се бе сетила да погледне часовника си и му натика магнитната си карта в ръката, като го помоли да качи чантата й в стаята. След това изхвръкна на улицата. Той си каза, че сигурно е редно да остави картата на рецепцията. Но не го направи. Не бързаше за никъде. Затова просто качи чантата й в стаята и остана да я чака вътре.

Стая 310 не го очарова особено. Беше на третия етаж, което я правеше трудна за бягство през прозореца. Номер осем в мотела беше къде-къде по-удобна. На нивото на земята, в един квартал с тесни, гъсто преплетени улички, тя предлагаше добри възможности за криеница. Отваряш прозореца, прехвърляш крак навън, търсиш с поглед близката сляпа уличка, някоя задна врата, друг нисък прозорец. Да, онази стая си я биваше. Докато тази — определено не. На третия етаж, това предполагаше дълго спускане. Или скок отвисоко. А и Ричър не беше сигурен, че прозорците на „Мариот“ изобщо се отварят. Може би не се отваряха. Може би юрисконсултите на хотела се бяха уплашили да не бъдат заринати със съдебни искове от роднини на самоубийци. Или бяха пресметнали, че цената на бравите и пантите за прозорци ще надвиши сметката за климатика. Каквито и да бяха причините, стаята беше гадна. Изобщо не му харесваше. Не и за дълъг престой.

Но за кратко време ставаше. Ричър затвори очи и се унесе в сън. Спи, когато можеш, защото никога не знаеш кога отново ще ти падне да се наспиш. Това беше старо правило във войската.

Планът на Емерсън беше прост и директен. Постави Дона Бианка на пост в стая номер седем. Заповяда на двамата униформени полицаи да скрият колата през три преки и да заемат позиция в номер девет. Разположи една допълнителна патрулна кола на две преки зад мотела, още една на четири преки северно от него, до автокъщата, и още една на две преки южно от мотела. Инструктира администратора да стои нащрек и да наблюдава през прозорчето и щом Хефнър се приближи, да позвъни веднага на Дона Бианка.

Айлийн Хътън се върна в „Мариот“ в четири и трийсет. Магнитната карта от стаята й не я чакаше на рецепцията. Нямаше и съобщение. Тя се качи с асансьора, проследи стрелките до номер 310 и почука на вратата. Изминаха няколко секунди, вратата се отвори и Ричър се появи на прага.

— Как е стаята? — попита тя.

— Леглото е удобно — каза той.

— Емерсън ми каза, ако те видя, незабавно да го уведомя.

— И ще го уведомиш ли?

— Не.

— Не само лъжесвидетелстваш, но и укриваш беглец — каза той. — Две престъпления за един ден.

Тя бръкна в чантата си и измъкна картичката на Емерсън.

— Ти си единственият им заподозрян. Даде ми три телефонни номера. Работата изглежда сериозна.

Ричър взе картичката от ръката й и я пъхна в задния си джоб, при салфетката с номера на Хелън Родин. Постепенно в джоба му се събираше цял телефонен указател.

— Как мина при Родин? — попита той.

— Делово — отвърна тя.

Той не каза нищо. Хътън тръгна да оглежда апартамента. Баня, спалня, дневна, малка кухничка. Вдигна пътната си чанта от пода и я премести прилежно до стената.

— Искащ ли да останеш? — попита тя.

Той поклати глава.

— Не мога.

— Е, добре — каза тя.

— Но бих могъл да намина по-късно, ако искаш.

Хътън помисли малко.

— Става — каза тя. — Намини по-късно.

Алекс Родин се върна в кабинета си, затвори вратата и се обади на Емерсън.

— Хванахте ли го вече? — попита той.

— Въпрос на време — отвърна Емерсън. — Търсим го къде ли не. Наблюдаваме стаята му. Отседнал е в стария мотел, под фалшиво име.

— Интересно — каза Родин. — Значи, може и в „Метропол“ да е бил под фалшиво име.

— Ще проверя — каза Емерсън. — Ще покажа снимката му на рецепцията.

— Може тогава наистина да го спипаме — каза Родин и затвори. Представи си две вестникарски заглавия в рамки на стената на кабинета си. Едното за Бар, другото за Ричър.

Ричър излезе от апартамента на Хътън и вместо да вземе асансьора, тръгна надолу по стълбите. На партера заобиколи отдалеч главното фоайе и сви по един страничен коридор, който водеше към авариен изход. Бутна вратата, излезе навън и я задържа открехната с обувката си. Извади от джоба си картичката на Емерсън, скъса я по средата и сгъна половината с името на четири по дължина. Натисна с палец навътре езика на бравата и го блокира в прибрано положение със сгънатото парченце картон. Притвори полека вратата, докато се изравни с касата. После се обърна, заобиколи контейнера за боклук, мина през служебния паркинг, излезе на улицата и тръгна на север. Тротоарите бяха пълни с пешеходци, а платната бяха започнали да се задръстват от сутрешния трафик. Като се движеше с умерена крачка, той оглеждаше внимателно улицата и преките за полицейски коли или патрулни двойки по ъглите. Времето беше все така топло. Но отнякъде, крадешком, се задаваше буря. Студеният фронт беше съвсем наблизо. Небето беше надвесено над земята като стъклен похлупак, който задържаше във въздуха миризмата на влажна пръст и азотен тор.

Той стигна до надлеза на магистралата и тръгна на запад в сянката му. Платното минаваше върху пилони на дванайсет метра над земята. Отдолу кварталът беше разделен на неподдържани парцели — някои изоставени, потънали в боклуци и мръсотия, други с мръсни ненаселени къщурки със зеещи празни прозорци, трети с нови метални бараки, в които се помещаваха цехове за изчукване на каросерии, работилници за гуми и други подобни заведения. Заобиколи черната стъклена кула и следвайки сянката на надлеза, зави на юг, за да мине покрай библиотеката. Изведнъж се спря, наведе се и се престори, че си вади камъче от обувката. Погледна крадешком назад под мишницата си. Никой не го следеше.

Ричър продължи пътя си. След като подмина библиотеката, в течение на четирийсет метра теренът беше открит отвсякъде. Право на изток от него се падаше площадът с пешеходната зона. Той се спря за момент точно под мястото, където по изчисленията му бяха паркирали с Хелън Родин предишния ден и където би трябвало да е паркирал Джеймс Бар в петък. На дванайсет метра по-долу изгледът беше различен, но геометрията на терена си оставаше същата. Виждаха се повехналите букетчета цветя и разни предмети, оставени в памет на жертвите край бордюра на фонтана — малки, избелели цветни петънца сред сивия бетон. Право зад тях се падаше входът на сградата с наборното бюро. От нея поединично и на двойки излизаха хора. Той погледна часовника си. Пет без десет.

Излезе на откритото пространство и прекоси площада до ъгъла на Първа улица. Извървя разстоянието между две преки на юг и пресече три на изток, докато не излезе от западната страна на обществения гараж. Изкачи се по рампата за коли и различи обектива на охранителната камера — малко кръгче зацапано стъкло върху продълговата черна кутия, монтирана високо горе в пресечната точка на две носещи бетонни греди. Помаха му с ръка. Камерата беше поставена прекалено високо. Би трябвало да е по-ниско, на нивото на номерата на колите. Но пък, като се загледа, на тази височина бетонните колони бяха остъргани и нащърбени от преминаващите автомобили. По тях бяха останали парченца боя във всички цветове на дъгата. Шофьорите в тоя град караха небрежно. Ако беше монтирана по-ниско, камерата нямаше да изкара и един ден.

Той се качи по рампите до втория етаж. Отправи се към североизточния ъгъл на сградата. Гаражът беше притихнал, но пълен с коли. Мястото, откъдето бе стрелял Джеймс Бар, сега беше заето. В борбата за паркиране в пренаселения градски център нямаше място за излишни сантименталности.

Границата между старата част на гаража и новостроящото се крило беше обозначена с тройна маркировка — към обичайната за строежи жълта найлонова лента с надпис Внимание! Влизането забранено! бяха прибавени — по на една педя отгоре и отдолу — две сини ленти, на които пишеше: Полицейско заграждение! Да не се преминава! Той повдигна с лакът и трите наведнъж и с лекота се промуши отдолу. Нямаше нужда да се подпира на коляно. Нямаше нужда да отърква панталоните си в цимента. Да оставя по пода влакна от плата. Дори за мъж с една педя по-висок от Бар не беше проблем да се провре под полицейската лента, опъната на цяла педя по-надолу. Този човек съвършено съзнателно е оставил след себе си всички тези улики.

Ричър навлезе в неосветената част на сградата. Новото крило беше с правоъгълна форма. Около четирийсет метра в посока север-юг, на около двеста метра в посока изток-запад. За да стигне до североизточния му ъгъл, Ричър трябваше да направи точно трийсет и пет крачки. Той се спря на два метра от стената и погледна надолу и надясно. Оттам всичко се виждаше перфектно. Не беше нужно да се подпира с гръб на колоната. Не беше нужно да трие гърба си в нея като кон, който се чеше в лятна ливада.

Той застана неподвижно и се загледа към площада. Все по-големи тълпи хора се точеха от сградата с държавните учреждения. Цяла върволица. Някои още с излизането си на чист въздух спираха да си запалят цигара. Други поемаха право на запад — кои забързано, кои с бавна крачка. Всички, сякаш се бяха наговорили, заобикаляха покрай северния край на фонтана. Нито един не тръгна по пътя, по който бяха минали жертвите на Бар. Явно свещите и цветята ги възпираха. Напомняха им за станалото. Затова беше трудно да се прецени как е изглеждал площадът в петък следобед. Трудно, но не и невъзможно. Ричър наблюдаваше крачещите тълпи и мислено си ги представяше как се отказват от десния завой и продължават напред. Скоро щеше да им се наложи да забавят крачка, навлизайки в тясното пространство. Но нямаше съвсем да спрат на едно място. Само щяха да се струпат по-близо един зад друг. Тази комбинация от близост и умерена скорост щеше само да увеличи ъглите на отклонение. Да направи задачата му още по-трудна. Това беше основен принцип при използването на дългоцевни оръжия. Една птица, която лети в небето на сто метра височина, е лесна мишена. Същата птица, която прелита със същата скорост на два метра пред лицето ти, е невъзможна мишена.

Той си представи върволицата от хора, които бяха крачили от ляво на дясно точно под носа на Бар. Затвори едното си око, протегна ръка напред и изпъна показалец. Бум, бум-бум, бум-бум-бум! Шест прицелени изстрела. Четири секунди. Твърде бързо. При трудна геометрия на огъня. При напрежение, видимост, уязвимост на стрелеца.

Шест попадения, ако за попадение се смяташе и съзнателното пропускане на целта.

Изключителна стрелба.

Наученото не се забравя.

Ричър свали ръката си. В сянката на гаража беше усойно. Той потрепери. Въздухът беше влажен и хладен, миришеше на гасена вар. Докато в Кувейт Сити беше адски горещо. Въздухът трептеше от жегата и в него се носеше миризма на спечена глина и пустинен пясък. Застанал в тамошния гараж, Ричър се бе изпотил от горе до долу. Улицата под него беше обляна в ослепителна светлина и излъчваше топлина като фурна. Убийствена жега.

Жега в Кувейт Сити.

И четири изстрела.

А тук — шест.

Той стоеше и наблюдаваше върволицата посетители, излизащи от вратите на административната сграда. Започна да ги брои. Десет, дванайсет, петнайсет, двайсет. Всички свиваха вдясно и поемаха на запад, между фонтана и пауна на Ен Би Си. Между тях имаше разстояние. А ако бяха минали през тесния проход между фонтана и преградната стена, щяха да се съберат накуп.

Доста народ.

Шест изстрела за четири секунди.

Той се огледа за неподвижна човешка фигура. Такава нямаше. Никакви полицаи, никакви мъже в двуредни костюми с особена кройка. Ричър се обърна и закрачи обратно натам, откъдето беше дошъл. Повдигна лентата и се промуши отдолу. Слезе по рампите. Излезе на улицата и пое на запад, към сянката на надлеза. Към библиотеката.

Пресече четирийсетте метра открит терен и тръгна покрай стената на библиотеката. Влезе през входа за инвалиди. Налагаше се да мине покрай гишето за информация, но това не го притесняваше. Ако Емерсън бе решил да раздава листовки с образа му, най-напред щеше да почне от хотелите и баровете, а не от библиотеката.

Стигна безпрепятствено до главното фоайе и продължи към телефонните кабини. Извади сгънатата салфетка от джоба си и набра мобилния телефон на Хелън Родин. Хелън отговори на петото иззвъняване. Той си я представи как рови в чантичката си за апарата, как примижава, за да види номера на дисплея, как натиска копчето за разговор.

— Сама ли си? — попита той.

— Ричър? — каза тя.

— Да — потвърди той. — Сама ли си?

— Да — отвърна тя. — Но ти здраво си загазил.

— Кой ти каза?

— Баща ми.

— Ти вярваш ли му?

— Не.

— Идвам да те видя.

— Във фоайето има полицай.

— Така си и помислих. Ще мина през гаража.

Той затвори и се върна обратно по пътя си покрай гишето за информация, до страничния изход и оттам — на улицата. Мина под надлеза. Остана в сянката му и продължи нататък, докато на се озова зад черната стъклена кула. Точно срещу рампата за коли. Огледа се наляво и надясно и продължи право напред. Заобиколи фургоните с подвижните телевизионни станции, подмина мустанга, за който си бе казал, че е на Ан Яни, и стигна до асансьорите. Натисна бутона и зачака. Погледна часовника си. Пет и половина. Обитателите на сградата сигурно вече си тръгваха след работния ден. Асансьорите за надолу със сигурност спираха на партера. Асансьорите за нагоре — може би не. Така поне се надяваше.

Кабината слезе в гаража, трима души излязоха и тръгнаха съм колите си. Ричър влезе и натисна бутона за четвъртия етаж. Дръпна се назад, плътно до стената. На партера кабината отново спря. Вратите се плъзнаха встрани, като театрална завеса. Полицаят на пост се виждаше ясно — на метър и нещо от асансьора, обърнат с гръб. Леко разкрачен, с ръце на кръста. Ако Ричър протегнеше ръка, можеше да го пипне. В кабината влезе някакъв мъж. Не каза нищо. Само кимна — като човек, пътуващ с непознат в асансьора. Ричър му кимна в отговор. Мъжът натисна седем. Вратите не се затвориха. Полицаят гледаше към улицата. Мъжът натисна нервно бутона за вратата. Полицаят се размърда. Свали си фуражката и прокара пръсти през косата си. Вратите се затвориха. Асансьорът потегли.

Ричър слезе на четвъртия етаж и се провря през групичка хора, които чакаха да си тръгнат за вкъщи. Вратата на Хелън Родин беше открехната, готова да го приеме. Той влезе в кабинета й и тя бързо затвори вратата зад гърба му. Беше облечена с черна минипола и бяла блузка. Изглеждаше съвсем млада, приличаше на ученичка. Но имаше разтревожен вид. Като човек, който се бори със себе си.

— Би следвало да те предам на полицията — каза тя.

— Но няма да го направиш — отвърна той.

— Така е — каза тя. — Трябва да го направя, но няма.

— Истината е, че момичето ми беше симпатично — каза Ричър.

— Опитала се е да те вкара в капан — отбеляза Хелън.

— Не й се сърдя.

— На някого не е била толкова симпатична.

— Трудно е да се каже. Чувствата тук нямат отношение. Не им е трябвала повече. Била е консуматив. Средство за постигане на целта.

— Кукловодът наистина иска да те разкара.

Ричър кимна.

— Няма две мнения. Но не е познал, защото вече няма така леко да си тръгна. Той ме амбицира да остана.

— Дали е безопасно обаче?

— Не е чак толкова опасно. Но тая история с момичето ще ме забави. Ще се наложи повечето работа да я свършиш ти.

Тя го въведе в личния си кабинет. Седна на стола зад бюрото. Той застана далеч от прозореца. Приклекна до стената и се облегна на нея.

— Вече започнах да работя — каза Хелън. — Говорих с Роузмари и поразпитах съседите на Бар. После се върнах в болницата. Мисля, че трябва да открием един тип на име Чарли. Дребен, с остра черна коса. Интересува се от огнестрелни оръжия. Останах с впечатление, че не говори много за себе си. Струва ми се, че няма да ни е лесно да го открием.

— Откога е в играта?

— От пет-шест години, както изглежда. Единственият му стар приятел. Във всеки случай единственият, когото самият Бар нарича такъв.

Ричър кимна.

— Това ми се връзва.

— И още нещо: Бар не познава Джеб Оливър, освен това не взима наркотици.

— Ти вярваш ли му?

— Да, вярвам му — отвърна Хелън. — Наистина му вярвам. Този човек четиринайсет години се е опитвал да води нормален живот и сега сам не вярва какво е направил. Мисля, че той е най-разстроен от случилото се.

— Ако не броим жертвите.

— Не бъди жесток с човека, Ричър. Цялата тази история е доста мътна.

— Този Чарли дали знае за Кувейт Сити?

— Бар не ми каза. Но мисля, че да.

— Къде живее?

— Бар не знае.

— Не знае къде живее приятелят му?

— Оня просто от време на време идва при него. Когато той реши. Нали ти казах, няма да ни е никак лесно да го открием.

Ричър не отговори.

— А ти говори ли с Айлийн Хътън? — попита Хелън.

— Тя не ни заплашва. Армията ще потули историята.

— Разбра ли кой те е следил?

— Не — отвърна Ричър. — Не съм го виждал повече. Може да са го изтеглили.

— Значи доникъде не сме.

— Напротив, по-близо сме до целта. Вече се очертава формата. Замесени са поне четирима души. Единият е оня с костюма. Вторият е Чарли. Третият е някакъв много едър тип, левак.

— Как го определи точно такъв?

— Той е убил снощи момичето. Старецът е прекалено стар, а Чарли прекалено дребен. При това физическите улики говорят за удар, нанесен с лявата ръка.

— И четвъртият е кукловодът?

Ричър отново кимна.

— Който остава в сянка, чертае схеми и дърпа конците. Може да сме сигурни, че той не е извършил лично нито едно от тези неща.

— Но как можем да се доберем до него? Ако той е изтеглил оня, който те следеше, може да се предположи, че е изтеглил и Чарли. Те са се спотаили, докато мине бурята.

— Има и друг път. Широк и прав, като магистрала.

— Къде е той?

— Пропуснали сме нещо много очевидно — каза Ричър. — През цялото време се опитваме да търсим не там, където трябва. Засега успяхме да установим само кой е стрелял с пушката.

— А какво друго трябваше да установим?

— Трябваше най-напред да се замислим.

— За какво?

— В Кувейт Сити Джеймс Бар произведе четири изстрела. А тук шест.

— Е, и? — попита Хелън. — Стрелял е шест пъти. И какво от това?

— Само че не е — каза Ричър. — Не и ако погледнеш на случая отстрани. Истината е, че тук е изстрелял четири патрона по-малко.

— Това е абсурд. Шест са повече от четири. Няма как да е изстрелял четири по-малко.

— В Кувейт Сити беше ужасно горещо. По пладне жегата ставаше непоносима. Само луд би излязъл да се шляе по улиците. Наоколо не е имало жива душа.

— И какво?

— Ами това, че в Кувейт Сити Бар е избил всички, които са му били на мушката. Един, двама, трима, четирима — колкото, толкова. Четиримата убити са били единствените хора, достатъчно луди, за да се покажат навън в такава жега. Освен тях улицата е била пуста. И Джеймс Бар ги е проснал и четиримата. Вдигнал е мизата докрай. По онова време това ми се беше сторило логично. Човекът е искал да види розовата мъгла. Тогава си казах, че един път би трябвало да му стигне, но явно не е било така. Той просто е чувствал потребност да продължи да стреля, докато му се свършат целите. И в Кувейт Сити целите наистина му се бяха свършили.

Хелън Родин мълчеше.

— Но тук е имал цели колкото щеш — продължи Ричър. — По това време в тясното пространство между фонтана и стената са били наблъскани поне десетина-дванайсет души. Да речем, петнайсет. Във всеки случай минимум десет. При това Бар е имал карабина с десет патрона в пълнителя. Но е спрял да стреля след шестия патрон. Просто е спрял. В оръжието са останали четири патрона. Надлежно описани в доказателствения материал на Белантонио. Това е, което имах предвид. В Кувейт Сити той е изстрелял толкова патрони, колкото е могъл, при общо четири цели. Тук е разполагал с предостатъчно цели, а е изстрелял четири патрона по-малко, отколкото е имало в пълнителя. Което много затруднява психологическата оценка. Бар е решил да не вдига мизата докрай. Защо?

— Защото е бързал?

— Използвал е автоматична карабина. Записът от телефонната компания показва, че е изстрелял шест патрона за четири секунди. Десетте е можел да ги изгърми за по-малко от седем секунди. Три секунди повече или по-малко, какво значение има?

Хелън не каза нищо.

— Аз го попитах — продължи Ричър. — Когато бях при него в болницата. Попитах го как би го направил, теоретически. Все едно на инструктаж в казармата. Той се замисли. Познава добре района. Каза, че е щял да паркира горе на надлеза, зад библиотеката. Щял да свали прозореца и да изпразни пълнителя.

Хелън мълчеше.

— Само че не го е изпразнил — каза Ричър. — След шестия патрон е спрял да стреля. Просто така. Спокойно и хладнокръвно. Което променя цялата динамика на ситуацията. Бар не е някакъв луд, който се е хванал на бас, че може да тероризира града. Не е бил подтикнат към убийство само за забавление. Не е стрелял напосоки, Хелън. Просто така, колкото да си начеше крастата. Което променя гледната точка. Трябваше да го прозрем. Трябваше още отначало да разберем, че важни в случая са жертвите, а не извършителят. Тези хора не са просто някакви случайни минувачи, които са му кацнали на мушката.

— Стрелял е по предварително зададени цели?

— Внимателно подбрани — каза Ричър. — И веднага след като ги е повалил, той си е събрал нещата и си е отишъл. С четири патрона в пушката. Ако беше някой психопат, стрелящ наслуки в тълпата, едва ли щеше да постъпи така. Щеше да продължи да дърпа спусъка, докато изщрака на празно. Така че това не е стрелба наслуки. Това си е предумишлено убийство.

В кабинета настана тишина.

— Трябва да проверим кои са жертвите — каза Ричър. — Така ще разберем кой би могъл да желае смъртта им. Само по този начин ще стигнем до поръчителя.

Хелън Родин не помръдваше от мястото си.

— При това трябва да действаме бързо — каза Ричър. — Лично аз нямам много време, а вече изхабих близо три дни, за да тичам след оня, дето клати гората.

Грохналият трийсетгодишен лекар на шестия етаж в градската болница привършваше следобедната си визитация. Беше си оставил Джеймс Бар за най-накрая — отчасти защото не очакваше някакви сериозни изменения в състоянието му и отчасти защото изобщо не му пукаше за него. Да лекува разни крадци и дребни мошеници беше достатъчно досадно, но да се грижи за някакъв масов убиец — това вече беше абсурд. Двоен абсурд, понеже веднага щом лекарят го изправеше на крака, Джеймс Бар щеше да бъде повален отново по гръб, привързан с ремъци за болнична количка и оставен на друг лекар, за да му бие смъртоносна инжекция.

Ала лекарската клетва не се забравя лесно. Нито пък навикът. Както и неща като дълг, рутина и ежедневно разписание. Затова лекарят влезе в стаята на Бар и вдигна болничния му картон. Извади писалка. Хвърли един поглед на разните уреди. После на пациента. Беше буден. Очите му се движеха.

В съзнание, записа лекарят на картона.

— Доволен ли си? — попита го той.

— Не особено — отвърна Бар.

Реагира на чуждо присъствие, записа лекарят.

— Тъпа работа — отбеляза той и прибра писалката.

Веригата на дясната ръка на Бар тихо потракваше по рамката на леглото. Самата ръка потреперваше видимо, освен това пръстите бяха свити в шепа, а палецът и показалецът извършваха ритмични кръгови движения, сякаш месеха въображаемо топче пластилин.

— Престани — каза лекарят.

— Какво да престана?

— Да правиш така с ръката си.

— Не мога.

— Това отскоро ли е?

— От година-две.

— Не откакто излезе от комата?

— Не.

Лекарят погледна картона. Възраст: четирийсет и една години.

— Пиеш ли? — попита той.

— Не много — отвърна Бар. — Понякога сръбвам по глътка, за да заспя.

Лекарят не му повярва, естествено, затова прелисти картона до чернодробните показатели и токсикологичната картина. Но нямаше клинични данни за чернодробни увреждания, а токсикологията беше отрицателна. Не пие. Няма алкохолни изменения.

— В последно време ходил ли си на лекар? — попита той.

— Нямам здравна застраховка — отвърна Бар.

— Да чувстваш изтръпване в ръцете и краката?

— Малко.

— Другата ти ръка прави ли така?

— Понякога.

Лекарят отново извади писалката и надраска набързо в долната част на здравния картон: Наблюдава се тремор в дясната ръка, не посттравматичен, малко вероятно да е по причина на алкохолна зависимост, прояви на спорадично изтръпване в крайниците, вероятно начална фаза на ПА.

— Какво ми е? — попита Бар.

— Стига въпроси! — тросна се докторът. След това закачи картона на долната табла на леглото и с чувство за изпълнен дълг излезе от стаята.

Хелън Родин прерови кашоните с материали по делото и намери официалната формулировка на обвиненията срещу Джеймс Бар. Между различните формални нарушения на законите щатската прокуратура на Индиана бе изброила пет убийства, извършени при утежняващи вината обстоятелства, като в съответствие с процедурата бе посочила имената и личните данни на жертвите — пол, възраст, адрес, занятие. Хелън прочете внимателно страницата, като проследи с пръст колонките за адрес и занятие.

— Не виждам никаква очебийна връзка — отбеляза тя.

— Не твърдя, че всичките са набелязани цели — каза Ричър. — Най-вероятно целта е била само една. Максимум две. Останалите са за заблуда. Предумишлено убийство, маскирано като безразборна стрелба на психопат. Така мисля, че е станало.

— Залавям се за работа — каза Хелън.

— Ще ти се обадя утре — каза Ричър.

Вместо с асансьора той слезе по аварийното стълбище и се добра незабелязан до подземния гараж. Изкачи се по рампата на улицата и отново се скри в сянката на надлеза. Невидимият човек. Живот в сянка. Ричър се усмихна на себе си.

Изведнъж се спря. Трябваше му уличен телефон.

Намери го, долепен до страничната стена на малка бакалия, която се казваше „При Марта“, на две преки северно от магазина за евтина конфекция, откъдето си беше купил дрехите. Кабината гледаше към широка сляпа улица, която се ползваше за паркиране. И шестте очертани под ъгъл паркинг места бяха заети. Зад колите се издигаше тухлена стена, по горния ръб на която имаше зазидани остри стъкла. Зад бакалията уличката завиваше под прав ъгъл. Ричър си каза, че после отново завива и излиза на следващата пряка.

Тук е безопасно, помисли си той. Извади втората половина от картичката на Емерсън — онази, на която бяха останали телефонните номера — и набра този на мобилния. Облегнат на стената, той наблюдаваше едновременно и двете посоки по уличката, като същевременно слушаше сигналите в слушалката.

— Да — чу се гласът на Емерсън.

— Познай кой е! — каза Ричър.

— Ричър?

— Печелиш бонбонче.

— Къде си?

— Още съм в града.

— Къде точно?

— Близо.

— Знаеш, че те търсим, нали?

— Чух това.

— Трябва да се предадеш.

— Няма да стане.

— Тогава ние ще те открием.

— Мислиш ли, че можете?

— Много лесно.

— Познаваш ли един тип на име Франклин?

— Разбира се.

— Можеш да го питаш колко е лесно.

— Тогава беше различно. Можеше да си навсякъде.

— Мотела ли сте завардили?

Емерсън не отговори.

— Нека хората ти да чакат. Може и да се върна. А може и не.

— Ще те намерим.

— Няма как да стане. Не си достатъчно добър.

— Може в момента да проследяваме разговора.

— Ще те улесня. Намирам се до една бакалия на име „При Марта“.

— Трябва да се предадеш доброволно.

— Предлагам ти сделка — каза Ричър. — Първо открий кой е оставил конуса в гаража и тогава може да помисля дали да се предам.

— Бар го е оставил.

— Знаеш добре, че не е той. Вана му го няма на видеозаписите.

— Значи е ползвал друга кола.

— Бар няма други коли.

— Може да я е взел назаем.

— От приятел? Може би. А може и приятелят да е оставил конуса вместо него. Така или иначе, първо открийте приятеля и едва тогава ще помисля дали да се предам.

— На записите има стотици коли.

— Имате достатъчно хора.

— Не правя сделки със заподозрени — каза Емерсън.

— Мисля, че се казва Чарли — каза Ричър. — Дребен, с остра черна коса.

— Не правя сделки — повтори Емерсън.

— Не съм убил момичето.

— Ти ще кажеш!

— Не съм аз. Тя ми беше симпатична.

— Ах, недей! Сърцето ми се къса.

— Освен това знаеш, че снощи не бях в „Метропол“.

— Тъкмо затова си подхвърлил трупа там.

— Освен това не съм левак.

— Не те разбирам.

— Кажи на Белантонио да говори отново със съдебния лекар.

— Ще те намерим — зарече се Емерсън.

— Няма да можете — каза Ричър. — Досега никой не е могъл.

След което му затвори и тръгна по улицата. Пресече шосето, извървя още половин пряка на север и се скри зад купчина бетонни мантинели, струпани една върху друга в незастроеното пространство между две сгради. Зачака. Шест минути по-късно две патрулни коли спряха пред бакалията „При Марта“. С мигащи сини лампи, но без сирени. От тях слязоха четирима полицаи. Прегрупираха се на тротоара. Претърсиха страничната уличка, надникнаха зад ъгъла. Върнаха се, видимо разочаровани. Единият от четиримата вдигна радиостанцията до устата си и проведе кратък разговор, като се оправдаваше с жестове. Гърчене на рамене, вдигнати ръце с дланите нагоре. После полицаите се качиха в колите и потеглиха, а Ричър пое на изток, обратно към „Мариот“.

И на двете си ръце Зека имаше палец и по един от другите пръсти. На дясната това беше чуканът на показалеца, изкривен и почернял от премръзване. Навремето беше прекарал цяла седмица на открито през зимата, облечен в стара войнишка куртка, протрита от едната страна, върху десния джоб — там, където манерката на предишния собственик се беше търкала в плата. От такива наглед незначителни дреболии зависи понякога човешката съдба. Лявата му ръка беше останала невредима, но дясната беше осакатена от премръзване. Той бе усетил как пръстите му замръзват един по един, от кутрето навътре. Тогава бе извадил ръката си от джоба, на студа, за да се вкочани напълно. След което беше отхапал пръстите със зъби, преди гангрената да се разпространи. Още помнеше как ги бе изплюл на земята в краката си, като малки кафеникави пръчици.

На лявата му ръка, освен палеца, беше останало само кутрето. Липсваха трите пръста в средата. Двата от тях бяха отрязани от един садист с градинарска ножица. Зека беше ампутирал третия пръст сам с подострена лъжица, за да го пишат негоден за работа в някаква железарска работилница. Не си спомняше подробности, но сред лагеристите се говореше, че е по-добре да се лишиш от някой и друг пръст, отколкото да работиш в тази бригада. Нещо, свързано с характера на бригадира.

Сакатите му ръце бяха още един спомен от ония времена и места. Той вече не им обръщаше толкова внимание, както преди, но недъгът сериозно затрудняваше живота му. Например тези проклети мобилни телефони бяха станали толкова малки! Номерът на Лински се състоеше от десет цифри — докато го набра, си намрази живота. Зека често сменяше мобилните си апарати, което правеше излишно вкарването на номера в паметта. Пък и в неговото положение това би било истинска лудост.

След като успя да набере цифрите, той се съсредоточи и натисна бутона за връзка с кутрето на лявата си ръка. После загреба апарата с дясната си длан и го вдигна към ухото си. Не беше нужно да го притиска — слухът му се беше запазил, което само по себе си беше чудо.

— Да! — каза Лински.

— Не могат да го открият — каза Зека. — Не трябваше да ти казвам да престанеш да го следиш. Моя грешка.

— Къде го търсят?

— Навсякъде. Снощи е нощувал в мотела. Поставили са хора да го дебнат, но той със сигурност няма да се върне. Имат агент на пост в адвокатската кантора. Извън това се лутат в тъмното.

— Какво ще наредиш да направя?

— Искам да го намериш. Използвай Ченко и Владимир. Ще ти пратя и Раскин. Действайте заедно. Намери го още тази вечер и ми се обади.

Ричър се спря на две преки преди „Мариот“. Знаеше какво ще направи Емерсън. Самият той бе правил същото тринайсет години. Емерсън щеше да състави списък в главата си. Възможни убежища, вероятни съучастници. В този час от деня възможните убежища включваха заведения за хранене. Следователно Емерсън щеше да разпрати патрулни коли до всички ресторанти, закусвални и кафетерии в града, включително до бара с телевизорите и до любимото заведение на Хелън Родин — онова със салатите. Оттам щеше да се прехвърли на известните съучастници, които, кажи-речи, се изчерпваха с Хелън Родин. Щеше да нареди на полицая във фоайето да се качи на четвъртия етаж и да почука на вратата й.

В такъв случай можеше да рискува и да се обади на Айлийн Хътън.

И така, Ричър се спря на две преки преди „Мариот“ и се огледа за място, където да изчака. Откри такова зад един магазин за обувки, където в ниша, оградена от три страни с висок колкото човешки ръст тухлен зид, беше поставен контейнер за отпадъци. Ричър се вмъкна в нишата и констатира, че облегнат с гръб на контейнера, вижда една тясна ивица от главния вход на „Мариот“. Позата му не беше чак толкова неудобна. При това този контейнер съдържаше най-приятно миришещия боклук, до който му се беше налагало да се крие. На картон и обработена кожа. Добре, че не се беше случил зад рибен магазин.

Той си каза, че ако Емерсън е достатъчно бърз, няма да му се наложи да чака повече от трийсетина минути. Ако е много бърз — по-малко от двайсет. Средно бърз — час, час и нещо. Той намести гръб на контейнера и зачака. Макар да не беше късно, улиците бяха утихнали. Все по-малко хора се разхождаха на открито. Той наблюдаваше входа и чакаше. По едно време миризмата на кожа го разсея. Замисли се за обувки. Каза си, че не е лошо някой ден да се отбие и той в магазина и да си купи нещо. Изнесе крака си напред и погледна надолу. Кафеникавите му спортни обувки бяха леки и удобни, с тънки подметки. Особено подходящи за Маями. Но недотам за сегашната ситуация. Дошло беше време да се снабди с нещо по-стабилно.

Замислен, Ричър отново погледна надолу. Прибра крака си до другия, после повторно го изнесе напред. Отново го прибра и изнесе другия. В съзнанието му премина неясна мисъл. Нещо, свързано с доказателствения материал на Белантонио. Заровено сред стотиците страници.

С периферното си зрение усети раздвижване пред входа на „Мариот“ и вдигна глава. От мястото му се виждаше предният капак на патрулна кола. Колата тъкмо спираше, предницата й приклекна на пружините си и се изправи. В полезрението му се появиха двама полицаи — униформени, крачещи напред. Той погледна часовника си. Двайсет и три минути. Усмихна се. Емерсън беше добър, но не чак изключителен. Полицаите влязоха в хотела. Поне пет минути щяха да разговарят с дежурния на рецепцията. Той щеше да им даде без бой номера на апартамента на Хътън. По принцип хотелските служители в малките градове на Средния запад не бяха активисти на Движението за граждански права. Освен това гостите на хотела отсядаха по за ден-два и си отиваха, докато местният полицейски участък си беше тук завинаги.

И така, полицаите щяха да се качат в апартамента на Хътън. Щяха да почукат на вратата, тя щеше да ги пусне. Хътън нямаше какво да крие. Те щяха да се поогледат насам-натам и да си идат. Десет минути максимум.

Ричър отново погледна часовника си и зачака.

Двамата полицаи излязоха от хотела след осем минути. Спряха се за момент пред входа — дребни фигурки в далечината. Единият наведе глава надолу, каза нещо в микрофона на ревера си и може би получи указания къде да отидат след това. Към следващото вероятно убежище на беглеца. При следващия известен съучастник. Приятна вечер, момчета, пожела им мислено Ричър. Няма да е кратка, това е сигурно. Поне да е приятна. Видя ги как потеглиха, после изчака още минута и половина, за да не ги пресрещне случайно. После излезе от тухлената ниша и тръгна към Айлийн Хътън.

Григор Лински чакаше в колата си, спряна в платното за пожарни коли на паркинга пред някакъв супермаркет. Силуетът на автомобила се открояваше на фона на една осветена витрина, цялата облепена с огромна оранжева реклама за телешка кайма на много изгодна цена. Сигурно е стара и е почнала да се разваля, помисли си Лински. Или е червясала. Някога двамата със Зека биха убили човек за такава кайма. При това буквално. Лински не си правеше илюзии. Двамата със Зека бяха зли по рождение, а животът ги беше направил още по-зли. Страданията, които бяха преживели заедно, не бяха облагородили душите им, не бяха ги научили на човечност и доброта. Тъкмо обратното. В тяхното положение никой човек с мека, състрадателна душа не би издържал повече от няколко часа. Но те двамата със Зека бяха издържали, бяха останали живи, подобно на канални плъхове, лишени от всякакви скрупули и задръжки; бяха се сражавали с нокти и зъби, бяха мачкали по-слабите и мамили по-силните от тях.

Освен това се бяха учили от опита си. И знаеха, че онова, което им е помогнало веднъж, ще им помогне всеки път.

Лински погледна в огледалото и видя колата на Раскин, която се приближаваше към него. Беше „Линкълн“ — от старите, грамадна и квадратна, черна и покрита с прах, с омекнали ресори, наклонена на една страна като боен кораб с пробойна в борда. Колата спря точно зад неговата, вратата се отвори и Раскин слезе. Приличаше на треторазреден московски гангстер, какъвто си беше. С масивно телосложение, плоско лице, евтино кожено яке, празен поглед. Малко над четирийсетгодишен. Кръгъл глупак, мислеше си за него Лински, но глупак, някак си успял да оцелее след последната офанзива на Червената армия в Афганистан, което все пак значеше нещо. Много по-умни от Раскин изобщо не се бяха върнали оттам или поне не цели. Което означаваше само едно — Раскин не се даваше лесно, а за Зека това качество беше по-важно от всяко друго.

Раскин отвори задната врата и се вмъкна зад Лински. Не каза нищо. Само протегна ръка и му подаде четири сгънати екземпляра от листовката на Емерсън с издирвания Джак Ричър, които му пращаше лично Зека. Как самият той се бе сдобил с тях, Лински не знаеше със сигурност. Макар да се досещаше. Самите листовки бяха доста добре направени. Приликата беше забележителна. Щяха да свършат работа.

— Благодаря — каза учтиво Лински.

Раскин не отговори.

Ченко и Владимир пристигнаха след две минути с кадилака на Ченко, който шофираше. Ченко винаги караше сам колата си. Той паркира зад линкълна на Раскин. Три големи черни коли, една зад друга, като на погребение. При тази мисъл Лински се усмихна вътрешно. Ченко и Владимир слязоха от колата и тръгнаха напред — единият дребен и мургав, другият едър и рус. Двамата се качиха в кадилака на Лински — Ченко отпред, Владимир отзад до Раскин, така че по часовника се падаха Лински зад волана, до него Ченко, зад Ченко Владимир, а до Владимир, зад Лински — Раскин. Точно според йерархията, която инстинктивно спазваха. Лински отново се усмихна и им раздаде по един екземпляр от листовката. Последния задържа за себе си, макар че не му трябваше. Той вече няколко пъти бе виждал Джак Ричър на живо.

— Започваме наново — каза той. — От самото начало. Допускаме, че полицията не е догледала нещо.

Ричър отвори вратата на аварийния изход, извади от езика на бравата сгънатата половинка от картичката на Емерсън и я пусна в джоба си. Влезе и остави вратата да щракне зад гърба му. По страничния коридор стигна до асансьора и се качи на третия етаж. Почука на вратата на Хътън. Ситуацията му напомняше една реплика от филм, в който Джак Никълсън играеше някакъв нафукан полковник от морската пехота: Нищо не може да се сравни с жена, на която трябва да отдаваш чест на сутринта.

Хътън се забави, докато отвори вратата. Той си каза, че може би си почива, след като се бе отървала от двамата полицаи. Едва ли бе очаквала толкова скоро да бъде обезпокоена отново. Но вратата най-после се отвори и тя застана в рамката. Беше по халат, очевидно току-що си бе взела душ. Осветена отзад, косата й сияеше като ореол в полумрака. В сравнение с тъмния коридор стаята й изглеждаше уютна и подканваща.

— Ти се върна — каза тя.

— А ти какво си мислеше, че няма?

Той влезе в апартамента и тя затвори вратата след него.

— Ченгетата бяха тук преди малко — каза тя.

— Знам. Гледах ги през цялото време.

— Че къде си бил?

— До една боклукчийска кофа на две преки оттук.

— Искаш ли да се поизмиеш?

— Кофата беше чиста. Зад магазин за обувки.

— Искаш ли да излезем на вечеря?

— По-добре румсървис — отвърна той. — Не бива да се мотая излишно наоколо.

— Е, добре — каза тя. — Прав си. Значи поръчваме румсървис.

— Не още.

— Да се обличам ли?

— Не още.

Тя се замисли.

— Защо? — попита тя.

— Имаме недовършена работа — каза той.

Тя не отговори.

— Много се радвам да те видя — каза той.

— Нали ме видя преди три часа!

— Искам да кажа, изобщо. Днес. След толкова време.

После пристъпи към нея и взе лицето й в шепи. Зарови пръсти в косата й, както едно време, и прекара палците си по скулите й.

— Редно ли е да го правим? — попита тя.

— Не искаш ли?

— Минали са четиринайсет години.

— То е като карането на велосипед — каза той. — Някои неща не се забравят.

— Мислиш ли, че ще бъде същото?

— Ще бъде по-хубаво — каза той.

— Колко по-хубаво?

— Винаги ни е било хубаво — каза той. — Нали? Колко по-хубаво може да бъде?

Няколко мига тя остана неподвижна. После го прегърна през врата. Придърпа главата му, той се наведе и я целуна по устните. После пак, по-силно. После още веднъж, по-продължително. Сякаш в тези няколко кратки мига четиринайсет години от живота им се бяха стопили, изчезнали в небитието. Същото усещане, същият вкус. Същата възбуда. Тя издърпа ризата от панталоните му и припряно я заразкопчава, от долу на горе. Когато откопча и последното копче, положи длани върху гърдите му и започна да го гали по раменете, по гърба, надолу до колана, напред до токата. Обувките му се изуха без усилие. После чорапите. Той запрати с един ритник панталоните си в другия край на стаята и посегна към колана на халата й.

— По дяволите, Хътън — каза той. — Не си мръднала.

— Ти също — отвърна тя.

После двамата тръгнаха едновременно към леглото, залитайки, нетърпеливо и жадно вкопчени един в друг, като някакво тромаво четирикрако животно.

Григор Лински пое южната половина от града. Мина през заведението за сандвичи и салати и оттам подкара надолу, към доковете. След това обърна и пое обратно по тесните улички, като обикаляше всяко каре от три страни и на третия ъгъл спираше, за да огледа отдалеч тротоарите по четвъртата страна. Двигателят на кадилака работеше на бавни обороти. Помпите на сервоуправлението съскаха на всеки завой. Това беше бавна работа, изискваща търпение. Но градът не беше кой знае колко голям. Нямаше задръствания. Нямаше тълпи по тротоарите. Пък и никой не можеше да се скрие веднъж завинаги. Това Григор Лински го знаеше от собствен опит.

Отпусната в прегръдките му, Хътън бавно прекарваше върховете на дългите си пръсти по всяка част на добре познатото й тяло, сякаш за да се убеди, че всичко си е така, както го бе оставила навремето. Но не беше. Все пак оттогава бяха минали четиринайсет години. Не си мръднала, й беше казал той преди малко, а тя му бе отговорила: Ти също. Но и двамата знаеха, че това е пресилен комплимент. Никой не остава вечно какъвто е бил. Оня Ричър, когото бе срещнала в пустинята, беше по-млад, обжарен от слънцето, жилав, подвижен и едновременно с това грациозен като хрътка. Сегашният Ричър беше понаедрял, понатежал, с възлести мускули, корави като махагон. Белезите, с които го беше запомнила, междувременно се бяха загладили и избледнели, а на тяхно място се бяха появили нови. По челото му имаше бръчици. Също и покрай очите. Но носът му си беше все така прав и тънък. Предните му зъби също си бяха на мястото въпреки безбройните сбивания. Тя плъзна ръка надолу и опипа кокалчетата на ръцете му — едри и корави като орехови черупки, нарязани с безброй белези. Същият боец, помисли си тя. Готов да жертва ръцете си, за да запази лицето и зъбите. Пръстите й продължиха нагоре по гръдния кош. Там имаше дупка, вляво от центъра. Разкъсани мускули, вдлъбнатина, достатъчна да си вкара върха на палеца. Огнестрелна рана. Стара и зараснала, но нова за нея. Вероятно от куршум .38 калибър.

— В Ню Йорк — каза Ричър. — Преди години. Всички ме питат.

— Всички?

— Всички, които го видят.

Хътън се притисна към него.

— А колко са го виждали?

Той се усмихна.

— Искам да кажа, по плажовете и тъй нататък.

— А в леглото?

— В съблекалните… — продължи той.

— И в леглото — добави тя.

— Е, не съм монах — отвърна той.

— Болеше ли?

— Не помня вече. Бил съм три седмици в безсъзнание.

— Точно над сърцето ти е.

— Беше някакъв малък револвер. Със слаб заряд. По-добре да се беше целил в главата.

— По-добре за него, не за теб.

— Аз съм късметлия. Винаги съм бил, винаги ще бъда.

— Може би. Но все пак трябва да внимаваш повече.

— Ще се старая.

Ченко и Владимир тръгнаха заедно да обхождат северните райони на града, като гледаха да не се доближават до мотела. Там сигурно гъмжеше от ченгета. Затова първата им спирка беше барът с телевизорите. Двамата влязоха вътре и огледаха навсякъде. Вътре беше тъмно, но нямаше много хора. Най-много трийсетина души. От които нито един не отговаряше на рисунката. Ричър го нямаше. Владимир застана до вратата, а Ченко отиде да провери тоалетните. Вратата на една от кабинките беше затворена. Ченко изчака, докато човекът вътре свърши, пусна водата и излезе. Не беше Ричър. Ченко се върна при Владимир и двамата се качиха в колата. Започнаха да обикалят улиците — бавно и методично, минавайки по трите страни на всяко каре и дълго оглеждайки четвъртата.

Подпряна на лакът, Хътън се загледа в лицето на Ричър. Очите му си бяха същите като едно време. Може би малко по-хлътнали навътре, клепачите малко по-прихлупени. Но все така блестяха като два синкави ледника под яркото арктическо слънце. Като цветна снимка от космоса на две алпийски езера, изпълнени с вода от топящ се сняг. Ала погледът им се бе променил. Преди четиринайсет години бяха зачервени от пясъчните бури и замъглени от някакъв горчив цинизъм. Очи на професионален военен. На полицай. Тя си спомняше погледа му — ленив, бавно опипващ стаята, като откос трасиращи куршуми, който неумолимо се приближава към целта. А сега тези очи бяха станали по-бистри, по-млади. Някак по-невинни. Ричър беше остарял с четиринайсет години, но погледът му се беше подмладил.

— Наскоро си се подстригвал — каза тя.

— Тази сутрин — отвърна той. — В твоя чест.

— Наистина ли?

— Вчера приличах на някакъв дивак. Казаха ми, че идваш, та не исках да ме помислиш за клошар.

— Не си клошар значи.

— Е, в известен смисъл съм.

— В какъв смисъл?

— Ами клошар съм, но по собствена воля.

— Трябва да хапнем — каза тя.

— Добре звучи — съгласи се той.

— Какво предпочиташ?

— Каквото кажеш. Поръчай големи порции, ще си ги разделим.

— Можеш да си избереш нещо за себе си, ако искаш.

Той поклати глава.

— След по-малко от месец някакъв чиновник в Пентагона ще прегледа дневните ти. По-добре да види една порция вместо две.

— За репутацията ми ли се тревожиш?

— За следващото ти повишение.

— Няма да има такова. Ще си остана вечно бригаден генерал.

— Да, ама сега тоя Питърсън ти е лично задължен.

— Не отричам, че с две звезди е по-добре, отколкото с една.

— Аз също. За себе си мога да кажа, че доста пъти съм бил прецакван от генерал-лейтенанти. Ще ми е гот, ако поне веднъж аз съм прецакал генерал-лейтенант.

Тя направи гримаса.

— Да ядем — каза Ричър.

— Аз обичам салата — каза тя.

— Все някой трябва и салата да яде.

— Ти не ядеш ли салата?

— Поръчай салата „Цезар“ с късчета пилешко, а също и пържола. Ти ще изядеш салатата, аз пържолата. После някакъв солиден десерт. И най-важното, голяма кана кафе.

— Предпочитам чай.

— Не става — каза Ричър. — Има компромиси, които не бих направил. Дори за служител на Пентагона.

— Но аз съм жадна!

— Ще пратят вода с лед. Винаги пращат вода с лед.

— По-старша съм от теб!

— Винаги си била. Да си ме виждала някога да пия чай само защото си по-старша?

Хътън поклати глава и стана от леглото. Пристъпи боса до бюрото. Прегледа менюто и набра номера. Поръча салата „Цезар“ с късчета пилешко, половинкилограмова обезкостена пържола, ябълков пай и сладолед. И голяма кана кафе, равняваща се на шест чаши. Ричър я наблюдаваше усмихнат.

— След двайсет минути — предаде му тя. — Хайде да си вземем един душ.

Раскин пое центъра на града. Вървеше пеша, с портрета на Ричър в ръка, с мислен списък на ресторанти, барове, закусвални, заведения за сандвичи и бърза закуска, бакалии, хотели. Започна от „Метропол Палас“. Огледа фоайето, бара. Нищо. Продължи нататък към китайския ресторант на две преки от хотела. Влезе и излезе — дискретно, без да губи време. Помисли си, че много го бива за тези неща. Беше напълно обикновен на вид, дори безличен, със среден ръст, нормално телосложение и незапомняща се физиономия. Хората го гледаха, без да го виждат; погледите им минаваха през него като в празно пространство — което понякога го обиждаше, но в повечето случаи беше добре дошло.

Ричър не беше и в китайския ресторант. Нито в заведението за сандвичи, нито в ирландския бар. Раскин се спря на тротоара и след кратък размисъл реши да задълбае на север. Можеше да се отбие в кантората на адвокатката и оттам да продължи за „Мариот“. Понеже според Лински там се намираха двете жени. А пък личният опит на Раскин показваше, че онези мъже, през които женските погледи не минават като през празно пространство, прекарват повече време в компанията на жени.

Ричър си взе душ, изми си зъбите с четката на Хътън, среса се с гребена й, избърса се с хавлията й и обиколи стаята, за да си събере дрехите. Облече се и напъха ризата в панталоните си. В този момент на вратата се почука.

— Румсървис — обади се глас с чуждестранен акцент.

Хътън подаде глава през вратата на банята. Беше облечена, но още си сушеше косата.

— Иди ти да отвориш — каза той.

— Аз ли?

— Трябва да подпишеш сметката.

— Можеш и ти да напишеш името ми.

— Само след два часа ченгетата ще дойдат пак, понеже няма да ме намерят другаде. По-добре е да не попадат на някого долу, който да им каже, че не си била сама.

— Ти май никога няма да се отпуснеш напълно.

— Колкото по-малко се отпускам, толкова по-дълго ще живея.

Хътън поприглади косата си с ръце и тръгна боса към вратата. Ричър чу дрънчене на натоварена хотелска количка, тракане на чинии и скърцане на писалка по хартия. После вратата се затвори, той излезе във всекидневната и видя по средата подвижна масичка на колелца. Келнерът беше поставил до нея един стол.

— Един нож — отбеляза Хътън. — Една вилица. Виж, за това не се сетихме.

— Ще се редуваме — отвърна Ричър. — Така е по-романтично.

— Ще ти нарежа пържолата и можеш да си я изядеш с пръсти.

— Можеш ти да ми я подаваш в устата. Трябваше да поръчаме и грозде…

Тя се усмихна.

— Помниш ли Джеймс Бар? — попита той.

— Много вода е изтекла оттогава — отвърна тя. — Но вчера препрочетох досието му.

— Добър ли беше като стрелец?

— Не от най-добрите, не и от най-лошите.

— И аз така съм го запомнил — каза той. — Днес бях в гаража на оглед. Страхотна стрелба. Много впечатляваща. Не си спомням Бар да е бил чак толкова добър.

— Веществените доказателства са категорични.

Той кимна, но не каза нищо.

— Може пък междувременно да се е усъвършенствал — каза тя. — Бар има общо пет години военна служба, а са минали близо три пъти по толкова, откакто се е уволнил. Сигурно е от ония, които късно достигат апогея си.

— Може — съгласи се той.

Тя го погледна.

— Няма да останеш при мен, нали? След като се навечеряме, мислиш да си тръгнеш. Заради ченгетата. Понеже може да се върнат.

— Ще се върнат — отвърна той. — Слушай какво ти казвам.

— Ще им кажа, че не съм длъжна да ги пусна в стаята.

— В град като тоя ченгетата правят каквото си поискат. А ако ме открият при теб, ще загазиш.

— Не и ако си невинен.

— Ти нямаш законни правомощия да прецениш какъв съм. Това ще ти кажат те.

— Аз съм юрист по професия — каза Хътън.

— А пък аз съм бивше ченге — отвърна Ричър. — И познавам ченгетата. Те не обичат бегълците. За тях беглецът е дразнител. Ще те арестуват заедно с мен и ще те държат до изясняване на случая. Което може да отнеме и месец. А дотогава втората ти звезда ще иде на кино.

— Къде ще спиш тогава?

— Не знам. Но все нещо ще измисля.

Изходът откъм улицата в основите на черната стъклена кула беше затворен за през нощта. Раскин почука на вратата — веднъж, два пъти. Дежурният от охраната вдигна глава от пулта пред себе си. Раскин размаха рисунката в ръката си.

— Пощенска пратка — каза без звук той през стъклото.

Дежурният стана и тръгна към вратата, като подрънкваше с връзката ключове. Отключи и Раскин влезе.

— Родин — каза той. — Четвърти етаж.

Дежурният кимна. Този ден за адвокатската кантора на Хелън Родин вече се бяха получили много пратки. Кутии, кашони, цели натоварени колички. Една повече или по-малко нямаше значение. Дежурният се върна мълчаливо при гишето си, а Раскин се запъти към асансьора. Вратата се отвори и той натисна четвъртия бутон.

Първото нещо, което видя, като стигна на четвъртия етаж, беше униформеният полицай пред вратата на адвокатката. Раскин веднага разбра какво означава това — че кантората е под наблюдение като възможно скривалище. Което на свой ред означаваше, че точно в момента Ричър не е там, нито се е опитвал да проникне през изминалите часове. Раскин се огледа наоколо, сякаш се беше загубил, обърна се и тръгна към другия край на коридора. Огледа се и там и след кратко колебание се върна към асансьора. Сгъна портрета и го сложи в джоба си. Долу във фоайето махна на дежурния като човек, който си е свършил работата, и излезе навън в нощта. Зави наляво и тръгна на североизток към „Мариот“.

Шестте чаши кафе се опряха дори на Ричър. Той се отказа след петата. Хътън не възрази; каза си, че пет от шест възможни не е зле като постижение.

— Ела ми на гости във Вашингтон — каза тя.

— Ще дойда — отвърна той. — Когато имам път натам.

— И гледай да не те хванат.

— Няма да ме хванат. Не и тия.

После той замълча и около минута само я гледа. Сякаш за да я запомни завинаги. Да прибави нови късчета към мозайката. Целуна я по устните и тръгна към вратата. Излезе в коридора и тръгна към стълбището. На партера не мина през фоайето, а се насочи отново към аварийния изход. Вратата се затвори с отчетливо щракване зад гърба му, той си пое дълбоко дъх, излезе от сянката на сградата и закрачи по тротоара.

Раскин го забеляза веднага. На трийсетина метра, движеше се бързо откъм задната страна на „Мариот“. Най-напред в полумрака забеляза смътен отблясък от стъкло. Като на авариен изход, който се отваря. Оттам излезе едър мъж. Застана неподвижно. Вратата зад него се затвори рязко от хидравличния механизъм, едрият мъж се обърна назад, вратата щракна, но случаен лъч светлина, отразен от стъклото, пробяга за миг по лицето му. Нямаше и половин секунда, и една десета от секундата, като отблясък от далечна светкавица или от фарове на бързо преминаващ автомобил. Но за Раскин това беше достатъчно. Мъжът, излязъл от аварийния изход на хотела, беше мъжът от рисунката. Нямаше никакво съмнение — Джак Ричър. Същият ръст, същата форма на лицето, същото телосложение. Раскин си беше дал труда да запомни всичко.

Той се закова намясто. После се дръпна назад, в сянката, спотаи се и зачака. Ричър се огледа — първо наляво, после надясно, след което с бърза уверена крачка пое на запад. Раскин остана намясто, преброи до три: едно, две, три, излезе от сянката, прекоси паркинга и надникна зад ъгъла. Ричър беше на двайсет метра пред него. Вървеше спокойно и уверено като човек, който не се бои от нищо. Който не подозира, че е следен. С големи крачки, размахвайки небрежно ръце отстрани. Беше едър мъж. По това спор нямаше. На ръст беше поне колкото Владимир.

Раскин отново преброи до три и остави Ричър да се отдалечи на четирийсет метра. След това тръгна след него. Без да отделя очи от обекта, той бръкна в джоба си и извади мобилния телефон. Натисна бутона за Григор Лински. Ричър крачеше невъзмутимо четирийсет метра напред. Раскин вдигна телефона до ухото си.

— Да? — чу се гласът на Лински.

— Открих го — прошепна Раскин.

— Къде?

— В момента върви по улицата, западно от „Мариот“. Почти е наравно със съдебната палата, но на три преки северно.

— Къде ли отива?

— Чакай малко — прошепна Раскин. — Един момент.

Ричър се спря на следващия ъгъл. Погледна наляво и тръгна надясно, към сянката на надлеза. Все така невъзмутим. Раскин проследи с поглед главата и раменете му, които се подаваха над купчините боклуци в някакво незастроено петно.

— Тръгна на север — прошепна той.

— Къде отива?

— Не знам. Може би в бара с телевизорите.

— Е, добре — каза Лински. — Идваме при теб. Ще го причакаме на петдесет метра от бара. Обади ми се точно след три минути. Междувременно не го изпускай от очи.

— Добре — каза Раскин. После затвори, без да сваля телефона от ухото си, и пресече празното петно. Спря се до някакъв тухлен зид и надзърна зад ъгъла. Ричър беше все така на четирийсет метра пред него и пристъпваше с бърза крачка, размахал безгрижно ръце, по средата на тротоара. Самонадеян тип — помисли си Раскин. Може би прекалено самонадеян.

След като затвори на Раскин, Лински позвъни на Ченко и Владимир. Определи им среща на петдесет метра северно от бара с телевизорите, незабавно. После набра номера на Зека.

— Открихме го — каза той.

— Къде?

— Малко на север от центъра.

— Кой го наблюдава?

— Раскин. Следва го по улицата.

Зека помълча.

— Изчакайте, докато се спре някъде — каза той. — След това Ченко да повика полицаите. Има подходящ акцент. Може да мине за барман или хотелиер.

Раскин продължаваше да следи Ричър от четирийсет метра разстояние. Позвъни отново на Лински и остави линията отворена. Ричър крачеше все така спокойно и равномерно, с големи крачки. Тъмните му дрехи едва се виждаха в мрака. Вратът и ръцете му имаха загар, но се различаваха малко по-добре. Беше наскоро подстриган и кожата на тила му беше по-бяла от останалата, та Раскин не отделяше очи от тази светла ивица. Глупак, помисли си Раскин. Трябвало е да се намаже с боя за обувки. Както навремето, в Афганистан. После добави наум: Не че ние там имахме боя за обувки. Или изобщо се подстригвахме някога.

После той се закова намясто. На четирийсет метра пред него Ричър внезапно бе спрял. Раскин се дръпна настрани в сянката, докато Ричър този път погледна надясно и сви наляво в една пряка, като изчезна от погледа му.

— Тръгна отново на запад — прошепна Раскин в телефона.

— Все още към бара ли отива?

— Там, или към мотела.

— И на двете места е добре за нас. Намали дистанцията. Гледай тъкмо сега да не го загубиш.

Раскин се затича десетина метра и като стигна пряката, отново забави крачка. Притисна се до стената на сградата и надникна зад ъгъла. И изведнъж се сепна. Ричър го нямаше. Беше изчезнал. Проблем. Пряката улица беше широка и дълга, ярко осветена в далечния си край от стълбовете на широко шосе, което водеше на север към щатската магистрала. Всеки метър от нея се виждаше ясно. И именно тук беше проблемът — Ричър го нямаше никакъв. Беше изчезнал. Потънал вдън земя.

11

Ричър бе чел навремето, че обувките, с които беше в момента, се наричали „капитански“ и били изобретени от собственик на яхта, който си бил поставил за цел да постигне по-добро сцепление с мократа палуба. Човекът взел няколко чифта обикновени кожени обувки, тип мокасини, и с бръснач започнал да прави множество напречни нарези в гладката каучукова подметка. След доста опити стигнал до извода, че е най-добре нарезите да са вълнообразни, дълбоки и разположени нагъсто един спрямо друг. Така обработена, подметката действала като миниатюрен грайфер на автомобилна гума. В резултат от изобретението му се беше развила цяла нова обувна мода, която постепенно бе обхванала повечето яхтклубове, крайбрежни алеи за разходка и цели курортни селища. От известно време така наречените „капитански“ обувки можеха да се видят практически навсякъде. Самият Ричър не ги харесваше особено. Бяха тънки, леки и някак си несериозни.

Но имаха едно предимство — не издаваха никакъв шум.

Ричър бе забелязал мъжа с коженото яке още с излизането си от аварийния изход на хотела. Нямаше как да не го забележи. На не повече от трийсет метра, под остър ъгъл встрани, прилично осветен от магнезиевите крушки на уличните стълбове. Ричър бе хвърлил един бърз поглед наляво и веднага го бе различил достатъчно ясно. Мъжът бе реагирал на появяването му. Бе се заковал неподвижно за миг. С което се бе издал като потенциален противник. Ричър бе тръгнал право напред, обработвайки мислено образа, запечатал се за миг в съзнанието му. Що за противник беше този тип? В протежение на три-четири крачки Ричър му сне визуален портрет.

Бял мъж, с нищо незабележим, без особени белези, среден на ръст, червендалест, с руса коса, оцветена в оранжево от уличната лампа.

Ченге или не?

Определено не. Главно заради якето. Широко, с двуредно закопчаване, от евтина кафеникава кожа. На дневна светлина сигурно червенееше. И лъщеше. Дори сега, на бледата светлина на уличните лампи. Не беше американско. Такова със сигурност не можеше да се купи в Америка, дори на разпродажба, за четирийсет и девет долара. Беше донесено от чужбина. Най-вероятно от Източна Европа — също като костюма на оня недъгав старец на площада. Не че костюмът беше евтин. Просто беше различен — шит в Русия, България, Естония, някъде там.

Така че мъжът не беше чеше.

Ричър продължи да крачи напред. Опитваше се да стъпва тихо, като се ослушваше за стъпките на другия, на четирийсет метра назад. Оня ходеше с по-ситни крачки, обувките му бяха с гумени токове, глухо отекващи по тротоара, и с дебели подметки от гьон, под които проскърцваха песъчинки. Това не беше Чарли. Мъжът в никакъв случай не беше дребен. Не едър, но не и дребен. При това нямаше остра черна коса. Не беше и достатъчно силен физически, за да е убиецът на момичето. Някакъв нов играч. Значи ония не бяха четирима, а поне петима. Или може би повече.

А сега какво?

Дали мъжът беше въоръжен? Възможно, но едва ли с нещо повече от пистолет. Във всеки случай не с карабина. Ричър нямаше причина да се притеснява от убиец с пистолет на четирийсет метра зад себе си. Пистолетите са оръжие за близка стрелба, в затворено помещение, не за улични престрелки. Средната дистанция за успешно неутрализиране на противника с пистолет е не повече от четири метра. Докато неговият преследвач беше на десет пъти по толкова. Освен това в нощната тишина той със сигурност щеше да чуе изщракването на затвора. И да реагира навреме.

И така, сега какво? За момент Ричър се изкуши да се върне назад и да вкара в действие юмруците си. Ей така, за удоволствие. По-скоро за отмъщение. Ричър обичаше да си отмъщава. Отмъсти им, преди да са ти причинили зло, беше неговият девиз. Покажи им с кого си имат работа.

Може би.

Или по-добре не засега. Може би по-късно.

Той продължи да крачи. Безшумно и равномерно. За да може мъжът зад него да влезе в ритъм. Като хипноза. Леви, десни. Леви, десни. Леви, десни. Прогонил от съзнанието си всичко останало, Ричър се съсредоточи изцяло в далечните стъпки отзад. Тихи, едва доловими, но неотменно някъде там, зад него. Скръц, скръц, скръц, скръц. Леви, десни. Леви, десни. Като хипноза. Слухът му долови тихо писукане, като от бутони на мобилен телефон. Десет призрачни електронни бибипкания, на неравни интервали едно след друго, носени надалеч от нощния въздух.

Ричър сви наслуки в една пряка и продължи да крачи. Леви, десни. Леви, десни. Улиците бяха пусти. След края на работния ден центърът на града се превръщаше в мъртвило. Усилията на властите да го възродят за нощен живот засега оставаха безплодни. Това се виждаше с просто око.

Ричър крачеше напред. На четирийсет метра зад себе си дочу тих шепот. Разговор по мобилен телефон. С кого си приказваш, приятелю? Невъзмутим, той крачеше. На следващия ъгъл се спря. Погледна надясно и зави наляво, в някаква широка улица, закрит от четириетажната ъглова сграда.

И тогава побягна. Бързо, безшумно. Пробяга пет крачки, десет, петнайсет, двайсет, после се спусна към десния тротоар, подмина първата сляпа уличка вдясно и се мушна във втората. Намери някакъв тъмен вход — двойна сива метална врата, вероятно водеща към аварийно стълбище на театър или кино — и залегна по очи. Зрението на преследвача му бе привикнало към вертикална движеща се цел. И сега, по инстинкт, погледът му щеше да се цели на метър и осемдесет над земята. Една безформена купчина ниско долу нямаше да привлече вниманието му.

Зачака. По отсрещния тротоар се чуха стъпки. Мъжът бе видял плячката си да прави ляв завой и понеже тя се бе движила по левия тротоар, той подсъзнателно бе насочил вниманието си към пряката вляво. Изобщо не погледна към другата страна на улицата.

Ричър лежеше по корем и чакаше. Стъпките се приближаваха. Вече бяха съвсем близко. Мъжът се появи в полезрението му. Както можеше да се очаква, вървеше по левия тротоар. Но беше забавил крачка. Изглеждаше нерешителен. Поглеждаше ту напред, ту вляво, ту пак напред. Телефонът беше долепен до ухото му. Спря. Застана неподвижно. Погледна назад, през дясното си рамо, към входовете и тъмните проходи от отсрещната страна на улицата. Дали си струва да ги огледам отблизо?

Да!

Без да се обръща, мъжът смени посоката на движение — тръгна встрани и леко назад, като рак, и пресече улицата по диагонал, като с извит врат оглеждаше десния тротоар. След малко отново излезе от полезрението на Ричър, и то в посоката, от която се бе появил, като на филм, пуснат отзад напред. Ричър се изправи безшумно и тръгна към дъното на сляпата уличка. В тъмното намери дебела метална тръба — отдушник на някаква ресторантска кухня, скри се зад нея и зачака.

Наложи му се да чака дълго. По едно време отново се чуха стъпки. Бавни, внимателни, които се приближаваха по тротоара, докато свиха в сляпата уличка. Вече не се чуваше тупкане на гумени токове по тротоара. А само проскърцването на песъчинки под гьон. Мъжът ходеше на пръсти. Беше все по-близо.

Ричър усещаше миризмата му.

Миризма на пот, одеколон, телешка кожа.

Мъжът се спря на метър и нещо от скривалището му, като се взираше безпомощно в мрака. Ричър си мислеше: Още една крачка, и загиваш, приятелю. Още само крачка и за теб играта свършва.

Мъжът не направи крачката. Обърна се и се върна назад, към широката улица.

Ричър се изправи и го последва — бързо и безшумно. Сега ролите са разменени, приятелю, каза си той. Сега аз съм зад теб. Аз съм ловецът, а ти — дивечът.

Ричър беше значително по-едър от мнозинството хора и това в известен смисъл го правеше доста тромав, но при нужда можеше да се движи бързо и беше особено добър в преследването — едно ценно умение, усвоено след дълга практика. Наред с концентрацията и способността да предвижда ходовете на обекта. Да отгатва кога ще забави крачка, ще се спре, ще се обърне или огледа. За да бъде винаги готов. Защото в преследването е за предпочитане да изостанеш с още десетина метра, отколкото да избързаш и да бъдеш разкрит.

Мъжът с коженото яке претърси всички странични улички, пасажи и входове по двата тротоара. Не особено професионално, но старателно. Претърсваше и едновременно с това се придвижваше бавно напред, допускайки обичайната грешка на всички старателни некадърници: Още не съм оплескал работата. Не съм се провалил. Той е някъде напред и ще го намеря. На два пъти се обади на някого по телефона, като все така шепнеше, но този път притеснено. Ричър притичваше между сенките, изоставайки взе по-назад, понеже ярките светлини в края на улицата се приближаваха. Мъжът ставаше все по-припрян и небрежен в претърсването. Явно губеше надежда и беше на път да изпадне в паника. На шест-седем метра от следващото кръстовище той внезапно се спря и застана неподвижен.

И тогава се отказа. Просто спря да търси. Застанал по средата на тротоара, той изрече нещо в мобилния телефон, изслуша отговора, после отпусна безпомощно ръце. Прегърбен, продължи пътя си право напред, без да се оглежда, без изобщо се старае да не вдига шум — крачеше тежко и решително като човек, чиято единствена цел е да стигне донякъде, независимо как. Ричър изчака още няколко секунди, колкото да се убеди, че не е номер. После го последва, все така безшумно притичвайки между сенките.

Раскин подмина вратата на бара с телевизорите и продължи по улицата. В далечината се виждаха колите на Лински и на Ченко. Двата кадилака бяха паркирани до тротоара плътно един зад друг и го чакаха. Него — Раскин. Провалилия се. Незабележимия, празното пространство. Ето ме, идвам, каза им мислено той.

Но Лински не го наруга. Може би защото да наругаеш човек на Зека беше равносилно на обида към самия Зек, а това никой не си го позволяваше.

— Сигурно се е заблудил — каза Лински. — Може изобщо да не е искал да мине по тази улица и е кривнал по някоя от преките. Или пък се е отбил в някой пасаж да се изпикае и после ти е излязъл в гръб. Ти огледа ли се зад себе си?

— Разбира се! — излъга Раскин.

— И сега какво? — попита Ченко.

— Ще се обадя на Зека — каза Лински.

— Той ще побеснее — каза Владимир. — Почти го бяхме пипнали тоя тип.

Лински набра номера. Предаде с няколко думи лошата новина и изслуша отговора. Раскин наблюдаваше лицето му. Но лицето на Лински беше непроницаемо както винаги. Важно качество, жизненонеобходимо за оцеляването му, придобито след дълги тренировки. Освен това разговорът беше кратък. Няколко думи от него към Зека, няколко думи обратно. Неразличим синтетичен шум в слушалката.

Лински натисна копчето и прекъсна разговора.

— Продължаваме да търсим — каза той. — В радиус един километър от мястото, където го е забелязал най-напред Раскин. Зека ни праща Соколов. Каза, че като сме петима, сигурно ще се справим.

— Нищо вече не е сигурно — каза Ченко. — Освен това, че си го докарахме сами и че няма да спим тая нощ.

Лински му подаде телефона.

— Защо не се обадиш на Зека да му го кажеш лично?

Ченко не отговори.

— Ти тръгваш на север, Ченко — каза Лински. — Владимир, ти на юг. Раскин, ти се връщаш на изток. Аз поемам на запад. Като дойде Соколов, ще видим къде има най-голяма нужда от него.

Раскин се отправи с бърза крачка по обратния път — на изток, откъдето бе дошъл. В плана на Зека имаше смисъл. За последен път той бе видял Ричър преди петнайсет минути, а за петнайсет минути човек, който се движи предпазливо и се оглежда за преследвачи, не може да измине повече от километър. Елементарната логика сочеше къде би трябвало да се намира Ричър в момента — в радиус от един километър от мястото, където за последно е бил видян. Вече веднъж го бяха открили. Нямаше проблем да го открият отново.

И така, той се върна до началото на широката улица и сви вдясно към надлеза на магистралата. Движеше се буквално по собствените си стъпки. Пресече сянката под надлеза и се насочи към вече познатото незастроено петно от другата страна. Като се придържаше плътно покрай стената, зави зад ъгъла.

И в този момент сякаш стената се сгромоляса върху него. Или така му се стори.

Ударът в тила му беше такъв, че Раскин залитна напред, пред очите му причерня и се строполи по лице. Втори удар, подобен на първия, го приведе в безсъзнание. Последното нещо, което усети, бе ръката в джоба му, която отмъкна мобилния му телефон.

Ричър се върна в сянката на надлеза, стиснал в ръка апарата, още топъл от допира с тялото на Раскин. Облегна се на една от бетонните колони, широка като бунгало в мотел, и се плъзна покрай нея, докато само ръцете му с телефона останаха осветени от далечна улична лампа. Извади от джоба си половинката визитна картичка с номера на Емерсън и го набра.

— Да? — чу в ухото си гласа на Емерсън.

— Познай кой е.

— Това не е игра, Ричър!

— Говориш така, защото губиш.

Емерсън не отговори.

— Е, лесно ли е да бъда открит?

Пак мълчание.

— Имаш ли хартия и писалка?

— Имам, разбира се.

— Тогава пиши. — Ричър му продиктува по памет номерата на двата кадилака. — Предполагам, че една от тези две коли е влизала в гаража преди петък, за да остави конуса. Можеш да проследиш номерата, да изгледаш записите от охранителните камери и да разпиташ собственика. В крайна сметка ще стигнеш до организация, в която участват поне шестима души. Чух имена. Най-напред Раскин и Соколов, които явно са изпълнители. После Ченко и Владимир. Владимир има вид на човек, който би могъл да убие момичето с един удар. Едър като гардероб. Имаше и някакъв среден началник, не му чух името. Около шейсетгодишен, с гръбначно изкривяване. Говори по телефона с боса, към когото се обръщаше на Зек.

— Това са все руски имена.

— Мислиш ли?

— Освен Зек. Що за име е това Зек?

— Не е Зек. Зека. Това не е име, а дума. Нарицателно.

— Какво означава?

— Виж го в речника. Прочети в някой учебник по история.

Пауза, през която се чуваше стържене на писалка по хартия.

— Трябва да се предадеш. Искам да те разпитам.

— Още не — отвърна Ричър. — Свърши си първо работата и ти обещавам да си помисля.

— Аз си върша работата. Преследвам един беглец от закона. Ти си убил момичето. Ти, а не някакъв тип, едър като гардероб, на когото уж си чул името.

— Още нещо — каза Ричър. — Мисля, че този Ченко е приятелят на Бар. Оня, дето му викат Чарли.

— Защо смяташ така?

— По описанието. Дребен, мургав, с черна, щръкнала като четка коса.

— Джеймс Бар има приятел, руснак? Това не е вярно по наши данни.

— Нали ти казах, свършете си работата.

— Вършим си работата. Никой не е споменавал приятел руснак.

— Тоя говори като американец. Мисля, че е замесен в случая от петък, което означава, че и останалите са замесени.

— Как е замесен?

— Засега не знам. Но смятам да разбера. Утре ще ти се обадя.

— Утре ще си в затвора.

— Както сега, нали? Мечтай си.

— Къде си?

— Наблизо съм — каза Ричър. — Приятни сънища, детективе.

Той затвори, прибра в джоба си номера на Емерсън и извади този на Хелън Родин. Набра го и се скри изцяло в плътната сянка зад колоната.

— Ало? — каза Хелън Родин.

— Ричър е.

— Ти добре ли си? Пред вратата ми има полицай!

— Много важно — отвърна Ричър. — И на него му е все тая. Сигурно му плащат по четирийсет долара на час за извънреден труд.

— Показаха портрета ти по новините в шест. Случаят се раздува ужасно.

— Не се тревожи за мен.

— Къде си?

— На свобода, волен като птичка. При това напредвам. Видях Чарли. Дадох на Емерсън номера на колата му. А ти стигна ли донякъде?

— Не бих казала. Научих само пет имена на напълно случайни хора. Не виждам защо му е притрябвало на Джеймс Бар да убива, когото и да било от тях.

— Трябва ти Франклин. Някой, който да проучи петте случая.

— Не мога да му плащам.

— Искам да ми намериш оня адрес в Кентъки.

— В Кентъки ли?

— Където Джеймс Бар е ходил да стреля.

Ричър я чу как подпря слушалката с рамото си, докато ръцете й ровеха из някакви хартии. След малко намери адреса и му го продиктува. Не му говореше нищо. Някаква улица в някакво градче. С пощенски код.

— Какво общо има тук Кентъки? — попита го Хелън.

Ричър чу шум от автомобил — идваше отляво, приближаваше се бавно, дебелите гуми шляпаха по асфалта. Той надникна иззад колоната. Беше полицейска кола със загасени фарове. На предната седалка двама полицаи въртяха шии и се взираха в мрака.

— Трябва да прекъсвам — каза той. Натисна копчето и постави апарата на земята, в основата на бетонната колона. Емерсън сигурно вече беше проследил обаждането и знаеше номера, а един мобилен телефон може да бъде локализиран по разпознавателния сигнал, който изпраща в мрежата на всеки петнайсет секунди. Затова Ричър захвърли телефона и тръгна на запад, под платното на надлеза.

След десет минути, без да напуска сянката на надлеза, той вече се намираше срещу задната стена на черната стъклена кула, с лице към рампата за коли. До бордюра беше паркирана патрулна кола. Изглеждаше притихнала и студена. Явно отдавна стоеше там. На полицая пред вратата на Хелън е, каза си Ричър. Пресече улицата и се спусна надолу по рампата. Влезе в подземния гараж. Бетонните стени бяха боядисани в мръснобяло, на всеки пет метра по ниския таван имаше луминесцентни тръби. Светли участъци се редуваха с по-тъмни. На Ричър му се стори, че излиза иззад кулисите на поредица от ярко осветени сцени. Дебели бетонни колони носеха сградата. Асансьорите и стълбищните клетки бяха групирани в средата. Цялото пространство беше притихнало и някак зловещо, широко около четирийсет метра и приблизително три пъти по-дълго.

Четирийсет метра.

Точно колкото новото крило на обществения гараж. Ричър се подпря с гръб на стената откъм входа и тръгна с едри, равномерни крачки към отсрещната стена. Трийсет и пет крачки. Обърна се като плувец в края на басейна и закрачи обратно. Трийсет и пет крачки. Отиде по диагонал до далечния ъгъл, където гаражът беше тъмен. Провря се между два паркирани вана на Ен Би Си и намери синия форд мустанг, за който предполагаше, че е на Ан Яни. Беше измит и лъснат. Имаше малки прозорци, като всеки кабриолет. Изтеглено назад предно стъкло. Потъмнени странични стъкла.

Той пробва дясната врата. Заключена. Заобиколи предния капак и пробва лявата. Беше отключена. Ричър се огледа и я отвори.

Не се задейства аларма.

Пресегна се и натисна бутона за централно отключване на вратите. Чу се глухо щракване. Дясната врата и багажникът се отключиха едновременно. Ричър затвори вратата и отиде отзад, при багажника. Резервната гума се намираше в специална кухина под пода. В джантата бяха поставени крик и парче метална тръба, което служеше за дръжка на крика, а също и като глух ключ за развиване на гайките на колелата. Той извади тръбата и затвори багажника. Мина отдясно, отвори вратата и седна на седалката до шофьора.

Вътрешността на колата ухаеше на кафе и парфюм. Ричър отвори жабката и камери вътре купчина пътни карти и малка кожена папка. В папката имаше застрахователна полица и документ за регистрация на автомобила, и двете на името на Джанин Лорна Ан Яни, с адрес някъде наблизо в Индиана. Той върна папката на мястото й и затвори вратичката на жабката. Напипа лостовете за регулиране на седалката и свали облегалката максимално назад. Което не беше никак много. След това дръпна цялата седалка назад, за да си освободи място за краката. Извади ризата от панталоните си, постави металната тръба в скута си и затвори очи.

Разполагаше с три часа. Опита се да заспи. Падне ли ти сгода, гледай да се наспиш, както казваха навремето в казармата.

Първото, което направи Емерсън, бе да позвъни в телефонната компания. Оттам потвърдиха, че обаждането на Ричър е било от мобилен телефон. Номерът се водел на някаква фирма, която се наричала „Специализирани услуги на Индиана“. Емерсън възложи на един детектив новобранец да проучи фирмата, а същевременно помоли телефонната компания да издири и локализира телефона. Едната следа не водеше за никъде. „Специализирани услуги на Индиана“ се оказа собственост на офшорен тръст, регистриран на Бермудските острови, и нямаше местен адрес. В същото време от телефонната компания докладваха, че апаратът се намирал някъде в центъра на града, понеже междувременно бил в контакт с три клетъчни антени, и дадоха уверения, че много лесно ще го открият.

Роузмари Бар се подмаза на дежурния от Управлението на затворите на шестия етаж в болничната сграда и получи разрешение за извънредна визита при брат си. Но когато влезе в стаята му, тя го завари дълбоко заспал. Подмазването й отиде на вятъра. В продължение на трийсет минути напразно го чака да се събуди. Според мониторите пулсът му беше силен и равномерен, дишането му — ритмично и дълбоко. Ръцете му бяха все така приковани към рамката на леглото, а главата — стегната в метална скоба, но поне тялото му не трепереше. Тя погледна болничния му картон, за да се убеди, че се грижат за него. Видя написаното от лекаря: … вероятно начална фаза на ПА. Нямаше представа какво би могло да значи това, а при стеклите се обстоятелства едва ли можеше да намери някого, който да й го обясни.

Телефонната компания определи с точност местоположението на телефона върху подробна карта на града и я изпрати по факса на Емерсън. Той откъсна листа от факс машината и пет минути се взира невярващ в него. Очаквал бе трите стрелки да се кръстосват в някакъв хотел, бар или ресторант, а вместо това те сочеха към някакво незастроено петно под надлеза на магистралата. За момент си представи Ричър, заспал в празен кашон сред купищата боклуци. После си каза, че сигурно е захвърлил там телефона — подозрение, което бе потвърдено само след десет минути от полицейския патрул, изпратен да провери намясто.

След това, чисто формално, Емерсън включи компютъра на бюрото си и въведе регистрационните номера, които Ричър му бе дал по телефона. И двата автомобила се оказаха еднакви — „Кадилак Девил“, като и двата се водеха на името на „Специализирани услуги на Индиана“. Той написа на лист хартия „следата прекъсва“ и сложи листа в папка.

Ричър се събуждаше при всяко раздвижване на асансьорните механизми. Воят на двигателите се предаваше по въжетата надолу в шахтата, движещите се кабини потракваха между етажите. Първите три пъти бяха фалшива тревога. Някакви безименни чиновници се прибираха по домовете си след изнурителния работен ден. Слизаха с асансьора поединично, на интервали от по четирийсет минути, и с последни сили се тътреха към колите си, без да поглеждат встрани. На три пъти го лъхна остра миризма на изгорели газове. След това гаражът отново утихваше и Ричър се унасяше в сън.

На четвъртия път реши да остане буден. Чу шума на асансьора и погледна часовника си. Единайсет и четирийсет и пет. Време за екшън. Той изчака вратите да се отворят. Този път не беше някакъв самотен чиновник със сиво костюмче. А цяла тълпа от осем-десет души. Шумни и превъзбудени. Участниците и техническият екип от новинарската емисия в единайсет.

Ричър се сниши колкото можа на седалката, стиснал тръбата от крика под ризата си. Металът студенееше на корема му. Лежеше, вперил очи в гюрука над главата си, и чакаше.

Нисък набит мъж с изтърсени джинси пресече полезрението му на метър и половина от предния капак на мустанга. Беше с рошава посивяла брада и избеляла тениска на рок групата „Трейтфул Дед“ под разкопчаната памучна жилетка. Не приличаше на говорител или коментатор. Най-вероятно беше оператор. Мъжът се приближи до сребрист пикап, качи се и потегли. След него се появи друг — с лъскав костюм от плътна коприна и оранжев грим. С бухнала коса и ослепителни зъби. Положително беше говорител, може би четеше прогнозата за времето или спортните вести. Той също подмина мустанга и се качи в бял форд торъс. После три жени — млади, небрежно облечени, които можеха да бъдат директори на продукция, режисьори на пулт или друг вид технически персонал. Трите се провряха една след друга между багажника на мустанга и един от вановете с подвижни телевизионни станции. Ричър усети как колата на три пъти се залюля, когато се отъркаха в нея. После се разделиха и всяка пое към различен автомобил.

След тях минаха още трима души, поотделно.

И накрая се появи Ан Яни.

Ричър я позна едва когато улови дръжката на вратата. Спря се и подвикна нещо на някого зад нея. Получи отговор, каза още нещо, дръпна дръжката и отвори. Вмъкна се в колата със задника напред, извита на една страна и с наведена надолу глава. Беше с избелели джинси и нова копринена блузка, скъпа на вид. Ричър си каза, че са я снимали от кръста нагоре, скрита зад бюрото на водещия предаването. Косата й беше спечена от лак. Тя се тръшна на седалката и едва тогава погледна встрани.

— Да не чувам звук — каза й Ричър. — Или ще те застрелям.

И я сръга отстрани с тръбата от крика, скрита под ризата му. Дебела колкото палеца му, дълга и права, тя приличаше на цев. Ан Яни се втрещи насреща му. От половин метър разстояние изглеждаше по-слаба и възрастна, отколкото на екрана. Около очите си имаше тънки бръчици, умело запълнени с грим. Но беше красива — по това две мнения нямаше. Чертите й бяха някак неестествено правилни, дръзки и живи — лесно запомнящи се черти на телевизионна звезда. Блузата й беше официална, с твърда якичка, но горните три копчета бяха разкопчани. Тази жена внушаваше усещане едновременно за благоприличие и сексапил.

— Постави си ръцете така, че да ги виждам — каза той. — Най-добре в скута. — Далеч от клаксона. — Ключовете до скоростния лост. — За да не натисне бутона на алармата. Някои от новите фордове, които бе карал, имаха такъв. Дали и този модел го имаше, му беше трудно да прецени. — Седи си спокойно — добави той. — Тихо и кротко и всичко ще бъде наред.

Натисна бутона за заключване откъм своята страна и вратите щракнаха.

— Знам кой си — каза тя.

— Аз също — отвърна той.

Ричър притискаше тръбата от крика в ребрата й и чакаше. Ан Яни седеше неподвижно, с ръце в скута, както й бе казал, дишаше учестено и изглеждаше все по-уплашена, докато колите на колегите й потегляха една по една около тях. Хората си отиваха, без да поглеждат назад. Бяха имали дълъг ден.

— Тихо — повтори Ричър. — Не издавай звук и всичко ще бъде наред.

Ан Яни хвърляше уплашени погледи наляво-надясно, а тялото й беше стегнато от ужас.

— Недей — каза Ричър. — Не прави нищо. Или ще те гръмна. В корема. Или в бедрото. За двайсет минути ще ти изтече кръвта. Много ще те боли.

— Какво искаш? — попита тя.

— Искам да пазиш тишина и да не мърдаш. Още само няколко минути.

Тя стисна зъби и притихна. Последната кола потегли. Белият форд торъс. На мъжа с бухналата коса, който четеше прогнозата за времето или спортните вести. Гумите изсвириха на завоя, моторът изрева глухо, докато се ускоряваше нагоре по рампата. После всичко утихна.

— Какво искаш? — попита го отново Ан Яни с немощен глас. Очите й бяха разширени от ужас. Цялата трепереше. Представяше си как тоя тип я изнасилва, измъчва, убива, как разчленява трупа й.

Ричър се пресегна и включи плафониерата.

— Искам да ти спечеля наградата „Пулицър“ — отвърна той.

— Какво?!

— Или „Еми“, или каквото ти си пожелаеш.

— Моля?!

— Искам само да изслушаш една истинска история.

— Каква история?

— Виж това — каза той, повдигна ризата си и й показа тръбата от крика, подпряна на корема му. Тя гледаше с невярващи очи. Може би тръбата, а може би белега от шрапнел на корема. Или и двете. Той повдигна тръбата с длан и я поднесе пред лицето й.

— Взех това от багажника ти. Някакво желязо. Не е пистолет.

Натисна бутона и отключи вратите.

— Можеш да си тръгваш — каза той. — Накъдето ти видят очите.

Тя посегна и хвана дръжката на вратата.

— Но ако си тръгнеш, и аз си тръгвам — добави той. — И няма да ме видиш повече. И тогава някой друг ще разкаже историята ми.

— Снощи показаха снимката ти по телевизията — каза тя. — Полицаите разнасят листовки с портрета ти из целия град. Ти си убил момичето.

Ричър поклати глава.

— Не съм аз — каза той. — И това също е част от историята.

— Каква история? — попита отново тя.

— Историята от миналия петък — каза той. — Нещата не са както изглеждат.

— Слизам от колата — каза Ан Яни.

— Не — отвърна той. — Няма да го направиш. Извинявам се, ако съм те уплашил. Но имам нужда от помощта ти, както ти имаш нужда от моята. Така че сега аз слизам. Ти заключи вратите отвътре, запали двигателя, натисни спирачката, включи на скорост и свали стъклото си два сантиметра надолу. Ще говорим през процепа. Във всеки един момент, ако не си съгласна с чутото, можеш да натиснеш газта и да си тръгнеш.

Тя не отговори. Седеше, вперила очи напред в нищото, сякаш се молеше той да изчезне от живота й, но не смееше да извърне глава и да го погледне. Ричър отвори вратата. Слезе, обърна се и внимателно постави тръбата от крика на седалката. Затвори вратата и се изправи. Чу глухото изщракване на автоматичните ключалки. Ан Яни запали двигателя. Ричър я видя как се пресегна и изгаси плафониерата. Лицето й потъна в мрак. Чу се изщракването на автоматичната трансмисия, която превключи на заден ход. Двигателят изрева и колата направи широк полукръг през опразнения гараж. Гумите гневно изсвистяха по гладкия бетон. Ехото повтори острия звук. Ан Яни насочи колата към рампата и даде газ. После изведнъж натисна спирачките. Мустангът се закова в подножието на рампата. Ричър тръгна към спрялата кола, леко приведен, за да вижда вътре през малкото задно прозорче. Тя не говореше по телефона. Просто седеше неподвижно, вперила поглед напред, с ръце на волана. Стоповете грееха в червено — толкова ярко, че чак очите го заболяха.

Ричър заобиколи откъм нейната страна и застана на метър от колата. Тя натисна копчето и свали прозореца на два пръста. Ричър приклекна, за да вижда лицето й.

— Защо ми трябва помощта ти? — попита Ан Яни.

— Защото петъчната сензация приключи твърде бързо за теб — отвърна той. — Но би могла да я съживиш. Под видимия пласт има втори, невидим. Работата е дебела. Ще спечелиш много награди. Ще получиш повишение. От Си Ен Ен ще проправят пътека до вратата ти.

— Толкова амбициозна ли ти се струвам?

— Ти си журналистка.

— Какво искаш да кажеш с това?

— Всеки журналист обича разкритията. Всеки се стреми към истината.

Тя се замисли. Мина близо минута. Погледът й остана вперен някъде напред. Ауспусите на колата тихо цъкаха от топлинното разширение. Ричър усещаше как спирачките с мъка удържат мощта на двигателя, макар и на бавни обороти. После видя как ръката й хвана лоста и го премести на „паркинг“. Мустангът се върна една педя назад и спря. Ричър се премести малко встрани, за да остане наравно с прозореца. Ан Яни извърна глава и го погледна в очите.

— Е, разправи ми историята си — каза тя. — Да чуя истината.

Ричър седна с кръстосани крака на земята, за да изглежда по-нисък и не толкова заплашителен. След което й разправи цялата история, каза цялата истина. Не й спести нищо. Изреди едно след друго всички събития, всички косвени улики, всички хипотези, всички догадки. Накрая млъкна и я загледа, очаквайки реакцията й.

— Къде си бил ти, когато е било убито момичето? — попита тя.

— В мотела, спях.

— Сам?

— Сам, цяла нощ. В осма стая. Имам здрав сън.

— Нямаш алиби значи.

— Когато ти потрябва алиби, никога нямаш. Това е закон.

Тя го изгледа продължително.

— И какво искаш от мен?

— Искам да направиш подробно разследване за самоличността на жертвите — каза той.

Ан Яни не отговори веднага.

— Може и да стане — каза накрая тя. — Имаме си хора за такива разследвания.

— Не така — отвърна той. — Искам да наемеш конкретен човек на име Франклин. Хелън Родин ще ти даде координатите му. Тя има кантора в същата сграда, през един етаж над вас.

— Защо тя сама не го наеме тоя Франклин?

— Защото тя не може да си го позволи. Докато вие можете. Поне бюджет имате. Да го наемете за цяла седмица ще ви излезе по-евтино от една прическа на оня, който чете прогнозата за времето.

— И после?

— После сглобяваме всичко и ти пускаш новината.

— И какво получавам в замяна?

— „Пулицър“. „Еми“. Повишение, нова работа.

— Ти откъде ги разбираш тия неща? Не работиш в телевизия.

— Но съм работил в армията. Там подобно нещо би ми донесло Бронзова звезда. Горе-долу съответства на „Пулицър“ при вас. Във всеки случай по-добре е, отколкото да ти бръкнат с пръст в окото.

— Не знам какво да ти кажа — отговори тя. — Би трябвало да се обадя на полицията и да те предам.

— Не можеш — каза той. — Посегнеш ли към телефона, хуквам нагоре по рампата. Те никога няма да ме открият. Днес цял ден ме търсят.

— Не ме интересуват наградите.

— Ами тогава го направи за слава — каза той. — За удоволствие. За професионално удовлетворение.

Той се наведе на една страна и измъкна от задния си джоб салфетката с номера на Хелън. Подаде й я с два пръста през процепа на прозореца. Ан Яни я пое предпазливо, като гледаше да не докосва пръстите му.

— Обади се на Хелън — каза той. — Още сега. Тя ще гарантира за мен.

Ан Яни извади от чантичката си мобилен телефон и набра номера. После му върна салфетката. Сложи телефона до ухото си и се заслуша.

— Хелън Родин? — каза тя. После вдигна нагоре прозореца, за да не чува Ричър разговора й. Той прие на доверие, че наистина говори с Хелън. Защото можеше само да е поела салфетката, а да е набрала съвсем различен номер. Не 911, понеже я бе видял да натиска десет цифри, но като нищо можеше да се е обадила направо на дежурния по участък. Всеки уважаващ себе си репортер сигурно знаеше номера наизуст.

Но Ан Яни наистина говореше с Хелън. Защото в един момент свали прозореца докрай и му подаде телефона.

— Това истина ли е? — попита го Хелън.

— Мисля, че самата тя още не е решила — отвърна Ричър. — Но може и да свърши работа.

— Дали е разумно?

— Разполага с всички необходими ресурси. Освен това за нас е добре, ако медиите са в течение.

— Дай й телефона.

Ричър подаде апарата обратно през прозореца. Този път Ан Яни не вдигна стъклото и той чу разговора й с Хелън. Отначало гласът й звучеше скептично, после неутрално и накрая — донякъде убедено. Разбраха се още на следващата сутрин да се видят на четвъртия етаж. След което Ан Яни затвори.

— Пред кантората й има полицай — каза Ричър.

— Знам, тя ми каза — отвърна Ан Яни. — Но търсят теб, не мен.

— И как точно ще постъпиш?

— Още не съм решила.

Ричър замълча.

— Предполагам, че най-напред трябва да разбера мотивите ти — продължи тя. — Естествено, на теб не ти пука за Джеймс Бар. Значи правиш го заради сестрата. Роузмари, така ли беше?

Ричър я наблюдаваше внимателно, тя — него. Погледът й беше проницателен, поглед на професионален журналист.

— Отчасти заради Роузмари — отговори той.

— Но?

— Може би го правя и заради кукловода. Който си е въобразил, че е голям хитрец. А това не ми харесва. Направо ме дразни. Иска ми се да му покажа кой е по-хитрият.

— Значи заради едното предизвикателство?

— Той е наредил да убият момичето, Яни. Тя беше една малка глупачка, която си търсеше приключения. Единствената й вина е, че нагази където не трябваше. Затова той заслужава възмездие. Това е за мен предизвикателството.

— Ти съвсем бегло си я познавал.

— Което не я прави по-малко невинна.

— Е, добре.

— Добре какво?

— Ен Би Си ще се бръкне да плати на Франклин. Да видим какво ще излезе от тая работа.

— Благодаря ти — каза Ричър. — Наистина.

— Има защо — отвърна тя.

— И още веднъж ти се извинявам. Задето те уплаших.

— За малко не умрях от ужас.

— Много съжалявам.

— Друго има ли?

— Да. Трябва да ползвам колата ти.

— Моята кола?

— Да, твоята.

— За какво ти е?

— За да спя в нея и да ида до Кентъки.

— Какво ще търсиш в Кентъки?

— Там се намира една част от пъзела.

Ан Яни поклати глава.

— Това е налудничаво.

— Аз шофирам внимателно.

— Караш ме да оказвам съдействие на един престъпник, беглец от закона.

— Не съм престъпник — отвърна Ричър. — Щях да бъда, ако бях признат за виновен от съда. Следователно не съм и беглец от закона. Не съм бил арестуван, не са ми повдигнати обвинения. Просто съм заподозрян, това е всичко.

— Не мога да ти заема колата си, след като цяла вечер съм пускала портрета ти по телевизията.

— Можеш да кажеш, че не си ме познала. Портретът ми е рисунка, не снимка. Може да не е била съвсем точна.

— Косата ти е различна.

— Ето, виждаш ли! Тази сутрин се подстригах.

— Но бих те познала по име. Не очакваш да услужа с колата си на непознат, нали? Без поне да го попитам за името му…

— Може да съм ти дал фалшиво име. Запознала си се с някакъв мъж с различно име, който не е приличал много на рисунката.

— И как се е казвал мъжът?

— Джо Гордън — отвърна Ричър, без да се замисли.

— Кой е той?

— Играел е на втора база в „Янкис“ през 1940-а. Тогава са се класирали на трето място. Не по негова вина. Той е продължил да играе и е направил зашеметяваща кариера. Играл е точно хиляда мача и има точно хиляда спечелени точки.

— Много знаеш.

— Утре ще знам още повече, ако ми заемеш колата си.

— А как ще се прибера вкъщи тази вечер?

— Аз ще те закарам.

— Така ще разбереш къде живея.

— Вече знам, проверих по регистрацията на колата ти. За да съм сигурен, че е твоя.

Ан Яни не каза нищо.

— Не се бой — продължи Ричър. — Ако исках да ти причиня зло, отдавна щях да съм го направил, нали така?

Тя не отговори.

— Аз карам внимателно — каза той. — Ще те оставя у вас жива и здрава.

— Ще си повикам такси — каза накрая тя. — Така е по-добре за теб. По това време пътищата са празни, а тази кола се разпознава отдалеч. Полицаите знаят, че е моя. Все ме спират. Уж защото карам бързо, а всъщност, за да ми поискат автограф или да ми надничат в деколтето.

Тя отново позвъни по мобилния си телефон и каза на шофьора да я вземе от гаража. После слезе от колата, като остави двигателя да работи.

— Паркирай я в някой тъмен ъгъл — каза му тя. — И изчакай до утрешните задръствания, преди да потеглиш. Така е по-безопасно за теб.

— Благодаря — каза Ричър.

— Още сега я премести — каза тя. — Портретът ти е навсякъде, шофьорът на таксито сигурно гледа телевизия. Поне се надявам, че гледа. Заради рейтинга.

— Благодаря — повтори Ричър.

Ан Яни се обърна и застана в подножието на рампата, сякаш чакаше автобуса. Ричър седна на освободеното място зад волана, дръпна седалката назад и на заден ход подкара колата към дъното на гаража. Там обърна и я паркира с муцуната напред в най-отдалечения ъгъл. Загаси двигателя и впери поглед в огледалото за обратно виждане. След по-малко от пет минути един форд краун виктория в зелено и бяло слезе надолу по рампата и Ан Яни се качи отзад. Голямата кола обърна тромаво, изкачи се обратно на улицата и гаражът отново утихна.

Ричър остана да пренощува в мустанга на Ан Яни, но не в гаража под черната стъклена кула. Беше твърде рисковано. Можеше да й хрумне друго, а тук щяха да го спипат лесно. Той си я представи, обзета от внезапен страх или разкаяние, как вдига телефона и казва на Емерсън: Ричър спи в моята собствена кола в дъното на гаража под телевизията. Сега, в този момент. Ето защо три минути след като таксито й потегли, той запали отново двигателя и подкара към гаража на Първа улица. Гаражът беше почти празен. Той се изкачи на втория етаж и паркира точно на мястото, откъдето бе стрелял Джеймс Бар. Без да пусне монета в брояча. Извади от жабката картите на Ан Яни и начерта маршрута си за следващия ден. След това свали облегалката докрай и отново заспа.

Събуди се след около пет часа, далеч преди съмване, и потегли на юг, към Кентъки. На излизане от града забеляза една след друга три патрулни коли. Полицаите не му обърнаха никакво внимание. Бяха прекалено заети с издирването на Джак Ричър, за да се заяждат с някаква симпатична новинарка.

12

Час след като Ричър потегли, някъде далеч на изток започна да се зазорява. Небето, отначало мастиленочерно, изсветля до металносиво, после се оцвети в мораво, в оранжево и накрая слънцето се подаде над хоризонта. Той угаси фаровете. Беше глупаво да кара на фарове по светло. Някакъв вътрешен глас му каза, че пътните патрули, дремещи покрай шосето, няма да погледнат с добро око на шофьор, който е забравил да угаси фаровете си през деня. Сигурно щяха да си кажат, че много е бързал да избяга от нещо, останало на неколкостотин километра назад. Мустангът и без запалени фарове привличаше достатъчно погледите: Беше шумна, агресивна кола, твърде привлекателна за крадците.

Но пътните патрули, покрай които минаваше тази сутрин, явно не си даваха много труд. Като човек с чиста съвест, той вдигна сто и десет километра, пресегна се и натисна копчето на компактдиска под таблото. В купето избухна мощен взрив от Шерил Кроу в по-ранния й период. Ричър нямаше нищо против Шерил Кроу във всичките й периоди, затова не смени диска. Всеки ден е път, който се вие в далечината, каза му Шерил. Знам, знам, отвърна й той. На мен ли го разправяш!

Пресече река Охайо по железен мост. Слънцето му се падаше ниско вляво; за момент бавнотечащите води се превърнаха в разтопено злато. Осветена отдолу, вътрешността на колата изглеждаше призрачно. Наклонените стоманени греди прелитаха покрай прозорците, накъсвайки като стробоскоп слънчевите лъчи. Известно време Ричър шофира, примижал с лявото око, и така влезе в щата Кентъки.

Той продължи право на юг по някакъв междуселски път, като се оглеждаше за река Блекфорд. Според картите на Ан Яни това беше малък приток на Охайо, който се вливаше по диагонал откъм югоизток. В близост до изворите си реката образуваше с две местни шосета почти равностранен триъгълник с дължина на страната около пет километра. А според информацията на Хелън Родин любимото стрелбище на Джеймс Бар се намираше някъде в рамките на този триъгълник.

Оказа се, че целият триъгълник е едно грамадно стрелбище. Още щом премина моста на река Блекфорд, Ричър забеляза телената ограда покрай левия банкет на пътя. Тя продължаваше до следващото кръстовище, на пет километра по-нататък, като на всеки четвърти бетонен стълб имаше надпис: Учебна стрелба! Влизането строго забранено! При кръстовището оградата зави под остър ъгъл от шейсет градуса на североизток. Ричър продължи да кара покрай нея, като след още пет километра се озова обратно до реката, на пет километра нагоре по течението. Близо до брега откри няколко ниски бараки, построени насред настлана с чакъл площадка. Желязната порта беше заключена с катинар. Неумело изписан на ръка надпис гласеше: Работно време: от 8:00 ч. до тъмно.

Ричър погледна часовника си. Беше подранил с половин час. От другата страна на шосето имаше алуминиев фургон-закусвалня, също заобиколен от настлана с чакъл площадка. Той зави надясно и паркира мустанга пред вратата. Беше гладен. От пържолата в „Мариот“ бе изминала цяла вечност.

Той си поръча обилна закуска и спокойно я изяде на масата до прозореца, като наблюдаваше какво става отвъд шосето. Към осем пред портата вече се бяха наредили три пикапа и чакаха да влязат в стрелбището. В осем и пет се появи някакъв тип с черен хамър дизел и с извинителни жестове към другите трима започна да маха веригите и да отваря портата. После се дръпна встрани и ги пусна да минат първи. Качи се на хамъра и ги последва. Пред входа на главната барака с нова поредица от извинителни жестове им отключи вратата и четиримата един по един влязоха вътре. Ричър повика келнерката и си поръча още една чаша кафе. Каза си, че е редно да остави време на собственика да се оправи със сутрешния наплив, след което да го посети за кратък разговор. Освен това тук кафето си го биваше. Не си струваше да се лиши от него. Беше прясно смляно, горещо и силно.

Към осем и двайсет откъм заграденото пространство се чуха първите изстрели. Приглушени, накъсани звуци, като удари на далечен барабан, които достигаха до него през поривите на вятъра и гънките на местността. По звука изчисли, че пушките са на около двеста метра и стрелят в западна посока. Изстрелите се чуваха през големи интервали — явно стрелците бяха сериозни хора, които пестяха мунициите и се прицелваха старателно във вътрешните кръгчета. После се чу и по-слабо учестено пукане, явно от пистолет. Заслуша се известно време в познатите звуци, после стана, остави два долара до чашата си и плати на касата сметката от дванайсет долара. Излезе навън, качи се на мустанга, пресече паркинга, премина гърбицата на шосето и продължи през портата от отсрещната страна.

Откри човека с хамъра зад висок тезгях в главната барака. Отблизо изглеждаше по-стар, отколкото му се бе сторил през шосето. Някъде между петдесет — и шейсет години, с рядка посивяла коса и насечено от бръчки лице, но иначе жилав и изправен като върлина. Масивният му врат беше загорял от слънцето, а бързият проницателен поглед издаваше бившия сержант от морската пехота и без татуировките на ръцете му и трофеите на стената зад него. Татуировките бяха стари и избледнели, а трофеите се състояха главно от триъгълни флагчета и вензели на различните части, в които беше служил. Но в центъра на всичко това беше поставено нещо, което си заслужаваше вниманието: пожълтяла от времето хартиена мишена в рамка. С пет дупки от .300-калиброви куршуми точно в десетката, и шеста дупка на границата със съседния пръстен.

— Какво ще обичате? — попита мъжът. Погледът му беше вперен над рамото на Ричър в паркирания отвън мустанг.

— Дошъл съм да разреша всичките ти проблеми.

— А, така ли?

— Не бе, шегувам се. Искам да ти задам няколко въпроса.

Мъжът замълча за миг.

— За Джеймс Бар ли? — попита той.

— Позна.

— Не става.

— Не става?

— Не разговарям с репортери.

— Не съм репортер.

— Това отвън е петлитров мустанг с всички екстри. Не е нито полицейски, нито под наем. Номерата са от Индиана. Има лепенка на Ен Би Си зад стъклото. И си мисля: ти си репортер, който се гласи да пише за Джеймс Бар, как бил използвал моето стрелбище, за да се подготви.

— А така ли е наистина?

— Казах ти, не разговарям.

— Но Джеймс Бар е идвал тук, нали?

— Не разговарям! — повтори мъжът. В гласа му нямаше заплаха, само решителност. Нямаше враждебност, а констатация на факта. Не разговаряше, и толкова. В бараката настана тишина. Чуваше се само далечната пушечна стрелба и тихо хрипливо бръмчене от съседната стая. Вероятно някой стар хладилник.

— Не съм репортер — каза Ричър. — Взех тази кола назаем от позната журналистка. За да дойда дотук.

— А кой си тогава?

— Някой, който познава Джеймс Бар от ония години. Искам да науча повече за неговия приятел Чарли. Защото мисля, че този негов приятел, Чарли, го е повел по лош път.

Мъжът не каза: Какъв приятел? Не попита: Кой е тоя Чарли? Само поклати глава.

— Не мога да ти помогна.

Ричър премести погледа си върху рамкираната мишена.

— Това твое ли е?

— Всичко, което виждаш наоколо, е мое.

— Каква беше дистанцията?

— Защо питаш?

— Защото ако е била петстотин метра, си доста добър. Ако е била седемстотин и петдесет, си много добър. А ако е била хиляда, си невероятен.

— Ти стреляш ли? — попита мъжът.

— Стрелях. Едно време.

— Във войската ли?

— Да, преди години.

Мъжът се пресегна и откачи рамката от пирона. Положи я внимателно на тезгяха, с лицето надолу. С вече избледняло на гърба мастило беше написано: 1978. Морска пехота на САЩ. Открит турнир на 1000 м. Сержант Самюъл Кеш, трето място.

— Ти ли си сержант Кеш? — попита Ричър.

— Вече не съм. Уволних се.

— И аз така.

— Но ти не си от морската пехота.

— Личи ли ми?

— Отдалеч.

— Аз съм от сухопътните войски. Баща ми беше морски пехотинец.

Кеш кимна.

— Значи си наполовина човек.

Ричър прокара пръст по стъклото, върху дупките от куршуми. Добре групирана петорка, шестият съвсем малко встрани.

— Добра стрелба — каза той.

— Днес бих се радвал, ако го направя и от два пъти по-близо — каза мъжът.

— И аз така — повтори Ричър. — Времето лети.

— Да не искаш да кажеш, че някога си могъл?

Ричър не отговори. Истината беше, че той веднъж бе спечелил същия този турнир на 1000 метра, и то точно десет години след като Кеш се бе задоволил с третото място. И шестте му куршума бяха попаднали точно в центъра на мишената, образувайки една почти правилна дупка с назъбени краища, колкото да се провре мъжки палец. После, в течение на дванайсет напрегнати месеца, бе местил лъскавата купа от бюро на бюро, от лавица на лавица по различните си служби. За него това беше една много успешна година, през която бе достигнал върха на възможностите си — физически, умствени, психически, всякакви. През тези дванайсет месеца той не бе направил пропуск, нито в буквалния, нито в преносния смисъл. Но на следващата година не си бе дал труда да защити титлата, въпреки че началниците му от военната полиция много държаха на това. Едва по-късно, от дистанцията на времето, той разбра, че решението му е означавало поне две неща: началото на неговия бавен и мъчителен развод с армията и навлизането в един период на лутане и неспокойствие. През който щеше да каже „сбогом“ на много неща, без дори да се обърне назад. И през който щеше да търси все нещо ново, независимо какво, само да не е познатото старо.

— Хиляда метра си е далечко — каза сержант Кеш. — Да ти кажа право, откакто съм напуснал морската пехота, не съм срещал човек, който да може изобщо да уцели мишената от това разстояние.

— Аз бих могъл най-много да закача ъгълчето — каза Ричър.

Кеш вдигна рамката от тезгяха, обърна се и я закачи на пирона. Изравни я с десния си палец.

— Тук нямам хилядаметров полигон — каза той. — Това би било чисто разхищение на патрони, а и не желая да унижавам клиентите си. Но затова пък имам едно хубаво тристаметрово стрелбище, което тази сутрин е свободно. Можеш да се пробваш на него. Човек като теб, който е могъл да закачи ъгълчето на хиляда, ще се справи доста добре на триста.

Ричър не каза нищо.

— Какво, не мислиш ли така? — настоя Кеш.

— Ами предполагам…

Кеш отвори някакво чекмедже и измъкна нова хартиена мишена.

— Как се казваш? — попита той.

— Боби Ричардсън — отвърна Ричър, без да се замисли. Робърт Клинтън Ричардсън, нападател на „Янкис“ през 50-те и 60-те, бе отбелязал 141 точки в 134 мача, което не бе спасило отбора му от безславното трето място.

Сержант Кеш извади химикалка от джоба на ризата си и написа на мишената: Р. Ричардсън, 300 метра, плюс датата.

— При теб всичко се записва — подхвърли Ричър.

— Навик — обясни Кеш, после се наведе и постави знак в най-вътрешния кръг. Почти правилен хикс, около дванайсет милиметра на височина и съвсем малко по-тесен, поради наклона на почерка му. Остави мишената на тезгяха и влезе в страничната стая, от която достигаха хриповете на хладилника. След по-малко от минута се върна с пушка в ръка. Беше „Ремингтън“ М24, с оптически мерник „Леополд Ултра“ и две сгъващи се крачета под цевта. Стандартно оръжие на снайперист от морската пехота. Имаше вид на доста ползвана, но старателно поддържана. Кеш я положи на една страна върху тезгяха. Извади пълнителя и показа на Ричър, че е празен. Дръпна затвора, за да се види, че няма патрон в цевта. Всичко това направи машинално, по инстинкт и от професионална куртоазия.

— Моя е — каза Кеш. — Мерникът е центрован за триста метра. Лично от мен.

— Вярвам ти — каза Ричър. И имаше защо. На бивш снайперист от морската пехота, който през 1978-а се бе класирал трети в света по точна стрелба, можеше да се вярва за тези неща.

— Един изстрел — каза Кеш. Извади от джоба си патрон. Вдигна го нагоре — стандартен .300 калибров боеприпас, система „Уинчестър“. Постави го изправен върху буквата Х на хартиената мишена. Основата на гилзата я закри изцяло. После се усмихна. Ричър отвърна на усмивката му. Беше разбрал предизвикателството. По-ясно от това не можеше да бъде казано: Ако улучиш хикса, ще ти разправя за Джеймс Бар.

Добре поне, че не ми предложи ръкопашен бой, помисли си Ричър.

— Да вървим — каза той.

Въздухът навън беше неподвижен — нито горещ, нито твърде хладен. Нямаше опасност ръката му да потрепери от студ или пък куршумът да попадне във въздушно течение. Защото въздухът не помръдваше. Кеш носеше пушката. Ричър го следваше, стиснал в шепа патрона. Двамата се качиха заедно в хамъра, Кеш се пресегна и двигателят запали с мощен дизелов грохот.

— Наистина ли ти харесва това нещо? — попита Ричър, като се надвикваше с шума.

— Не бих казал — отвърна Кеш. — Аз лично предпочитам седан с четири врати, но нали трябва да поддържам някакъв имидж пред клиентите…

Теренът беше хълмист, покрит с трева и тук-там с ниски криви дървета. Напряко през хълмовете бяха изравнени с булдозер тесни ивици земя, прилични на шосета, разположени нагъсто и успоредно едно на друго. Всяко „шосе“ представляваше отделно стрелбище, дълго по неколкостотин метра. Стрелбищата бяха отделени едно от друго от естествения терен и допълнително натрупани купчини пръст и камъни. Цялата местност наподобяваше построено наполовина и след това изоставено игрище за голф. Донякъде затревено, в други части — голо и разорано, с дълбоки бразди в червената пръст. На места се виждаха белосани скали и каменни бордюри, указващи трасетата за коли и пътеките за преминаване на пешеходци.

— Тази земя е принадлежала на семейството ми, откакто се помня — обясни Кеш. — Но идеята за стрелбището си беше моя. Казах си, след като бивши шампиони по голф или тенис стават треньори, когато се оттеглят от активна кариера, защо да не се пробвам и аз? В моята област.

— И потръгна ли ти? — попита Ричър.

— Не бих казал — отвърна Кеш. — Идват хора, стрелят, но никой не си признава, че не знае как става тая работа. Мислят си, че са се родили научени.

Ричър видя трите пикапа, паркирани пред отделни стрелбища. Клиентите, които бе забелязал да чакат пред портала в осем, вече тренираха. Налягали върху тръстикови рогозки, те стреляха, вдигаха глава, поемаха дъх, прицелваха се и отново стреляха.

— Човек все от нещо трябва да живее — каза Кеш, сякаш отгатнал следващия въпрос на Ричър. После отби хамъра от главния път и навлезе на триста метра навътре, до края на едно свободно стрелбище. Слезе, защипа хартиената мишена към стойката, обърна джипа и потегли обратно.

— Е, наслука! — каза той.

Ричър не слезе веднага. Чувстваше се по-напрегнат, отколкото беше нормално за него. Пое въздух и усети във вените си тръпката на изпития кофеин. Плюс някакво едва забележимо, слабо потреперване в мускулите. Четири големи чаши силно кафе не бяха най-подходящата подготовка за твърда ръка и точна стрелба.

Но какво пък толкова? Някакви си триста метра. С добра пушка в тихо време, при спокоен въздух, нито горещ, нито твърде хладен — все едно да допреш дулото в центъра на мишената и да дръпнеш спусъка. Всеки можеше да го направи и със затворени очи. Проблемът не беше в моженето. В точната стрелба. Проблемът беше в залога. За него кукловодът беше по-важна цел от спечелването на купата преди толкова години. Далеч по-важна. Самият той не знаеше защо. И в това именно беше проблемът.

Ричър издиша шумно поетия въздух. Някакви си триста метра. Не шестстотин. Не осемстотин или хиляда. Триста. Нищо работа!

Той се смъкна от високата седалка на хамъра, отвори задната врата и взе пушката. Пренесе я през буците пръст до тръстиковата рогозка. Постави я внимателно върху двете крачета на около метър зад бялата линия. Наведе се и я зареди. Отстъпи крачка назад, за да се изравни с посоката на стрелба, после приклекна, коленичи и легна по корем. Вдигна приклада от земята и го опря в рамото си. Раздвижи шията наляво-надясно. Огледа се. Изведнъж се почувства съвсем сам в тази пустош. Наведе глава. Затвори лявото си око и допря дясното до окуляра. Обхвана ложата с лявата си ръка и я притисна назад и надолу. Сега вече имаше три опорни точки. Двете крачета и рамото си. Разтвори широко крака и долепи стъпалата си на рогозката. Леко сви левия крак в коляното и се запъна с обувката си в земята за допълнителна опора. Отпусна се. Съзнаваше, че отстрани прилича повече на застрелян, отколкото на готвещ се за стрелба.

Погледна през оптическия мерник. Образът беше ярък и жив, резултат от превъзходната оптика. Намери мишената. Изглеждаше толкова близо, сякаш можеше да я пипне с ръка. Изравни кръстчето на мерника с пресечната точка на хикса. Обра полека мекия спусък. Отпусна се. Издиша. Усещаше ударите на сърцето си. Блъскаше се като отвързано из гръдния кош. Кофеинът бучеше във вените му. Кръстчето танцуваше върху хикса. Подскачаше, друсаше се, наляво-надясно, нагоре-надолу, в кръг.

Ричър затвори дясното си око. Опита се да забави пулса на сърцето си. Издиша въздуха от дробовете си и затаи дъх за секунда-две. После вдиша, отново издиша, отново затаи дъх. Стегна корема и отпусна раменете си. Сякаш искаше да се слее с терена. Отвори отново дясното си око. Кръстчето се беше успокоило върху хикса. Той се взря в мишената. Опипваше я с поглед. Желаеше я. Дръпна спусъка. Пушката изтрещя и подскочи в ръцете му, струята газове от дулото вдигна прахоляк и закри погледа му. Той вдигна глава, изкашля се и отново залепи око за мерника.

Право в целта.

Хикса го нямаше. На мястото му се виждаше кръгла дупка, от която стърчаха само четирите краища на двете чертички. По едно мастилено крайче отгоре и отдолу на всяка. Ричър отново се изкашля, подпря се на ръце и стана. Кеш легна на негово място и погледна през мерника.

— Добре стреляш — каза той.

— Пушката е добра — отвърна Ричър.

Кеш дръпна затвора и изстреляната гилза падна на рогозката. Той се изправи на колене, взе я и я пусна в джоба си. После стана и понесе пушката към хамъра.

— Е, ставам ли? — подвикна Ричър след него.

— За какво?

— За събеседник.

Кеш се извърна.

— Ти това изпит ли мислиш, че беше?

— Много се надявам, че е било изпит.

— Може и да не ти хареса това, което имам да кажа.

— Да пробваме все пак.

Кеш кимна.

— После. В кабинета.

Кеш подкара хамъра към края на стрелбището, за да прибере мишената. После обърна и потеглиха към бараките. Подминаха мъжете с трите пикапа, които си стреляха кротко, без да забелязват нищо наоколо. Влязоха в кабинета, Кеш отвори някакъв шкаф и класира мишената в чекмеджето, обозначено с буква „Р“, като „Ричардсън“. После пръстите му се преместиха на „Б“ за „Бар“ и той извади оттам голяма пачка хартиени мишени.

— Опитваш се да докажеш, че приятелчето ти не е убиецът, така ли? — попита той.

— Не ми е приятелче — отвърна Ричър. — Навремето го познавах, това е всичко.

— Е, и?

— Не го помня като кой знае какъв голям стрелец.

— По телевизията казаха, че разстоянието е било съвсем малко.

— Да, но с движещи се цели и стръмни ъгли на отклонение.

— По телевизията казаха, че уликите сочат към него.

— Така е — потвърди Ричър. — Видях с очите си.

— Ето, гледай — каза Кеш и подреди част от мишените във ветрило на тезгяха. Като тесте карти. После ги събра плътно една до друга, за да отвори място за още. Под първата редица направи втора, докато се събраха общо трийсет и два листа, в две редици, номерирани и маркирани с един и същ надпис: Дж. Бар, 300 метра, всеки с дата, като първата беше отпреди близо три години. — Чети и плачи — добави Кеш.

Всяка мишена показваше перфектни попадения.

Ричър ги гледаше изумен една подир друга. На всяка една най-вътрешният кръг, концентричните пръстени около десетката, беше плътно запълнен с идеални кръгли дупки, на плътни групи — ясни и категорични. Трийсет и две мишени, по десет изстрела, всичките до един във вътрешния кръг.

— Това ли са му всичките стрелби? — попита Ричър.

Кеш кимна.

— Ти сам го каза: при мен всичко се записва.

— С каква пушка?

— „Супер Мач“. Негова собствена. Страхотно оръжие.

— От полицията обадиха ли ти се?

— Да. Някакъв тип на име Емерсън. Държа се доста прилично. Ясно му е, че след като Бар е тренирал при мен, ще гледам някак да си спасявам задника. Нямам интерес да си навредя на репутацията. Много съм вложил в това предприятие, а лесно мога да го съсипя, ако му излезе лошо име.

Ричър още веднъж огледа мишените, една по една. Спомни си какво бе казал на Хелън Родин: Тези неща не се забравят.

— А какво ще кажеш за Чарли, приятеля му? — попита той.

— В сравнение с него Чарли беше безнадежден случай.

Кеш събра мишените на Джеймс Бар в плътна купчинка и ги бутна отново в чекмеджето „Б“. Отвори друго, обозначено със „С“, и пак извади сноп хартии.

— Чарли Смит — каза той. — Също бивш военен, ако се съди по вида. Но не бих казал, че казармата е направила от него човек.

— Винаги ли идваха заедно?

— Бяха неразделни — отвърна Кеш.

— И стреляха на различни стрелбища?

— Те бяха на различни планети — каза Кеш.

Ричър кимна. Чарли далеч отстъпваше по точки на Бар. Беше по-слаб стрелец, далеч по-слаб. На една от мишените имаше само четири попадения — по един в четирите квадранта, в близост до ъглите. От трийсет и две мишени имаше само осем десетки. От които една-единствена точно в центъра. Чист късмет, щастливо трепване на ръката, внезапен порив на вятъра. Извън това дупките бяха разпръснати по цялата повърхност на мишените. Като голяма част от куршумите му изобщо не бяха улучили белия лист. Процентно най-голям брой попадения имаше в бялото поле между двата външни кръга. Много слаби резултати. Но дори в неточността си стрелбата му не беше напълно хаотична. В нея сякаш имаше някаква странна последователност. Прицелваше се, но все пропускаше. Сякаш имаше тежка форма на астигматизъм.

— Що за човек беше той? — попита Ричър.

— Кой, Чарли ли? — каза Кеш. — Непроницаем. Нищо не можеш да разбереш за него. Ако беше по-добър стрелец, може би щеше да ме уплаши.

— Един такъв дребен?

— Дребосък, да. Със смахната прическа.

— Те разговаряха ли с теб?

— Всъщност, не. За мен това бяха двама типове от Индиана, които идваха да се разтоварват, гърмейки на стрелбището ми. Тук е пълно с такива.

— Ти наблюдаваше ли ги, докато стреляха?

Кеш поклати глава.

— Научил съм се никога никого да не наблюдавам. Хората възприемат това като критика. Те идват при мен, това е всичко. Не им се натрапвам.

— Бар от теб ли купуваше патроните си?

— Да. „Лейк Сити“. Скъпички са.

— И пушчицата му не е евтина.

— Да, но той ги заслужава.

— А каква пушка използваше Чарли?

— Същата. Сякаш бяха комплект. В неговия случай това беше смешно, все едно някой дебеланко с бирен корем да си купи бегач от карбонови влакна.

— Тук имаш ли отделни стрелбища за пистолети?

— Имам едно покрито. Ползва се при дъжд. Иначе ги пускам да гърмят, където си изберат. Аз самият не си падам много по пистолети. В тях няма изкуство.

Ричър кимна. Сержант Кеш събра накуп мишените на Чарли, като внимаваше да останат подредени по дати. След това изравни ръбовете на купчинката и ги мушна в съответното чекмедже.

— Смит е доста разпространено име — каза Ричър. — Доколкото ми е известно, най-често срещаното фамилно име в Америка.

— Тоя наистина беше Смит — каза Кеш. — Преди да запиша нов член, му искам шофьорската книжка.

— А откъде е той?

— По акцент ли? Някъде от северните щати.

— Може ли да взема една от мишените на Джеймс Бар?

— За какъв дявол ти е?

— За спомен — каза Ричър.

Кеш не отговори.

— Няма да се загуби — настоя Ричър. — Не възнамерявам да я обявя за продан по интернет.

Кеш мълчеше.

— Бар няма да стъпи повече тук — продължи Ричър. — Това поне мога да ти го гарантирам. А ако наистина искаш да си нямаш неприятности, в твой интерес е останалите направо да ги изхвърлиш.

Кеш вдигна рамене и се извърна към шкафа.

— Най-новата — каза Ричър. — Ако може нея, ще е най-добре.

Кеш прелисти с палец купчинката и измъкна една мишена. Подаде му я през тезгяха. Ричър я пое, сгъна я внимателно на четири и я мушна в джоба на ризата си.

— Е, на добър час — каза Кеш. — Дано има късмет приятелят ти.

— Не ми е приятел — каза Ричър. — Но ти благодаря за помощта.

— Няма защо — отвърна Кеш. — Между другото, аз те знам кой си. Познах те, когато залегна с пушката. Никога не забравям позата на професионалния стрелец. Ти спечели същия турнир десет години след мен. Бях там, в публиката, и те наблюдавах. Истинското ти име е Ричър.

Ричър кимна.

— Много беше любезно от твоя страна — продължи Кеш — да си замълчиш, след като ти разправих, че съм се класирал едва трети.

— При теб конкуренцията беше жестока — отвърна Ричър. — Докато десет години по-късно бяха останали само разни лекета.

Ричър спря на последната бензиностанция преди щатската граница и зареди колата на Ан Яни. После позвъни на Хелън Родин от телефонния автомат.

— Още ли е там ченгето? — попита той.

— Вече са двама — отвърна тя. — Един във фоайето и един пред вратата ми.

— Франклин започна ли работа?

— Още от сутринта.

— Някакъв напредък?

— Засега не. Петима напълно обикновени хора.

— Къде е кантората на Франклин?

Тя му продиктува адреса. Ричър погледна часовника си.

— Ще те чакам там в четири.

— Как беше в Кентъки? — попита тя.

— Объркващо.

Той пресече река Охайо в обратната посока по същия мост, докато Шерил Кроу му напомняше отново и отново как всеки ден е един дълъг, виещ се път. Той усили звука, сви вляво след моста и пое на запад. Според картите на Ан Яни на шейсет и пет километра напред имаше голяма детелина. Там щеше да отбие на север и след още два часа да профучи над целия град, на дванайсет метра над земята. Това му се струваше по-разумно, отколкото да се лута долу из улиците. Каза си, че Емерсън сигурно вече здраво се е изнервил. В един малко по-късен момент щеше направо да побеснее.

Ричър стигна до детелината и се вля в магистралата на север. Когато дискът на Шерил Кроу започна отново, спря уредбата и продължи да кара, заслушан само в шумовете на пътя. Мустангът се носеше уверено напред със сто и десет километра в час. Огромният петлитров двигател боботеше хищно. Ричър си каза, че ако имаше начин този мотор и това задвижване да се монтират в някоя очукана стара каросерия, това би било колата на мечтите му.

Белантонио бе дошъл в лабораторията си в седем сутринта. Беше свалил отпечатъците от мобилния телефон, намерен до колоната на надлеза, но не беше открил нищо. След това беше поръчал разпечатка от проведените разговори. Последният набран номер се оказа мобилният на Хелън Родин. Преди това — мобилният на Емерсън. Очевидно Ричър беше провел и двата разговора. После следваше дълга поредица от номера, до един регистрирани на името на „Специализирани услуги на Индиана“. Възможно беше да ги е набрал както Ричър, така и всеки друг. Нямаше как да се знае със сигурност. Белантонио съвестно описа всичко това в доклада си с пълното съзнание, че с нищо не помага на Емерсън. Единствената възможна следа беше обаждането на Ричър до Хелън Родин, но и тук Емерсън за нищо на света не би си позволил да разпитва адвоката на защитата за някакъв разговор със свидетел, независимо дали самият свидетел е заподозрян, или не. Това би било чиста загуба на време и нерви.

И така, той премина на записите от охранителните камери. Бяха с продължителност четири пълни дни, или общо около три хиляди влезли и излезли автомобила. Регистрационните номера на всички бяха разчетени и записани от сътрудниците му. Само три от колите бяха кадилаци. В това отношение Индиана беше типичен щат от Средния запад. Хората си купуваха най-често пикапи, после джипове, следвани от купета и кабриолети. Обикновените седани с четири врати заемаха една съвсем незначителна пазарна ниша, като повечето бяха хонди, тойоти или малки американски автомобили. Големите коли бяха рядкост, а луксозните лимузини — изключение.

Първият кадилак на записа беше кремав „Елдорадо“ — купе с две врати, не съвсем нов. Беше паркиран преди десет сутринта в сряда и собственикът му си го беше прибрал пет часа по-късно. Вторият кадилак беше чисто нов Ес Ти Ес, червен или тъмносив, или може би светлосин. На мъглявите черно-бели снимки беше трудно да се каже. Във всеки случай беше паркиран в четвъртък по обяд, за около два часа.

Третият кадилак беше черен „Девил“. Камерата го бе уловила да влиза в гаража в петък — черния петък, както го беше кръстил Белантонио — малко след шест сутринта. По това време на денонощието гаражът обикновено беше съвсем пуст. Черният кадилак се беше изкачил уверено и целеустремено нагоре по рампата, за да си тръгне отново четири минути по-късно.

Достатъчно, за да остави конуса.

Лицето на шофьора не се различаваше на записа. Зад предното стъкло се мярваше за момент размазано сивкаво петно. Можеше да е както Бар, така и всеки друг. Белантонио описа педантично всичко в доклада до Емерсън, като си отбеляза наум да провери дали четири минути са най-краткият регистриран престой на кола в гаража. Почти нямаше съмнение, че е така.

След това прегледа внимателно доклада от криминологичната експертиза в апартамента на Александра Дюпре. Беше изпратил един от младшите си служители да я извърши, понеже апартаментът не беше място на престъпление. При огледа не беше открито нищо съществено. Нищичко. Ако не се смятаха пръстовите отпечатъци. Всяка повърхност в апартамента беше покрита с отпечатъци на убитата, което можеше да се очаква. Но наред с нейните имаше още четири набора отпечатъци, три от които бяха неизвестни.

А четвъртият беше на Джеймс Бар.

Джеймс Бар беше посещавал дома на Александра Дюпре. Като беше влизал в дневната, кухнята и банята й. В това нямаше никакво съмнение. Отпечатъците бяха ясни и разпознаваеми. Бяха неговите.

Белантонио записа и това в доклада си до Емерсън.

После прочете доклада на съдебномедицинската експертиза. Александра Дюпре е убита с един-единствен, чудовищно силен удар в дясното слепоочие, нанесен от левак. След удара е паднала върху чакълена настилка, примесена с органична материя, главно трева и пръст. Трупът е открит в сляпа улица, застлана с варовикови плочи. Следователно е бил местен между мястото на убийството и мястото, където е бил открит впоследствие. Това се потвърждаваше и от физиологическите изменения по него.

Белантонио извади нов лист и записа два въпроса, адресирани към Емерсън: Ричър левак ли е? Имал ли е на разположение кола?

Цяла сутрин Зека разсъждаваше как да постъпи с Раскин. Той се бе провалил вече три пъти. Най-напред при първоначалното проследяване на обекта, после като се бе оставил да го нападнат в гръб, и накрая — като бе допуснал да му вземат мобилния телефон. А Зека не обичаше провалите. Отначало си каза, че просто ще изтегли Раскин от оперативна работа и ще го постави да дежури пред видеомониторите в стаята за охрана на къщата. Но после си каза: защо да се доверявам на един провален неудачник да ме охранява?

В този момент му се обади Лински. След четиринайсет часа непрекъснато търсене не бяха открили и следа от военния.

— Време е да се насочим към адвокатката — каза Лински. — В края на краищата без нея нищо няма да стане. Тя е в центъра на всичко. Тя е тази, която дърпа конците.

— Така повдигаме залога — отбеляза Зека.

— Залогът и без това е твърде висок — отвърна Лински.

— Може пък военният сам да се е пръждосал.

— Може — отвърна Лински. — Но въпросът е какво е оставил след себе си. В главата на адвокатката.

— Ще помисля по въпроса — каза Зека — и ще ти се обадя.

— Да продължаваме ли да търсим?

— Какво, умори ли се?

Лински беше изтощен, а божата в гръбнака го побъркваше.

— Ни най-малко — излъга той. — Изобщо не съм уморен.

— Продължавайте да търсите тогава — нареди Зека. — Но преди това ми пратете Раскин.

Когато магистралата започна да се изкачва на пилоните, Ричър намали на осемдесет. Остана в средната лента, като подмина изхода към надлеза зад библиотеката. Продължи още три километра напред, право на север, и стигна до детелината с широкото четирилентово шосе, на което се намираше магазинът за авточасти. Оттам тръгна на изток по локалното двулентово шосе, докато не сви отново на север, по междуселския път към дома на Джеб Оливър. След по-малко от минута се озова в дълбоката провинция. Дъждовалните машини бавно се въртяха, а слънчевите лъчи образуваха малки дъги в струите вода.

Дълбоката провинция. Където се крият всички тайни.

Той изключи от скорост и остави колата да спре по инерция до пощенската кутия на Оливър. Един мустанг в никакъв случай не можеше да мине по изровения коловоз до къщата. Гърбицата в средата щеше да разбие всичко отдолу. Преден, заден мост, ауспух. Ан Яни нямаше да се зарадва особено. Затова той слезе и остави колата, където я беше спрял — ниска, източена, мързеливо излегната под слънцето. Запристъпва по засъхналата кал, като усещаше всяка буца пръст, всяко камъче през тънките си подметки.

Червеният додж на Джеб Оливър си беше на мястото. Не толкова лъснат, както предишния път — вече беше равномерно покрит с червеникав прахоляк, тук-там спечен на едри петна от сутрешната роса. Старата къща беше притихнала. Хамбарът беше заключен.

Ричър подмина предната врата. Заобиколи къщата и застана отзад, до верандата. Майката на Джеб си седеше все така на люлката. Със същите дрехи, само че този път без половинлитровата бутилка в скута. Очите й бяха станали големи като чаени чинийки и гледаха налудничаво. Единият й крак беше подвит отдолу под нея, а с другия се люлееше — два пъти по-бързо отпреди.

— Здрасти — каза тя, като го видя.

— Джеб още ли го няма? — попита той.

В отговор тя само поклати глава. Ричър се ослуша. Наоколо се чуваха познатите звуци — съскането на дъждовалните машини, тихото поскърцване на люлката, пукането на сухите дъски под краката му.

— Имаш ли пистолет? — попита той.

— Оръжията не ми понасят много — каза тя.

— А телефон?

— Прекъснаха го — отвърна тя. — Не съм си платила сметката. Но не ми и трябва. Джеб ми дава да ползвам неговия, джобния, като имам нужда.

— Това е добре — каза Ричър.

— Какво му е доброто? Джеб го няма.

— Именно. Понеже сега възнамерявам да разбия хамбара ви и да вляза, а не желая да повикаш ченгетата, докато съм вътре. Или да ме гръмнеш в гърба.

— Хамбарът е на Джеб. Не можеш да влизаш в него — каза тя.

— Не виждам как ще ме спреш.

Той се обърна и тръгна по пътеката. След лек завой тя извеждаше право пред двойната врата на хамбара. Както всичко останало, и вратата беше скована от дъски, последователно гнили и после съхнали на слънце в продължение на стотина зими и лета. Ричър почука с кокалчетата на пръстите си и усети как дървото кънти на кухо. Катинарът обаче беше нов. Стоманен, с U-образна форма, като онези, които ползват куриерите, за да заключват велосипедите си.

Беше прекаран през две нови стоманени халки върху метални пластини, завийте ни с по три болта в дъските. Ричър хвана катинара и го раздруса. Плътна, тежка стомана, нагрята от слънцето. Солидна работа. Не можеше нито да я счупи, нито да я среже. Нямаше с какво.

Но и най-добрата заключалка е точно толкова надеждна, колкото това, към което е монтирана.

Ричър сграбчи с две ръце катинара и го дръпна. Отначало леко, после по-силно. Вратата леко поддаде, изви се навън, после се спря. Той я подпря с длан, като с другата ръка дърпаше катинара. Халките се поразклатиха, но не излязоха от дупките си. Ричър си помисли, че Джеб сигурно им е подложил шайби отзад — широки и дебели, за да разпределят натиска.

Срещу това имаше само едно средство — повече натиск.

Той пак сграбчи с две ръце катинара в основата му и се изпъна назад с цялата си тежест, като човек, който кара водни ски. Докато теглеше, вдигна крак и нанесе мощен ритник във вратата, малко под халките. Разбира се, ръцете му бяха по-къси от краката, затова не можа да постигне максимален замах, но като за първи опит беше повече от достатъчно. Нещо отвътре поддаде и халките излязоха с един сантиметър навън. Той повтори ритника. Сухото дърво поддаде още. След третия ритник се чу сух пукот и дъската на лявото крило се сцепи. Два от болтовете увиснаха навън. Ричър подпря вратата с лявата си длан и провря пръсти в процепа под пластината. Пое си дъх, преброи до три и дръпна с всичка сила. Последният болт излезе, катинарът падна в краката му и вратата се отвори широко навън. Ричър се дръпна назад, обърна двете крила назад, чак до стената, и надникна вътре.

Може би беше очаквал да види лаборатория за амфетамини, вероятно с маси, кантарчета и колби, с газови горелки и купчинки празни найлонови пликчета, очакващи да бъдат напълнени, за да поемат към потребителите. Или поне голямо скривалище за дрога, опакована в чували и готова за дистрибуция.

Нищо подобно.

През процепите между разсъхнатите дъски проникваха ярки лъчи. Отвътре хамбарът беше приблизително шест на дванайсет метра, с пръстен под, добре утъпкан и пометен. И празен, ако не се смяташе един очукан стар пикап, паркиран точно в средата.

Беше „Шевролет Силверадо“, на седем-осем години, кафеникавочервен, с цвят на печена глина. Машина за вършене на работа. Базисен модел, без никакви екстри. И без номера. Вратите бяха заключени, никъде не се виждаше ключ.

— Какво е това?

Ричър се извърна. Майката на Джеб Оливър беше застанала в рамката на вратата зад него, подпряна с ръка на касата, сякаш не се решаваше да пристъпи вътре.

— Пикап — отвърна той.

— Виждам.

— На Джеб ли е?

— Никога не съм го виждала.

— Каква кола караше, преди да си купи червения додж?

— Не тая.

Ричър се приближи до пикапа и надникна през стъклото откъм страната на шофьора. Ръчни скорости. Напластена мръсотия. Много навъртени километри. Но никакъв боклук по пода. Пикапът беше служил дълги години вярно на някого и стопанинът му се беше отблагодарил с грижи.

— Никога не съм го виждала — повтори жената.

Пикапът имаше вид, сякаш дълго бе стоял заключен в този хамбар. Гумите му бяха омекнали. Не миришеше на нафта или бензин. Беше отдавна изстинал, притихнал, покрит с дебел слой прах. Ричър коленичи и погледна отдолу. Нищо. Най-обикновено шаси, покрито със спечена кал, очукано тук-там от малки камъчета, запратени от гумите.

— Откога е тук? — попита той.

— Нямам представа.

— Кога постави Джеб заключалката на вратата?

— Преди около два месеца.

Ричър се изправи.

— Ти какво очакваше да намериш вътре? — попита жената.

Той се извърна и я погледна в очите. Зениците й бяха огромни.

— Големи количества от закуската ти — каза той.

Тя се усмихна.

— Ти какво, да не си мислиш, че той го произвеждаше тук?

— А какво?

— Вторият ми мъж го носи.

— Ти омъжена ли си?

— Вече не. Но той още носи.

— Джеб се беше надрусал в понеделник вечер — каза Ричър.

Тя отново се усмихна.

— Една майка споделя всичко с детето си — каза тя. — Иначе за какво е майка?

Ричър й обърна гръб и още веднъж огледа пикапа отвсякъде.

— За какво му е да държи такъв стар пикап вътре, а чисто новия — отвън, да го пече слънце и да ръждясва?

— Знам ли? — отвърна жената. — Джеб винаги прави каквото си науми.

Ричър излезе от хамбара и затвори едно по едно двете крила на вратата. Вкара болтовете в разхлабените дупки и ги натисна навътре с длани. От тежестта на заключалката те провиснаха наполовина. Той ги понамести колкото можа и си тръгна.

— Джеб ще си дойде ли у дома някога? — провикна се жената подире му.

Той не й отговори.

Мустангът беше обърнат с муцуната на север, затова Ричър се качи и го подкара нататък. Пусна диска, засили звука докрай и в продължение на петнайсет километра кара съвсем сам, все в права посока по един път, който сякаш нямаше край.

Раскин изкопа собствения си гроб със същия багер, с който преди време бяха изравнили терена около къщата на Зека. Неголям, с половинметрова лопата, с четири големи стоманени зъба. Лопатата загребваше на големи хапки рохкавата пръст и ги отмахваше встрани. Двигателят ту форсираше, ту забавяше ход. Облаци черен дизелов пушек се издигаха към синьото небе.

Раскин беше раждан по съветско време и през живота си бе видял какво ли не. Афганистан, Чечня, неописуемите размирици в Москва. Всеки друг на негово място отдавна щеше да е загинал, като самият факт на чудотворното му оцеляване през всичко това, съчетан с естествения му руски фатализъм, го правеше напълно безразличен към собствената му съдба.

— Указ — уведоми го Зека. Заповед от най-високо място.

— Ничего — отвърна Раскин. Не си го слагай на душата.

Така че той се качи на багера и невъзмутимо започна да копае. Беше си избрал едно местенце, закътано от погледите на работещите в близката кариера. Получи се правоъгълна яма, метър и осемдесет на петдесет сантиметра, два метра дълбока. Изкопаната пръст натрупа от дясната страна, откъм изток, като преграда между себе си и родината. Като привърши, дръпна машината настрани и загаси двигателя. Слезе от кабината и зачака. Нямаше смисъл да се противи на съдбата си. Ако побегнеше, щяха да го намерят и тогава нямаше да му трябва гроб. Щяха да използват найлонови чували за боклук — пет, най-много шест. Да ги завържат с тел. Да сложат вътре по няколко тухли за тежест и да ги пуснат в реката.

Беше виждал с очите си как го правят.

В далечината видя Зека, който беше излязъл иззад къщата и идваше към него. Беше нисък и набит, леко прегърбен от старост, но с горда осанка, излъчваща власт и авторитет. Приближаваше бавно, с твърда стъпка, през неравния терен, като гледаше ту напред, ту в краката си. Приближи се и спря. С обезобразената си ръка бръкна в джоба и извади малък револвер. Подаде го на Раскин, който го пое.

— Указ — повтори Зека.

— Ничего — повтори Раскин. Нищо и никаква думичка, нещо като de rien на френски, de nada на испански, prego на италиански. Моля, няма нищо. На вашите услуги.

— Благодаря ти — каза Зека.

Раскин пристъпи към тесния край на ямата. Отвори барабана. Вътре имаше един-единствен патрон. Затвори барабана и го изравни с цевта. Дръпна петлето и постави дулото в устата си. Обърна се с лице към Зека и с гръб към ямата. Намести се така, че токовете му да са на ръба. Застана неподвижно, спокоен и съсредоточен, като олимпийски състезател по скок във вода.

Затвори очи.

Натисна спусъка.

В радиус от километър наоколо черните врани се разлетяха във въздуха. Струята от кръв, мозък и парченца кости зад тила му описа идеална дъга на слънчевите лъчи. Тялото му се строполи назад в ямата и се просна на дъното. Враните постепенно накацаха обратно по клоните на дърветата, а въздухът се изпълни с обичайния шум на каменоломните машини. Зека се качи в кабината на багера и запали двигателя.

Ричър спря на двайсет и пет километра северно от града и паркира мустанга на една застлана с чакъл отбивка до границата между две кръгли ниви. Навсякъде около него се простираха селскостопански земи — на изток, запад, север и юг, нива до нива, една до друга, една след друга, до хоризонта и оттатък. В средата на всяка се въртеше по една гигантска дъждовална машина. Въздухът беше изпълнен с пръски и капчици. Отблизо машините приличаха на някакви извънземни космически роботи, размахващи стрелите си като огромни ръце около масивните си стоманени туловища. В края на всяка стрела имаше по едно колело с грамадна гума от трактор, която обикаляше безкрайно по изровен кръгъл коловоз.

Ричър изчака, докато колелото на най-близката машина дойде наблизо. Пристъпи напред и се спря до него. Гумата стигаше до над кръста му. Металната стрела се въртеше доста над височината на главата му. Той тръгна подир колелото и го проследи из целия му бавен път по изровения кръг. Движеше се в нещо като мъгла. Стана му студено и той се върна там, откъдето бе тръгнал — малко поизмокрен, с изкаляни обувки. Излезе от кръга и застана на настланата с чакъл площадка с лице на запад. На хоризонта се вдигнаха ято врани, после отново накацаха по земята. Ричър се върна в колата и завъртя ключа на стартера. Намери лостовете и свали гюрука назад. Погледна часовника си. До срещата в кантората на Франклин оставаха два часа. Извади сгънатата мишена от джоба си и дълго я разглежда. Помириса я. Вдигна я над главата си, срещу слънцето, и видя как лъчите минават през правилните кръгли дупки. Сгъна я и я пъхна обратно в джоба си. Вдигна глава нагоре. Над него имаше само небе. Затвори очи срещу ярката светлина и се замисли за неща като его и мотив, илюзия и действителност, вина и невинност, като естеството на случайността.

13

Емерсън прочете докладите на Белантонио. Забеляза, че Ричър се е обаждал на Хелън Родин. Това не го изненада. Двамата положително бяха разговаряли повече от веднъж. Адвокатите са за това — да си врат носа навсякъде, да пренаписват историята. В това нямаше нищо толкова шокиращо. После погледът му се спря на двата въпроса на Белантонио: Ричър левак ли е? Имал ли е на разположение кола?

Отговори: Вероятно и Вероятно. Все пак леваците не са чак такова изключение. Събери двайсет души от улицата и от тях поне четири-пет ще са леваци. Освен това поне в момента Ричър ползваше кола. В това нямаше никакво съмнение. Не беше в града, не си беше тръгнал с автобус. Затова или ползваше нечия кола, или имаше собствена.

И накрая Емерсън прочете последния лист. Джеймс Бар е бил в апартамента на Александра Дюпре. Я виж ти!

Според картите на Ан Яни кантората на Франклин се падаше точно в средата на една плетеница от малки улички в близост до градския център. Както и да го погледнеш, не беше особено приятно място за посещение. Строежи, задръствания, едва пълзящи коли. На Ричър не му оставаше голям избор, освен да се осланя на качеството на потъмнените стъкла, произвеждани от концерна „Форд“.

Той запали двигателя и вдигна гюрука над главата си.

Излезе полека от отбивката и тръгна на юг. След дванайсет минути отново мина покрай къщата на Джеб Оливър, в обратната посока, сви на запад по двулентовото шосе и после пак пое на юг по широкия четирилентов път към града.

Емерсън отново се зачете в доклада на Белантонио относно разпечатките от мобилния телефон. Значи Ричър се е обаждал на Хелън Родин. Двамата са имали вземане-даване. Следователно рано или късно той ще я потърси отново. Или тя него. Емерсън вдигна телефона. Набра номера на диспечера.

— Постави кола без отличителни знаци пред кантората на Хелън Родин — каза той. — Ако напусне сградата, да бъде проследена.

Ричър подмина познатия мотел. Както си караше, смъкнат ниско на седалката, погледна встрани. Никакви признаци на полицейско присъствие. Ако мотелът беше под наблюдение, това поне не се правеше натрапчиво. Подмина бръснарницата и магазина за оръжие. С наближаването на надлеза движението ставаше все по-натоварено и той намали скоростта. От един момент нататък колите вече пълзяха с човешки ход. На метър-два вдясно от лицето му минаваха пешеходци. На метър-два вляво се виждаха лицата на други шофьори. Четири платна, от които двете към центъра, се движеха едва-едва, а другите две бяха неподвижни.

Каза си, че трябва да се отдалечи от тротоара. Включи левия мигач и започна да се изнася към съседната лента. Шофьорът зад рамото му не се зарадва и раздразнено натисна клаксона. Не се хаби, посъветва го мислено Ричър. Навремето и аз бях припрян като теб. Ако ми се беше изпречил тогава, щях да те прегазя като нищо.

Лявата лента се движеше малко по-бързо. Ричър полека-лека задмина няколко коли вдясно. Вдигна поглед напред. На двайсетина метра пред него се виждаше патрулна кола. В дясната лента. Някъде в далечината светеше зелен светофар. Лявата лента се движеше, макар и бавно. Дясната едва пълзеше. Всяка кола, стигнала до кръстовището, спираше за момент на бялата линия, после даваше газ и преминаваше отсреща. Никой не искаше светофарът да го хване в ничията земя. Ричър вече беше през две коли от патрула. Отне газта, за да не я застигне. Шофьорът зад него го поздрави с гневен рев на клаксона. Ричър пропълзя още малко напред. Вече беше през една кола от полицаите.

Светофарът стана жълт.

Колата пред Ричър даде газ и пресече.

Светна червено.

Полицейският патрул закова на бялата линия. Ричър закова до него. Постави лакът на опората между седалките и вдигна длан до лицето си. Разпери пръсти и се загледа в светофара, сякаш го подканваше наум да се смени.

Хелън Родин слезе с асансьора два етажа по-надолу и се срещна с Ан Яни в приемната на Ен Би Си. Телевизионната компания плащаше на Франклин, затова беше редно и Яни да присъства на съвещанието. Двете слязоха заедно до гаража и се качиха в колата на Хелън. Излязоха по рампата на ярката слънчева светлина. Хелън погледна надясно и сви наляво, без да забележи сивия шевролет импала, който се отдели от бордюра на двайсетина метра зад нея.

Светофарът остана червен цяла вечност. Най-после, когато светна зелено, шофьорът зад Ричър натисна клаксона и полицаят се обърна. Ричър пусна спирачката, даде газ и изчезна от полезрението му. Зави наляво по продължението на лявата лента и чак в огледалото видя, че патрулната кола е завила надясно и веднага след завоя отново е попаднала в задръстване. Сред известно време левият завой го отведе до улицата, на която се намираше бакалията „При Марта“. Подобно на останалите улици наоколо, и тази беше задръстена от бавнодвижещи се коли. Както шофираше, той се надигна на седалката и бръкна в джоба на панталоните си. Прерови опипом монетите. Намери една от 25 цента. Влезе в мълчалив спор със себе си, през което време колата измина двайсетина метра. Трийсет. Четирийсет.

Ами да!

Той отби и спря мустанга на малкия паркинг пред бакалията. Остави двигателя да работи и отиде до телефонния автомат на стената. Пусна монетата в процепа и извади половинката от картичката на Емерсън. Този път набра номера на участъка.

— Какво обичате? — попита дежурният.

— Полицията ли е?

— Да, сър, заповядайте.

Ричър заговори тихо и припряно, накъсвайки нервно думите:

— Оня тип, на когото сте пуснали портрета… който се… ъъъ, издирва, нали така?

— Да, сър?

— Ами че той е тук, точно сега…

— Къде?

— В моето заведение. За бърза закуска. На шосето, което излиза на север от града. Онова, широкото, с четирите ленти. Седнал е на бара и обядва…

— Сигурен ли сте, че това е той?

— Много прилича на рисунката.

— Има ли кола?

— Голям червен додж пикап.

— Как се казвате, сър? — попита го дежурният.

— Тони Ладзери — отвърна той. Антъни Майкъл Ладзери, играл на втора база през 1935-а, отбелязал 273 точки в 118 мача. Извел отбора на второ място. Ричър си каза, че скоро ще трябва да смени позициите. „Янкис“ не можеха да се похвалят с достатъчно именити играчи на втора база, нито пък с достатъчно години, в които да не са били шампиони.

— Прието, сър — каза дежурният и затвори.

Ричър седна зад волана на мустанга и зачака. След малко се чуха първите сирени, които с мъка си пробиваха път през задръстванията на север.

Хелън Родин беше стигнала до средата на Втора улица, когато забеляза в огледалото си суматоха. Някакъв сив шевролет импала изхвръкна с шеметен обратен завой от лентата, в която се движеше, пресече лентите на насрещното движение и се понесе с пълна газ в обратна посока.

— Ама че идиот! — изруга тя.

Ан Яни се обърна и погледна назад.

— Това беше полицейска кола — каза тя. — Личи си по антените.

Ричър се добра до адреса на Франклин с десетина минути закъснение. Оказа се двуетажна сграда от червени тухли. На всички врати и прозорци бяха поставени железни капаци. На долния етаж се помещаваше нещо като производствен цех, изоставен на вид. Но горните прозорци имаха щори, зад които се виждаха светлини. Към втория етаж водеше външно стълбище. Върху вратата беше закована бяла пластмасова табелка с надпис: Разследвания Франклин. Отстрани на сградата имаше нещо като паркинг — тясна асфалтирана площадка, на която плътно една до друга можеха да се съберат шест коли. Зеленият сатурн на Хелън беше вече там, заедно с някаква синя хонда сивик и черен шевролет събърбън — толкова грамаден, че задницата му стърчеше половин метър над тротоара. Шевролетът беше на Франклин. Хондата — може би на Роузмари Бар.

Ричър подмина сградата, без да намали, и сви в първата пряка. Заобиколи цялото каре, но нищо нередно не привлече погледа му. Вкара мустанга в едно от свободните места, до сатурна на Хелън, заключи го и се изкачи тичешком по външната стълба. Влезе, без да чука. Отначало се озова в малко антренце с кухненски бокс от едната страна и врата от другата, която сигурно беше на тоалетна. В дъното имаше голяма стая, от която се чуваха гласове. Той пристъпи напред и видя Франклин, седнал зад бюрото си, Хелън Родин и Роузмари Бар, седнали на двата стола пред него, и Ан Яни, която гледаше през прозореца — сигурно колата си долу.

— Разбираш ли от медицинска терминология? — попита Хелън, като го видя.

— Каква например?

— Например, ПА — каза тя. — Писано е от лекар. Съкращение.

Ричър погледна първо нея, после Роузмари Бар.

— Сетих се — каза накрая той. — Това е диагнозата на Джеймс Бар, която са му поставили в болницата. Вероятно в лека форма.

— В начална фаза било — каза Роузмари. — Каквото и да е то.

— Как позна? — попита Хелън.

— Интуиция — каза Ричър.

— И какво е то?

— Не сега — каза Ричър. — Да караме подред. — Той се обърна към Франклин: — Кажи ми първо какво знаем за жертвите.

— Петима напълно случайни хора — каза Франклин. — Без каквато и да било връзка помежду си. Нищо забележително за когото и да било от тях. Във всеки случай не открих никаква връзка с Джеймс Бар. Мисля, че ти се оказа абсолютно прав — той не ги е убил по личен мотив.

— Напротив, оказах се абсолютно неправ. Изобщо не ги е убил Бар.

Григор Лински се дръпна назад в сянката на входа и набра номер от мобилния си телефон.

— Последвах интуицията си — каза той.

— А именно? — попита Зека.

— Казах си, че докато ченгетата висят пред кантората на онази адвокатка, военният няма как да й се обади. Независимо от това те двамата още имат вземане-даване. Затова си казах, че вероятно тя ще се опита да го потърси. Което и направи. Сега двамата са в кантората на частния детектив. Заедно със сестрата. И с онази жена от телевизионните новини.

— Другите с теб ли са?

— Обградили сме цялото каре — отвърна Лински. — От всички страни: изток, запад, север и юг.

— Стойте там и не мърдайте — нареди Зека. — Идвам веднага.

— Имаш ли обяснение за това, което току-що каза? — попита Хелън Родин.

— Доказателственият материал е железен — каза Франклин.

Ан Яни се усмихваше замислено, надушила сензацията.

Роузмари Бар гледаше втренчено пред себе си.

— Купили сте на брат си радио — обърна се към нея Ричър. — Много хубаво при това. За да си слуша мачове. Друго нещо да сте му купували?

— Какво например?

— Дрехи?

— Случвало се е.

— Панталони?

— Понякога.

— Какъв размер?

— Размер ли?

— Кой номер панталони носи брат ви?

— Трийсет и четири, осемдесет и шест сантиметра крачол.

— Именно — каза Ричър. — Той е сравнително едър човек.

— И с какво ни помага това? — попита Хелън.

— Ти разбираш ли от хазарт? — отвърна й с въпрос Ричър. — От игри като бинго, лотария, нелегални залагания, такива неща?

— Какво искаш да кажеш?

— Кое е най-трудното при тях?

— Да спечелиш — обади се Ан Яни.

Ричър се усмихна.

— За участниците със сигурност е това. Но от гледна точка на организаторите най-трудното е да се подберат наистина произволни числа. Защото истинската произволност е непостижима за човешкия мозък. В миналото организаторите на лотарии са прибягвали до страницата с обяви във вестника. Договаряли са се предварително да използват, да кажем, последните две цифри от първо до шесто число във втората колонка на втора страница от таблиците с борсовите курсове. Или първите две цифри от седмо до дванайсето, или последните две от тринайсето до осемнайсето число. Няма значение. По този начин са се приближавали до истинска произволност. В днешно време големите щатски лотарии използват сложни машини за определяне на числата. Но винаги може да се намери математик, който да докаже, че резултатите не са произволни в истинския смисъл на думата. Понеже машината се прави и програмира от човек.

— И с какво ни помага това? — повтори Хелън.

— Просто проследявам собствената си мисъл — отвърна Ричър. — Днес цял ден седях в колата на мис Яни, радвах се на слънцето и си мислих колко непосилно е да се постигне пълна произволност.

— Мисълта ти се рее в погрешна посока — обади се Франклин. — Джеймс Бар е убил петима души. Доказателствата са неоспорими.

— Ти самият си бил полицай — каза Ричър. — Излагал си се на опасности. Засади, престрелки, напрегнати ситуации, моменти на огромно напрежение. Какво е първото нещо, което правеше след това?

Франклин погледна неловко жените.

— Ходех до тоалетната — каза той.

— Правилно — съгласи се Ричър. — Аз също. Но Джеймс Бар не е отишъл. В доклада на Белантонио от дома на Бар пише, че навсякъде имало циментов прах: в гаража, в кухнята, в дневната, в спалнята, в мазето. Но не и в тоалетната. Значи той се е върнал вкъщи, взел си е душ и се е преоблякъл, но не се е изпикал? А и как е могъл да си вземе душ, като при него банята и тоалетната са заедно?

— Може да е спрял някъде по пътя за вкъщи.

— Бар изобщо не е ходил никъде.

— Бар е бил в гаража, Ричър! Има толкова доказателства!

— Няма доказателства, че Бар е бил там.

— Ти да не си се побъркал?

— Има доказателства, че ванът му е бил в гаража, че обувките, панталоните, шлиферът му са били там, също пушката и патроните му, че монетата му от двайсет и пет цента е била в брояча, но няма нито едно доказателство, че самият той е бил там.

— Някой се е представял за него? — намеси се Ан Яни.

— Да, с всички подробности. Като е карал колата му, носил е дрехите и обувките му, използвал е пушката му.

— Чисти фантасмагории — каза Франклин.

— Това, между другото, обяснява шлифера — продължи Ричър. — Широка, обемиста дреха, която да покрива всичко, освен джинсите. За какво иначе му е притрябвало да облича шлифер в такъв топъл ден?

— За кого говорите? — попита Роузмари.

— Гледайте сега — каза Ричър.

Той застана неподвижно, после направи голяма крачка напред.

— Моите панталони са с крачол деветдесет и четири сантиметра — каза той. — И пресякох новото крило на гаража с трийсет и пет крачки. Джеймс Бар има крачол осемдесет и шест сантиметра, което означава, че е трябвало да пресече същото помещение с четирийсет — четирийсет и две крачки. Но екипът на Белантонио е преброил цели четирийсет и осем крачки.

— Това е бил някой много нисък човек — каза Хелън.

— Чарли — каза Роузмари Бар.

— И аз така си помислих — каза Ричър. — Но после прескочих до Кентъки. Първоначално, понеже исках да потвърдя за себе си нещо друго. Бях си наумил, че Джеймс Бар едва ли е чак толкова добър стрелец. Бях направил оглед на мястото. Като позиция за стрелба гаражът не е никак лесен. Освен това преди четиринайсет години Бар може да е бил добър, но в никакъв случай не изключителен. А когато го видях в болницата, по дясното си рамо нямаше нищо. За да постигне такова ниво, човек трябва да тренира. А стрелец, който тренира редовно, има следи по рамото. Кожата загрубява, става като мазол. Той нямаше такива следи. Затова си казах, че човек като него, който и без това е бил среден, с времето може само да западне още повече. Особено ако не тренира. Има логика в това, нали? Може би в един момент вече би стигнал до състояние, при което петъчната стрелба да не е по силите му. Просто поради неспособност. Така си мислех. Затова отидох до Кентъки, за да проверя колко е западнал.

— Е, и? — попита Хелън.

— Открих, че се е развил — каза Ричър. — Не само не е западнал, напреднал е. И то много. Вижте сами — той извади мишената от джоба на ризата си и я разгъна на бюрото пред тях. — Това е последната от трийсет и две стрелби на стрелбището в Кентъки за последните три години. Като резултат далеч превъзхожда онова, което е показвал във войската навремето. Което е доста необичайно, не мислите ли? За три години е изстрелял всичко на всичко триста и двайсет патрона, а е толкова велик. Докато едно време изгърмяваше по две хиляди на седмица, а беше едва среден!

— Какво означава това?

— Всеки път Бар е ходил да стреля, неизменно придружен от Чарли. Собственикът на стрелбището е бивш национален шампион по стрелба, от морската пехота, много печен и страхотен педант. Води си архив на всички мишени, от първата до последната. Което означава, че всеки път, за всеки постигнат резултат Бар е имал поне двама свидетели.

— На негово място и аз бих искал да имам свидетели — обади се Франклин. — При такава стрелба…

— Не е възможно човек да се развие, ако не тренира — продължи Ричър. — Според мен истината е, че Бар е деградирал напълно. И не е могъл да го понесе. Снайперистите имат силно развито его и са в непрекъсната конкуренция помежду си. Бар е съзнавал, че запада все повече, но е искал да го прикрие.

Франклин погледна мишената.

— Не ми изглежда чак толкова западнал — подхвърли той.

— Това е фалшификация — каза Ричър. — Ако дадеш мишената на Белантонио, Белантонио ще ти го докаже.

— В какъв смисъл фалшификация?

— Обзалагам се, че дупките са направени с пистолет, вероятно деветмилиметров. От сантиметри разстояние. Ако Белантонио ги премери, ще установи, че са с около милиметър и една десета по-широки от дупка на .308-калибров куршум. А ако изследва хартията, ще открие по нея следи от барут. Предполагам, че вместо да стреля от 300 метра, Джеймс Бар е предпочел да се поразходи и да надупчи мишената с пистолета си.

— Малко като че ли си измисляш…

— Да кажем, правя метафизично допускане. Бар никога не е бил толкова добър. Може да се предполага, че с времето е западнал още повече. Ако е било малко, е щял криво-ляво да се примири. Но той не се е примирил, следователно може да се допусне, че е западнал много. Достатъчно, за да го е срам и от себе си. Може би в един момент вече не е бил в състояние изобщо да улучи хартията.

В стаята настана тишина.

— Това е теория, която се самодоказва — продължи Ричър. — Ако е бил принуден да фалшифицира резултатите си, значи вече не е могъл да стреля дори прилично. А ако не е могъл да стреля прилично, просто няма как да е извършителят на петъчните убийства.

— Това са само догадки — каза Франклин.

Ричър кимна.

— Бяха. Но вече не са. Знам го със сигурност. Аз самият изстрелях един патрон в Кентъки. Собственикът ме накара, нещо като тест за мъжество. Бях изпил няколко кафета и ушите ми бучаха от кофеина. Целият треперех. А сега знам, че Джеймс Бар сигурно се е чувствал много по-зле.

— Защо? — попита Роузмари.

— Защото страда от болестта на Паркинсон — отвърна Ричър. — ПА означава паралисис агитанс. Боя се, че брат ви се разболява. Целият се тресе, ръцете му треперят. А човек, страдащ от тази болест, не може да стреля с пушка. Според мен той не само не е извършителят на убийствата в петък, но и за нищо на света не би могъл да бъде.

Роузмари се умълча. Една добра и една лоша новина. Погледна през прозореца. Наведе очи към пода. Беше облечена като вдовица. С черна копринена блуза, черна права пола, черни чорапи, черни лачени обувки с нисък ток.

— Може би затова беше толкова раздразнителен през цялото време — каза тя. — Може да го е очаквал. Чувствал се е безпомощен, неспособен да се контролира. Собственото му тяло е започнало да му изневерява. Сигурна съм, че това го е вбесявало. И с право!

Тя вдигна глава и погледна Ричър в очите.

— Нали ви казах, че е невинен!

— Госпожо, извинявам ви се най-искрено — каза Ричър. — Вие се оказахте права. Брат ви наистина е станал нов човек. Удържал е обещанието си. Заслужава доверие и похвала. Ужасно съжалявам, че се разболява.

— Сега трябва да му помогнете. Обещахте ми.

— Аз му помагам. От понеделник насам не върша нищо друго.

— Ама че смахната история! — обади се Франклин.

— Напротив, всичко си е постарому — каза Ричър. — Някой се опитва да се скрие зад гърба на Джеймс Бар. Само дето не са го заставили да извърши нещо против волята си, а са направили инсценировка, за да го натопят. Това е единствената разлика.

— Но дали това е възможно? — попита Ан Яни.

— Защо да не е? Помислете само. Проследете всичко отначало. Възстановете си цялата история.

Ан Яни се замисли. Като отмяташе наум известните факти, тя си възстанови всичко час по час, стъпка по стъпка, в най-малки подробности:

— Убиецът се преоблича в дрехите на Бар, обува обувките му, като преди това вероятно е намерил монетата в някоя касичка или в джоба на панталоните. Пипа с ръкавици, за да не смесва пръстовите отпечатъци на Бар със своите. Вече е задигнал оранжевия конус от гаража, може би още предишния ден. Сега взима пушката му. Тя е заредена предварително, от самия Бар. Подкарва вана му към града. Оставя всички възможни веществени следи. Оплесква се с циментов прах. Връща се в къщата, прибира всичко на място и си тръгва. Бърза, дори не се отбива в тоалетната. И в един момент Бар се прибира отнякъде и се набутва в един капан, за който дори не подозира.

— И според мен точно така е станало — каза Ричър.

— Но къде ли е бил Бар по това време? — попита Хелън.

— Ами излязъл е някъде — каза Ричър.

— Твърде удобно съвпадение — обади се Франклин.

— Не мисля, че е съвпадение — каза Ричър. — По-скоро онези са уредили нещо, за да го разкарат. Той си спомня, че бил тръгнал за някъде. Освен това твърди, че е бил в добро настроение, оптимистично, сякаш е очаквал да се случи нещо хубаво. Мисля, че са му уредили среща с някого. Уж случайно запознанство, но с емоционални последици. Според мен в петък той е бил на любовна среща.

— С кого?

— Може би с червенокосата. Същата, която използваха срещу мен. Може преди това да са го подмамили с нея. В петък Бар се е бил издокарал като за среща. Според полицейския доклад портфейлът му е бил намерен в най-хубавия му панталон.

— Че кой тогава е извършил убийството? — попита Хелън.

— Някой с железни нерви — отвърна Ричър. — Някой с такова самообладание, че след това дори да не му се е пикаело.

— Това е само Чарли — каза Роузмари. — Няма кой друг да бъде. Той е един такъв, особен. Беше идвал много пъти у нас. Знаеше кое къде е. Кучето го познаваше.

— Освен това Бар е бил ужасно слаб стрелец — продължи Ричър. — Това е другата причина, поради която ходих до Кентъки. Исках да проверя една своя теория.

— А кой е бил добрият?

— Чарли — отвърна Ричър. — Неговите мишени също бяха подправени, но по различен начин. Уж попаденията му бяха напълно безразборни, но всъщност не бяха. Разпределението им по мишената не беше съвсем случайно. Той се е опитвал да прикрие колко е добър всъщност. Целил се е в привидно произволни точки на хартията, като всеки път ги е улучвал. От време на време му е доскучавало и за разнообразие е пускал и по един куршум във вътрешния кръг. Или пък си е избирал единия от ъглите и го е прострелвал. На една мишена бяха простреляни и четирите ъгъла. Истината е, че няма значение в какво се целиш, стига да го улучиш. Ние се целим във вътрешния кръг, защото така е прието. Но ако човек иска да тренира, може да се цели във всяка произволна част на мишената. Или дори извън мишената, в някое дърво например. Чарли е правил точно това. Той е невероятен стрелец и е тренирал усилено, като същевременно се е преструвал на безнадеждно слаб. Но, както вече казах, истинската произволност е непостижима за човешкия мозък. В произволността винаги прозира система.

— А защо му е било нужно да се преструва на слаб?

— За да си създаде алиби.

— И хората да си мислят, че не може да стреля?

Ричър кимна.

— Забелязал е, че собственикът на стрелбището класира всички използвани мишени. Чарли е завършен професионалист, който не оставя нищо на случайността.

— Кой е всъщност той? — попита Франклин.

— Истинското му име е Ченко и се движи с банда руснаци. Най-вероятно е ветеран от Червената армия. А те са много добри, открай време са си такива.

— И как ще се доберем до него?

— Чрез жертвите.

— Значи връщаме се там, откъдето тръгнахме. Жертвите ще ни отведат в задънена улица. Ще трябва да измислиш нещо по-добро.

— Шефът им се казва Зека.

— Що за име е това?

— Не е име, а дума, на руски. Жаргонна, от съветско време. Зек е съкратено от затворник в концлагер. Като онези в техния Гулаг, в Сибир.

— Тия лагери са отдавна минало.

— Което означава, че Зека е много стар човек. Стар, но жилав. Може би по-жилав, отколкото сме в състояние да си представим.

Зека беше уморен след усилието с багера. Но той бе свикнал с умората. Всъщност в течение на шейсет и три години от живота си не беше познавал друго чувство. Още от ранната есен на 1942 година, когато в родното му село бе дошъл офицер от Червената армия да набира войници за фронта. Селото му се намираше на хиляди километри от, където и да било, а въпросният офицер беше московчанин, какъвто по ония места не се бе мяркал преди. Енергичен, авторитетен, самонадеян. Нетърпящ възражения. Още с пристигането си той нареди: всички мъже между шестнайсет — и петдесетгодишна възраст да тръгнат незабавно с него.

По това време Зека беше на седемнайсет. Отначало офицерът го беше пропуснал, понеже тъкмо в момента се намираше в затвора. Заради това, че бил преспал с жената на някакъв по-възрастен съселянин, после го набил и оня се оплакал на властите. За да се отърве от военна служба, сега битият се бе оправдал с нанесения му побой, като при това бе подшушнал на офицера, че побойникът е в затвора. Въпросният офицер, твърдо решен да изпълни спуснатата му бройка, бе наредил Зека да бъде измъкнат от килията си и да се строи с останалите на селския площад. Зека се беше подчинил с радост. За него това беше неочакван шанс да си възвърне свободата. Беше си казал, че при първа възможност ще офейка.

Но това беше грешка.

Наборниците бяха натъпкани и заключени в каросерията на камион, оттам в товарен вагон за едно пътуване, което продължи пет седмици. По пътя им раздадоха униформи — шаячна куртка и панталон, шинел, чифт ботуши с вълнена подплата плюс книжка за заплатите. Но заплата — никаква. Нито оръжие. И никаква военна подготовка, ако не се смяташе краткият престой на някаква покрита със сняг гара, където запенен политкомисар тичаше напред-назад покрай заключените вагони и крещеше през огромен тенекиен рупор. Лекцията му се състоеше от едно-единствено изречение, повтаряно отново и отново, което Зека запомни за цял живот: Съдбата на света се решава при Сталинград, където всички вие отивате да се биете за Отечеството до последна капка кръв.

В края на петата седмица влакът ги стовари като добитък на западния бряг на Волга, където ги подкараха към конвой от няколко стари ферибота и речни корабчета. На по-малко от километър отвъд реката отсрещният бряг приличаше на сцена от ада. Цял един град — много по-голям от всичко, което Зека беше виждал до този момент — бе превърнат в димящи развалини. В реката падаха мини и вдигаха огромни фонтани водни пръски. Небето беше почерняло от самолети, които пикираха на големи ята, пускаха бомбите си и стреляха с картечници. Всичко наоколо беше осеяно с трупове и части от човешки тела. Ранени виеха и стенеха.

Зека бе качен заедно с неколкостотин други новобранци на увеселителна гемия с пъстра палубна тента. Бяха толкова много, така наблъскани един в друг, че не можеха да помръднат. Нито един на борда нямаше оръжие. Гемията навлезе с мъчително поклащане в леденото течение на реката и самолетите се скупчиха върху нея. За петнайсет минути, колкото им бе нужно, за да стигнат до отсрещния бряг, Зека бе покрит от глава до пети с лепкавата топла кръв на другарите си.

От гемията ги изблъскаха навън, върху дървен кей, строиха ги в редица и ги подкараха на бегом към града, покрай някаква обозна станция, където протече втората фаза от военната му подготовка: двама старшини раздаваха оръжието — единият заредени карабини, а другият резервни пълнители, като същевременно подвикваха в такт нещо, което прозвуча на Зека като някаква абсурдна епиграма, лозунг или може би химн на безумието:

Този с пушката стреля,

другият го следва отзад.

Когато първия го убият,

вторият вдига пушката и почва той да стреля.

Зека получи резервен пълнител, но не и пушка. Изблъскаха го нататък, като му креснаха да тича зад гърба на онзи пред него. Зави зад първия ъгъл. Мина покрай картечно гнездо на Червената армия. Отначало си помисли, че фронтовата линия е съвсем наблизо. Но после чу гласа на някакъв комисар с червено флагче в ръка, който му изрева през друг тенекиен рупор: никакво отстъпление! Ако направите и крачка назад, ще ви разстреляме! И така, Зека се затича слепешката напред и след поредния завой се изправи срещу градушка от немски куршуми. Спря се за миг, полуобърнат назад, и бе ударен на три места — в ръката и двата крака. Силата на куршумите го повали възнак, зад развалините на някаква тухлена стена, където само минути по-късно беше заринат под купища трупове.

Свести се четирийсет и осем часа по-късно в някаква полева болница, където за пръв път се изправи лице в лице със съветското военно правораздаване — сляпо, напъхано и безцеремонно. Съдбовният въпрос беше посоката, от която бяха дошли куршумите. Понеже в момента на раняването си се бе обърнал настрани, за военните лекари беше невъзможно да установят дали раните му са нанесени от картечниците на своите или от враговете на Родината. Поради сложността на казуса му бе спестена незабавната екзекуция, а вместо това беше изпратен в наказателен батальон. От този момент за него започна една борба за оцеляване, която продължаваше цели шейсет и три години.

И той още нямаше намерение да се отказва.

Зека набра номера на Григор Лински.

— Може да се предположи, че военният се е разприказвал — каза той. — Каквото е знаел, вече го знаят и останалите. Затова е време да се застраховаме.

— Доникъде не сме стигнали — каза Франклин. — Не е ли така? Емерсън няма да иска и да ни чуе, ако не му предложим нещо повече от това, с което разполагаме в момента.

— Значи трябва да се заловиш със списъка на жертвите — каза Ричър.

— Това може да отнеме цяла вечност. Става дума за пет дълги човешки живота.

— В такъв случай да караме подред.

— Страхотно, нямам думи! Тогава ми кажи откъде да започна.

Ричър кимна. Спомни си как Хелън Родин му беше описала дочутите изстрели. Най-напред един, кратка пауза, после още два. После отново пауза, малко по-дълга, но всъщност не повече от половин секунда, след което останалите три един след друг. Затвори очи. Представи си графиката от телефонната компания, която бе видял при Белантонио. Представи си своята собствена безмълвна имитация, с изпъната напред дясна ръка и насочен пръст: Дан, дан-дан, дан-дан-дан!

— Не от първия убит — каза накрая той. — Този изстрел е бил даден колкото за загряване на цевта. При него няма гаранция, че ще улучиш. Той е част от инсценировката. Не и от последните три. Те са групирани в гъста серия, един в басейна и още два за камуфлаж. Дотогава истинската работа вече е била свършена.

— Значи започвам от втория или третия. Или от двамата заедно.

Дан, дан-дан!

Ричар затвори очи.

— От третия — каза той. — При него убиецът е влязъл в ритъм. Първият изстрел е бил за загряване на цевта, после един за проверка на мерника, после веднага още един, за да се свърши работата. След това кратка пауза. Погледът му се е задържал за миг в мерника, колкото да се убеди, че жертвата е повалена. След което е изгърмял и останалите три.

— Коя е третата поред жертва? — попита Хелън.

— Жената — отвърна Франклин.

Лински се обади на Ченко, после на Владимир и накрая на Соколов. Обясни им задачата и им нареди да се съберат заедно. Кантората на Франклин нямаше заден изход. Само външното стълбище. Колата на обекта беше отвън, на паркинга. Детска игра.

— Я ми разправи за жената — каза Ричър.

Франклин прелисти бележките си. Пренареди ги по важност.

— Казва се Олийн Арчър — започна той. — Бяла, омъжена, без деца, трийсет и седем годишна, живеела е някъде в западните предградия.

— Работила е в сградата на Държавната автомобилна инспекция — продължи Ричър. — Ако наистина тя е била целта, Чарли е трябвало да знае с точност къде е и в колко излиза от работа.

Франклин кимна.

— Била е служителка на самата инспекция. От година и половина.

— С какво точно се е занимавала?

— Началник на администрацията. С канцеларска работа, с какво друго?

— Да не е нещо, свързано с работата й?

— Недоволен клиент? — каза Франклин. — Бавно обслужване? Лоша снимка на шофьорската книжка? Съмнявам се. Проверих в националната база данни. Няма нито един регистриран случай на служител от автомобилна инспекция, убит от клиент. Такива неща просто не се случват.

— Нещо в личния й живот тогава? — попита Хелън Родин.

— Нищо, което да ми направи впечатление — каза Франклин. — Най-обикновена жена. Но продължавам да ровя. Ще стигна още по-надълбоко. Все нещо отнякъде ще изскочи.

— Побързайте — каза Роузмари Бар. — Заради брат ми. Трябва да го отървем.

— За това ще ни трябва медицинска експертиза — обади се Ан Яни. — И то не от психиатър, а от обикновен лекар.

— Ен Би Си ще плати ли за това? — попита Хелън Родин.

— Ако има шанс да помогне, да.

— Трябва да помогне — каза Роузмари. — Защо да не помогне? Болестта на Паркинсон си е нещо реално, нали? Или я имаш, или я нямаш.

— Може да помогне на процеса — каза Ричър — като убедителен довод за невъзможността Джеймс Бар да е застрелял онези хора. С което да се изгради правдоподобна алтернативна хипотеза и да се насочи следствието в друга посока. Обикновено в такива случаи се прилага презумпцията за невинност.

— Правдоподобна хипотеза, презумпция за невинност… — повтори Франклин. — Големи приказки. Освен това да се осланяме на презумпцията за невинност е твърде рисковано. Най-добре би било да принудим Алекс Родин да оттегли изобщо обвиненията си. Което означава първо да убедим Емерсън.

— Аз лично не мога да разговарям нито с единия, нито с другия — каза Ричър.

— Но аз мога — каза Хелън.

— Аз също — добави Франклин.

— Ами че и аз мога! — обади се пак Ан Яни. — Всички можем, с изключение на теб.

— Можете, но дали ще искате? — попита Ричър.

— Защо да не искаме? — рече Хелън.

— Тази роля може да не ви допадне.

— Защо да не искаме? — повтори Хелън.

— Помисли само — каза Ричър. — Карай отзад напред. Това, че убиха Санди, а и онази история в бара с телевизорите в понеделник вечер — защо се случиха тези неща според теб?

— За да бъдеш натопен ти — отвърна Хелън. — За да ти попречат да повлияеш на делото.

— Именно — каза Ричър. — Два опита, една и съща цел, една и съща стратегия, един и същ извършител.

— Очевидно.

— А онази история в понеделник е започнала с проследяването ми от хотела. Санди, Джеб Оливър и останалите им приятелчета са обикаляли квартала с колата си или са изчаквали някъде наблизо, докато някой им се е обадил, за да им каже къде съм. Което значи, че аз съм бил проследен не само от, но и до хотела. Което е станало много по-рано същия ден.

— Това вече сме го минавали.

— Да, но откъде кукловодът е научил името ми? Как изобщо е разбрал, че съм в града? Откъде е знаел, че наоколо има човек, който може да му създаде потенциален проблем?

— Някой му е казал.

— Да, но кой? Кой е знаел това още рано в понеделник?

Хелън се замисли.

— Баща ми — каза тя. — Знаел е още от сутринта. Също и Емерсън, предполагам. Той е разбрал малко по-късно. С баща ми сигурно са се съветвали помежду си. Двамата веднага биха влезли във връзка, ако е имало опасност делото да дерайлира.

— Точно така — каза Ричър. — След което единият се е обадил на кукловода. Много преди обяд в понеделник.

Хелън мълчеше.

— Освен ако единият от двамата не е самият кукловод — добави Ричър.

— Зека е кукловодът. Ти сам го каза.

— Казах, че Зека е шеф на Чарли. Това е всичко. Изобщо не знам дали той е върхът на пирамидата, или има някой по-нагоре.

— Прав си — каза Хелън. — Но не ми харесва накъде се насочват мислите ти.

— Някой е влязъл във връзка с кукловода — продължи Ричър. — По това две мнения няма. И това е бил или баща ти, или Емерсън. Два часа след като съм слязъл от автобуса, се е знаело за мен. Така че единият от двамата е замесен, а другият така и така няма да ни помогне, защото смята случая за приключен и не иска усложнения.

Настана тишина.

— Трябва да се връщам на работа — каза Ан Яни.

Никой не й отговори.

— Ако има нещо, обадете ми се — добави тя.

Стаята беше притихнала. Ричър не каза нищо. Ан Яни стана и се приближи до него. Протегна ръка.

— Ключовете — каза тя.

Ричър бръкна в джоба си и й ги подаде.

— Благодаря — каза той. — Хубава кола.

Лински проследи с поглед мустанга, докато се отдалечаваше на север. Грохотът на двигателя се чуваше през две преки. После улицата утихна и Лински извади телефона си.

— Жената от телевизията си тръгна — каза той.

— Частният детектив ще остане на работа — каза Зека.

— Ами ако другите излязат заедно? — попита Лински.

— Дано да не стане така — каза Зека.

— А ако все пак си тръгнат заедно?

— Тогава ги очистваш всичките.

— Има ли лекарство срещу паркинсон? — попита Роузмари Бар.

— Не — отвърна Ричър. — Нито лечение, нито профилактика. Но има начини развитието на болестта да се забави. Чрез медикаменти, психотерапия… И най-вече сън. Когато болният спи, симптомите изчезват напълно.

— Може би затова са му трябвали хапчетата. За да избяга от реалността.

— Не бива да се опитва да избяга напълно. Социалните контакти също помагат.

— Трябва да отида до болницата — каза Роузмари Бар.

— Разкажете му всичко — каза Ричър. — Обяснете му какво всъщност се е случило в петък.

Роузмари кимна. Стана, прекоси стаята и излезе. Минута по-късно Ричър чу колата й да се отдалечава по улицата.

Франклин отиде до кухненския бокс да направи кафе. Ричър и Хелън Родин останаха сами в кабинета. Ричър седна на стола, който бе ползвала Роузмари Бар. Хелън пристъпи до прозореца и погледна към улицата. Беше облечена точно като Роузмари Бар. С черна риза, черна пола и черни лачени обувки. Само дето това не й придаваше вдовишки вид. По нищо не приличаше на вдовица. По-скоро на манекенка от някое ревю в Ню Йорк или Париж. Обувките й бяха с високи токове, които подчертаваха извивката на дългите й загорели крака.

— Тези типове, за които стана дума, са руснаци — каза тя.

Ричър не отговори.

— А баща ми е американец.

— И се казва Алексей Алексеевич — добави Ричър.

— Семейството ни е тук отпреди Първата световна война. Няма никаква връзка. От къде на къде? Тези типове са някакви отрепки от съветско време.

— Баща ти с какво се занимаваше, преди да стане окръжен прокурор?

— Беше заместник окръжен прокурор.

— А преди това?

— Винаги е работил в системата.

— А сервизът му за кафе?

— Какъв сервиз за кафе?

— Баща ти използва скъпи порцеланови чаши и сребърен поднос. Едва ли са купени с пари на съдебния окръг.

— Е, и?

— А костюмите му?

— Какво общо имат костюмите му?

— В понеделник беше с костюм за хиляда долара. Не са много държавните служители, които могат да си позволят костюм за хиляда долара.

— Баща ми има вкус към скъпите неща.

— Да, но как си ги позволява?

— Не ми се говори за това.

— Един последен въпрос.

Хелън не каза нищо.

— Той опита ли се да ти окаже натиск да не поемаш случая?

Хелън мълчеше. Погледна наляво по улицата. После надясно. Обърна се.

— Каза, че ако загубя, може и да спечеля.

— Загрижил се е за кариерата ти, така ли?

— Така ми се стори. И още си го мисля. Баща ми е честен човек.

Ричър кимна.

— Шансът да се окажеш права е петдесет на петдесет.

В този момент Франклин се върна с кафето — репичка течност, приготвена от евтин пакет нес кафе с марката на супермаркета и налята в три прости керамични чаши с различна форма и големина, двете от които нащърбени. Освен чашите върху корковата табла имаше разтворен пакет със суха сметана, жълта кутия захар и една-единствена лъжичка. Той постави таблата върху бюрото, под вторачения поглед на Хелън Родин, като веществено потвърждение на теорията на Ричър: Ето, така се сервира кафе в кабинет.

— Дейвид Чапман е знаел името ти в понеделник — каза тя. — Първият адвокат на Джеймс Бар. Той още от събота е знаел за теб.

— Но не е могъл да знае, че съм пристигнал — отвърна Ричър. — Не допускам някой да му е казал.

— И аз знаех името ти — каза Франклин. — Значи трябва и мен да подозираш.

— Да, но ти си знаел истинската причина, поради която съм тук — възрази Ричър. — И можеше просто да ми пратиш призовка вместо платени биячи.

И тримата замълчаха. После Ричър каза:

— Не познах за Джеб Оливър. Не е бил наркопласьор. В хамбара му нямаше нищо, освен един стар пикап.

— Радвам се, че и ти понякога грешиш — обади се Хелън Родин.

— Джеб Оливър не е руснак — каза Франклин.

— Американски селянин до мозъка на костите си — потвърди Ричър.

— Значи тези типове работят и с американци. Това е, което се опитвам да докажа. Следователно може и Емерсън да е замесен. Не непременно окръжният прокурор.

— Петдесет на петдесет — повтори Ричър. — Засега никого не обвинявам.

— Ако изобщо се окажеш прав.

— Лошите много бързо ме атакуваха.

— На мен не ми се вярва, че Емерсън или окръжният прокурор са в дъното на тази история, а аз познавам добре и двамата.

— Можеш спокойно да го наричаш по име — обади се Хелън. — Казва се Алекс Родин.

— Не мисля, че е някой от тях — повтори Франклин.

— Връщам се на работа — каза Хелън.

— Ще ме вземеш ли? — попита Ричър. — Аз ще сляза под надлеза.

— Не — отвърна Хелън. — Нещо нямам желание.

Тя стана, взе си чантичката и си тръгна сама от кантората.

Ричър поседя известно време неподвижно, заслушан в звуците от улицата. Чу се запалване на двигател. Потегли кола. Той отпи от кафето си и каза:

— Май я засегнах.

Франклин кимна.

— И на мен така ми се струва.

— Тези типове имат човек в системата. Това поне е ясно, нали си съгласен? Спор няма. Следователно е редно да го обсъдим.

— На мен ми изглежда по-логично да е ченгето, отколкото окръжният прокурор.

— Едва ли — каза Ричър. — Едно ченге се занимава само със собствените си случаи. Докато прокурорът контролира всичко.

— Бих се радвал, ако се окаже прокурорът. Все пак и аз едно време бях ченге.

— Аз също — каза Ричър.

— Освен това мога да ти кажа, че Алекс Родин спира доста дела. Някои твърдят, че било от предпазливост, но може да е и от нещо друго.

— Трябва може би да анализираш какви дела спира.

— Като че ли си нямам достатъчно работа за днес…

Ричър кимна. Сложи чашата с кафето си на бюрото и стана.

— Започни с Олийн Арчър — каза той. — Жертвата. За момента тя ни е най-важна.

После пристъпи към прозореца и огледа улицата. Не видя нищо. Кимна на Франклин, излезе от кабинета, слезе на долния етаж и през входната врата се подаде на външното стълбище.

На най-горното стъпало се спря и се протегна на топлото слънце. От дългото седене се беше схванал. Освен това необходимостта да се крие го потискаше. За момент му стана приятно да се покаже навън и да поседи малко неподвижно, без да прави нищо — високо на площадката, видим отвсякъде. Долу вляво на паркинга всички коли си бяха тръгнали, с изключение на черния шевролет събърбън. Улицата беше притихнала. Погледна надясно. По шосето в далечината имаше наченки на задръстване. Наляво движението беше по-рехаво. Той си каза, че ще заобиколи отляво. И по-отдалеч, защото полицейският участък сигурно се падаше някъде наблизо. След това щеше да завие на север. Там, сред лабиринта от тесни усукани улички, Ричър се чувстваше най-добре.

Той заслиза по стълбището. Когато стигна тротоара, чу човешка стъпка на четири-пет метра зад себе си. Една-единствена. Дори не стъпка — едва доловимо изстъргване на твърда тънка подметка върху варовиковия плочник. Сякаш някой бе направил крачка встрани изпод стрехата на сградата. Без да вдига много шум. Ако не се смяташе характерното храс-храс на зарядния механизъм на гладкоцевна пушка, тип „помпа“, който вкарва патрон в цевта.

И глас:

— Стой намясто.

С американски акцент. Не силен, но отчетлив. Някъде нагоре, от северните щати. Ричър се спря. Застана неподвижно, вперил поглед право пред себе си, в тухления калкан на някаква сграда.

Гласът каза:

— Крачка вдясно.

Ричър направи широка крачка вдясно, без да се обръща.

Гласът каза:

— А сега се обърни. Бавно.

Ричър се обърна бавно, разперил ръце встрани, далеч от тялото, с дланите нагоре. На четири-пет метра от себе си видя дребна мъжка фигура. Същият тип, когото бе зърнал предишната вечер в тъмното. Не по-висок от метър и шейсет, не повече от петдесет и пет килограма, с изпито бледо лице и късо подстригана коса, щръкнала във всички посоки. Ченко. Или по-скоро Чарли. В нетрепващата си дясна ръка стискаше прерязана пушка-помпа с пистолетна ръкохватка, а в лявата — нещо черно.

— Дръж! — каза Чарли.

Черното нещо проблесна и се превъртя във въздуха, описвайки плавна дъга. Подсъзнателно Ричър си помисли: Не е граната. Затова се пресегна и го улови. С две ръце. Беше обувка. Дамска, официална, лачена, с ниско токче. Още топла.

— Сега я хвърли обратно — каза Чарли. — Леко, като мен.

Ричър не реагира веднага. Чия ли беше тази обувка? Той я огледа в ръката си.

Ниско токче.

На Роузмари Бар?

— Хвърли я! — подкани го Чарли. — Полека.

Помисли и оцени обстановката. Беше невъоръжен.

Държеше обувка. Не камък, не желязо. Обувка. Лека и без аеродинамика. Не можеше да причини никому никаква вреда. Щеше да се премята тромаво във въздуха и Чарли щеше просто да я бръсне настрани с ръка.

— Хвърли я! — потрети Чарли.

Ричър не помръдна. Можеше лесно да откъсне тока и да го запрати по Чарли като оръжие. Не. Чарли щеше да го застреля още докато замахваше. Беше застанал на по-малко от пет метра, пушката не трепваше в ръката му, дулото й го гледаше право в очите. Беше едновременно достатъчно близо, за да го убие с първия изстрел, и достатъчно далеч, за да не може Ричър да го стигне с един скок.

— Последна възможност — каза Чарли.

Ричър му подхвърли леко обувката. С плавен замах, от долу на горе. Чарли я улови с една ръка във въздуха, сякаш сцената се повтори в забавен кадър отзад напред.

— Тя е на нещо като летен лагер — каза Чарли. — Така го приеми. Изпратена е да се запознае с нещата от живота. Да поразсъждава върху показанията си. Да си припомни как брат й е планирал всичко отдалеч, как в един момент се е издал пред нея какво възнамерява да прави. От нея ще излезе страхотен свидетел. Ще определи резултата от делото. Разбираш това, нали?

Ричър не отговори.

— Така че играта свърши — добави Чарли.

Ричър мълчеше.

— Две крачки назад — изкомандва Чарли.

Ричър отстъпи две крачки. С което се озова на ръба на бордюра. Чарли вече беше на шест метра от него. Държеше в ръка обувката и се усмихваше.

— Обърни се — каза той.

— Ще ме застреляш ли? — попита Ричър.

— Може би.

— По-добре ме застреляй.

— Защо?

— Защото ако не го направиш, ще те открия и ще съжаляваш, че не си го направил.

— Големи приказки.

— Не са приказки.

— Ами тогава по-добре да те застрелям.

— Най-добре.

— Обърни се — изкомандва Чарли.

Ричър се обърна.

— А сега не мърдай — каза Чарли.

Ричър застана неподвижен. С лице към улицата. Без да мърда, без да мига. Вперил поглед в асфалта пред себе си. Беше положен върху много стар паваж, от което повърхността беше нагърчена на равномерни ивици. Той започна да ги брои колкото да запълни последните секунди от живота си, като същевременно се напрягаше да долови някакъв звук зад себе си. Лекото прошумоляване на ръкави от вдигнати нагоре ръце. Едва чутото прещракване от обирането на мекия спусък. Дали Чарли наистина щеше да го застреля? Здравият разум казваше: не. Всяко убийство се разследва.

Но тези хора не се подчиняваха на здравия разум. Бяха луди. А освен това с петдесетпроцентна вероятност за тях работеше местно ченге. Или те за него.

Тишина. Ричър напрягаше слух да долови някакъв звук зад гърба си. Нищо. Измина цяла минута. После още една. И тогава на стотина метра някъде на изток се чу полицейска сирена.

— Не мърдай — каза зад гърба му Чарли.

Ричър не мърдаше. Изминаха още десет секунди. Двайсет. Трийсет. После две патрулни коли завиха едновременно в улицата. Едната откъм изток, другата откъм запад. И двете се приближаваха с голяма скорост. Двигателите ревяха, гумите свиреха по асфалта. Внезапният шум отекваше в тухлените фасади на къщите. Колите заковаха спирачки на метри от него. Вратите се отвориха. От тях се изсипаха полицаи. Ричър извърна глава. Чарли го нямаше.

14

Арестът бе извършен бързо и ефикасно, по обичайната процедура — с насочени пистолети, викове, белезници, прочитане на правата. Ричър не каза нито дума. Беше достатъчно опитен, за да тръгне да се разправя с полицаите. Неслучайно самият той беше служил като военен полицай в течение на тринайсет години; знаеше какви неприятности може да си навлече с приказки. И каква загуба на време е това. Кажеш ли една дума, полицаите трябва да спрат, за да я запишат. А Ричър не можеше да си позволи точно сега да чака някой да му записва думите.

Разстоянието до полицейския участък беше милостиво кратко. Не повече от четири преки. Ричър си помисли, че като бивше ченге Франклин нарочно си е избрал място за кантора в квартала, с който е свикнал. Твърде практично. Той използва времето за пътуване, за да си изработи стратегия. Допусна, че ще го отведат право при Емерсън, което му даваше петдесет процента шанс да се озове в една стая с лошия.

Или с добрия.

Накрая се оказа, че шансът му да попадне на лошия бе точно сто процента, понеже и двамата — и Емерсън, и Родин — бяха в стаята. Ричър бе измъкнат за лактите от патрулната кола и поведен право към кабинета на Емерсън, който седеше зад бюрото си. Докато пред бюрото беше седнал Родин.

Нищо не мога да кажа, помисли си Ричър. Но това сигурно ще приключи бързо.

После се замисли: И все пак, кой от двамата? Родин?

Или Емерсън? Родин беше с костюм. Тъмносин, от студена вълна, скъп — може би същият, с който беше и в понеделник. Емерсън беше по риза. Държеше в ръце химикалка. Превърташе я между пръстите си и почукваше с нея по бюрото.

Хайде де, започвайте! — помисли си Ричър.

— Не беше чак толкова трудно да те открием — каза Емерсън.

Ричър не отговори. Още беше с белезници.

— Разправи ни за онази нощ, когато уби момичето — каза Родин.

Ричър не отговори.

— Как се почувства, когато й изви врата? — добави Емерсън.

Ричър мълчеше.

— Съдебните заседатели няма да ти се зарадват много — каза Родин.

Ричър каза само:

— Телефонният ми разговор.

— Искаш адвокат, така ли? — попита Емерсън.

Ричър не отговори.

— Кой е твоят адвокат? — попита Родин.

— Дъщеря ти — отвърна Ричър.

— Искаш да се обадим на нея, така ли? — попита Емерсън.

— Може би. Или по-добре на Роузмари Бар.

Той ги гледаше право в очите.

— На сестрата? — попита Родин.

— Да се обадим на сестрата? — обади се и Емерсън.

Единият от двама ви знае, че тя няма да вдигне телефона, мислеше си Ричър. Кой обаче?

Очите им не издаваха нищо.

— Обадете се на Ан Яни — каза той.

— Онази от телевизията ли? — попита Родин. — Защо пък точно на нея?

— Имам право на един телефонен разговор — каза Ричър. — Не съм длъжен да ви обяснявам. Казвам ви на кого и вие набирате номера.

— Тя в момента се готви за емисия. Новините започват в шест.

— Ще изчакаме — каза Ричър. — Не бързам за никъде.

Кой от двама ви знае, че лъжа?

Тримата седнаха и зачакаха, но не се наложи да чакат дълго. Емерсън нареди да го свържат с Ен Би Си и уведоми личната асистентка на Ан Яни, че полицията е арестувала Джак Ричър, който по неизвестни причини държи на присъствието на мис Яни. Твърде възможно беше съобщението да й е прозвучало странно, но след по-малко от трийсет минути Ан Яни нахълта в кабинета на Емерсън. Както можеше да се очаква от професионален журналист, надушил сензация.

— С какво мога да ви бъда полезна? — попита с влизането си тя.

Тази жена определено имаше присъствие. Беше звезда в своята пазарна ниша. Представител на четвъртата власт. При вида й Родин и Емерсън сякаш се постреснаха. Не от самата нея като личност, а от онова, което имаше зад гърба си.

— Извини ме — обърна се към нея Ричър. — Знам, че няма да ти е приятно, и много добре помня, че ти обещах никога на никого да не казвам, но при така създалите се обстоятелства се налага да потвърдиш алибито ми. Нямам друг избор, нали разбираш?

Той я погледна в очите. Видя, че попива всяка негова дума. По лицето й премина объркване. Не реагира. Той продължаваше да се взира в нея. Никаква реакция.

Помогни ми, момиче!

Мина една секунда.

Две.

Три.

Никаква реакция.

Ричър затаи дъх. Зацепвай, Яни! Още миг, и всичко ще иде по дяволите.

Никаква реакция.

И тогава тя едва забележимо кимна. Беше зацепила. Ричър изпусна въздуха от дробовете си. Умно момиче. Професионализмът си казваше думата. Тя беше свикнала да чува сензационни новини в слушалката си и да ги повтаря в ефир половин секунда по-късно като нещо, което е знаела едва ли не цял живот.

— Какво алиби? — сети се да попита Емерсън.

Яни погледна първо него, после Родин.

— Вие не ме ли извикахте заради Джак Ричър? — попита тя.

— Именно — каза Емерсън.

— Но това тук е Джо Гордън — каза тя. — Или поне така ми се представи.

— Той ви се е представил като Гордън?

— Да, когато се запознахме.

— А кога беше това?

— Преди два дни.

— Но вие показахте портрета му в собственото си предаване!

— Я, това неговият портрет ли е бил? Не си приличат, ама никак. Прическата е съвсем различна. Нямат нищо общо.

— Какво алиби? — попита отново Емерсън.

— За кога? — отвърна с въпрос Ан Яни.

— За нощта, когато бе убито момичето. За това става въпрос.

Яни не отговори.

— Госпожице — обади се Родин, — ако знаете нещо, длъжна сте да ни кажете, и то веднага.

— Бих предпочела да замълча — каза Ан Яни.

Ричър се усмихна вътрешно. Защото тя го каза по начин, който гарантираше, че само след минута Емерсън и Родин ще я молят да им разправи историята си. Дори успя да се изчерви, като по команда, чак до слепоочията — изправена срещу тях като ученичка, с три разкопчани копчета на копринената си блузка. Беше страхотна актриса. Ричър си каза, че сигурно това се изисква от една телевизионна журналистка.

— Събираме доказателствен материал — каза Емерсън.

— Разбирам това — каза Ан Яни. — Но все пак, не ви ли стига честната ми дума?

— За кое?

— Че не е той извършителят.

— Трябват ни подробности — каза Родин.

— Длъжна съм да мисля за репутацията си — възрази Ан Яни.

— Ако оттеглим обвиненията срещу него, вашите показания ще останат следствена тайна.

— Можете ли да ми гарантирате, че ще оттеглите обвиненията?

— Не и преди да сме чули показанията ви — каза Емерсън.

— Получава се нещо като параграф 22 — отбеляза Ан Яни.

— Боя се, че да.

Не ги мъчи много, каза й наум Ричър. Нямаме време.

Ан Яни въздъхна. Сведе очи надолу. После вдигна глава и погледна Емерсън. В погледа й се четеше едновременно ярост, срам и ледено достойнство.

— Прекарахме нощта заедно — каза тя.

— Двамата с Ричър?

— Аз и Джо Гордън.

Емерсън го посочи с пръст:

— Този тук?

Тя кимна.

— Същият.

— Цялата нощ?

— Да.

— От колко до колко часа?

— От около дванайсет без двайсет, нещо такова. След края на новините. До следващата сутрин, когато пейджърът ми ме събуди. Защото вие бяхте открили трупа.

— Къде бяхте?

Ричър затвори очи. Припомни си разговора им от предишната вечер, в гаража. През тясната цепнатина в прозореца на колата. Дали й беше казал?

— В стаята му — отвърна Ан Яни. — В мотела.

— Чиновникът на рецепцията не спомена да ви е виждал.

— Оставаше и да ме види! Аз мисля за тези неща.

— В коя стая?

А това дали й го беше казал?

— В осма — отвърна Ан Яни.

— И той не е напускал стаята през нощта?

— Не.

— Изобщо?

— Изобщо.

— Откъде сте толкова сигурна?

Ан Яни отмести смутено поглед встрани.

— Ами, понеже и двамата не мигнахме…

В стаята настана тишина.

— Можете ли да приведете конкретни доказателства? — попита накрая Емерсън.

— Какви например? — отвърна Ан Яни.

— Ами… някакви отличителни белези по тялото, каквито биха могли да бъдат забелязани от човек във вашето положение…

— О, моля ви се!

— Това е моят последен въпрос — настоя Емерсън.

Ан Яни не отговори веднага. Ричър си спомни, че бе включил плафониерата в мустанга и бе повдигнал нагоре ризата си, за да й покаже тръбата от крика. Той раздвижи ръцете си в белезниците и ги постави върху токата на колана.

— Е? — попита Емерсън.

— Важно е — добави Родин.

— Има белег — каза Яни. — Ниско долу на корема. Нещо ужасно.

Емерсън и Родин се извърнаха едновременно и погледнаха Ричър. Той се изправи на крака. Сграбчи с две ръце предницата на ризата си и я измъкна от панталона. Повдигна плата нагоре.

— Достатъчно — каза Емерсън.

— Това пък какво беше? — попита Родин.

— Отпечатък от челюстта на един сержант от морската пехота — обясни Ричър. — Докторите изчислиха, че е тежала някъде около 125 грама. Движила се е с хиляда и петстотин метра в секунда от епицентъра на тринитротолуолов взрив, докато се е блъснала в мен.

Той пусна надолу края на ризата си. Не се опита да го вкара в панталона. С белезници щеше да му е трудно.

— Е, доволни ли сте сега? — попита ги той. — Достатъчно неудобство ли причинихте на дамата?

Емерсън и Родин се спогледаха. Един от двама ви знае със сигурност, че съм невинен, каза си той. А какво си мисли другият, не ме интересува.

— Мис Яни ще трябва да представи показанията си в писмен вид — каза Емерсън.

— Вие ги запишете, аз ще ги подпиша — отвърна Ан Яни.

Родин погледна Ричър.

— А ти можеш ли да представиш доказателства? — попита той.

— Какви например?

— Нещо подобно на твоя белег. Само че по тялото на мис Яни.

Ричър кимна.

— Да, бих могъл. Само че няма да го направя. И ако ме попиташ още веднъж, ще си нагълташ зъбите.

В стаята отново настана тишина. Емерсън бръкна в джоба си и извади ключ от белезници. Внезапно се извърна назад и подхвърли ключа във въздуха. Ръцете на Ричър бяха оковани, но той посегна с дясната. Хвана ключа, стисна го в дланта си и се усмихна.

— Белантонио явно е говорил с теб — каза той.

— Защо си се представил на мис Яни с фалшиво име? — попита го Емерсън.

— Може пък да не съм — отвърна Ричър. — Може наистина да се казвам Гордън.

Той хвърли ключа обратно на Емерсън, пристъпи към него и протегна китки, за му отключи белезниците.

Две минути по-късно Зека вдигна телефона. В слушалката чу познат глас — тих и припрян:

— Не стана. Оня имал алиби.

— Наистина ли?

— Вероятно не. Но няма да навлизаме там.

— И сега какво?

— Сега стой и чакай. Той сигурно вече е на една крачка. Скоро ще стигне и до теб. Бъди готов да го посрещнеш както подобава. С всичко необходимо.

— Не се съпротивляваха кой знае колко — отбеляза Ан Яни. — Не мислиш ли? — Тя запали двигателя на мустанга, даде газ и потегли още преди Ричър да си бе затворил вратата.

— Не съм и очаквал съпротива — отвърна той. — Невинният знае, че доказателственият му материал е слаб. Докато виновният знае, че като ме пуснат сега, до утре сутринта ще съм извън играта.

— Защо?

— Защото държат Роузмари Бар. Отвлекли са я и предполагат, че ще тръгна да я търся. Така че ще ме чакат, готови да ме ликвидират. Ще съм мъртъв, преди да е съмнало. Това е новият им план. Така ще им излезе по-евтино, отколкото да ме тикнат в затвора.

От участъка отидоха право в кантората на Франклин, изкачиха се тичешком по стълбището и го завариха зад бюрото му. Лампите в стаята бяха угасени и лицето му беше обляно в синкавото сияние на монитора, в който се беше вторачил с празен поглед, сякаш очакваше оттам да изскочи нещо интересно, а то все не изскачаше. Ричър го информира за Роузмари Бар. Франклин постоя няколко мига неподвижно. Хвърли неспокоен поглед към вратата. После към прозореца.

— Ние в това време сме били тук — каза той.

Ричър кимна.

— Да, и тримата. Ти, аз и Хелън.

— Не съм чул нищо.

— Аз също — отвърна Ричър. — Явно са много добри.

— Какво ли ще й направят?

— Ще я заставят да даде показания срещу брат си. Ще й сложат в устата някаква измислена история.

— Дали ще я измъчват?

— Зависи колко бързо ще капитулира.

— Тя няма да капитулира — обади се Ан Яни. — Каквото и да й сторят. Не видяхте ли колко твърдо е решена да изчисти името на брат си?

— В такъв случай ще я измъчват.

— Къде е тя според теб? — попита Франклин.

— Където са те — отвърна Ричър. — Само че не знам къде са.

В това време Роузмари Бар беше във всекидневната на горния етаж, привързана със скоч за един стол. Зека седеше срещу нея и я наблюдаваше. Жените винаги бяха провокирали въображението му. Навремето беше прекарал двайсет и седем години от живота си, без да види жена. В наказателния батальон, където го бяха пратили през 43-та, имаше няколко, но те бяха незначително малцинство, а освен това бързо измряха. Впоследствие, когато Великата отечествена война вече бе спечелена, започнаха безкрайните му митарства по съветския Гулаг. През 49-а за малко бе зърнал някаква селянка на брега на Беломорския канал. Дебела селянка, приведена в нива с цвекло на двеста метра в далечината. След това нищо, докато през 76-а не видя една медицинска сестра, препускаща с шейна тройка през замръзналата сибирска пустош. По това време той беше разбивач на скали в каменна кариера. Тъкмо бяха излезли от ямата с още стотина като него и крачеха към бараките в разпокъсана колона по дългия прав коларски път, когато шейната с медицинската сестра се приближи по шосето, перпендикулярно на тях. Теренът беше равен, без нито едно хълмче или дори дърво, покрит с дебел сняг. Виждаше се във всички посоки до безкрай. Те забелязаха медицинската сестра поне от километър и половина. Спряха се, наблюдаваха я жадно, докато се изравни с тях, после се извърнаха на другата страна и я изпроводиха с погледи, докато шейната й се скри зад хоризонта. Същата вечер надзирателите ги лишиха от храна като наказание за своеволието; в резултат от това четирима загинаха от глад, но Зека оцеля.

— Удобно ли ти е? — попита той.

Роузмари Бар не отговори. Мъжът на име Ченко й беше върнал обувката. Коленичи пред нея и собственоръчно я нахлузи на крака й, като продавач в магазин. След това се отдръпна и седна на дивана до другия, към когото се обръщаха на Владимир. Мъжът на име Соколов бе останал на долния етаж, в помещението, пълно с апаратура за наблюдение. Последният от групата — Лински — крачеше нервно напред-назад из стаята; лицето му беше изкривено от болка, явно имаше проблеми с кръста.

— Когато Зека те пита нещо, отговаряй! — обади се мъжът на име Владимир.

Роузмари извърна поглед встрани. Тя се боеше от Владимир повече, отколкото от останалите. Владимир беше огромен и излъчваше усещане за поквара, като неприятна телесна миризма.

— Тя дали разбира положението, в което се намира? — попита онзи, когото наричаха Лински.

Зека се усмихна, а Лински отвърна на усмивката му. Това беше нещо като шега, в която бяха посветени само двамата. Всякакви позовавания на човешки права и призиви за хуманно отношение в лагерите бяха посрещани с един и същ въпрос: Разбираш ли положението, в което се намираш? След което задалият въпроса добавяше и неизменния отговор: Ти нямаш положение. За Родината ти си никой! Първия път, когато Лински бе чул този въпрос, той се накани да отговори, но Зека беше наблизо и го дръпна настрани. По това време Зека беше навъртял вече цели осемнайсет години в лагерите, така че за него беше нетипично да се намеси в защита на един новобранец. Но нещо в този непохватен новак беше привлякло вниманието му и той го взе под крилото си. Оттогава бяха неразделни — заедно ги бяха местили по лагери, на които и двамата не знаеха имената. За Гулаг са написани много книги, разкрити са много документи, но иронията в случая е, че именно потърпевшите нямат ни най-малка представа къде точно са били. Никой не си бе дал труда да им каже. Всеки лагер приличаше на всички останали — бодлива тел, бараки, необятни гори или вечно замръзнала тундра, безкрайно превиване на гръб в нечовешки труд.

Лински беше станал първо войник, после крадец. В Западна Европа или Америка той би прекарвал голяма част от живота си по затворите — две години тук, три години там, но по съветско време кражбата се смяташе преди всичко за противообществена проява и отклонение от официалната идеология — недопустима склонност към частна собственост, която подлежеше на превъзпитание чрез бързо и трайно отстраняване на провинилия се от цивилизованото общество. В случая на Лински отстраняването бе продължило от 63-та до идването на власт на Горбачов, който закри лагерите.

— Разбира положението си — констатира Зека. — Сега остава да го приеме.

Франклин се обади по телефона на Хелън Родин. След десет минути тя се върна в кантората му. Още беше бясна на Ричър. Това се виждаше отдалеч. Но беше прекалено обезпокоена за Роузмари Бар, за да придава голямо значение на думите му. Когато влезе в стаята, Франклин не помръдна от бюрото си, вперил поглед в екрана. Хелън седна до Ан Яни край салонната масичка. Ричър беше застанал до прозореца и гледаше навън. Небето беше притъмняло.

— Трябва да се свържем с някого — каза Хелън.

— С кого? — попита Ричър.

— С баща ми. Той е добрият.

Ричър се извърна.

— Да приемем, че наистина е той. Какво ще му кажем? Че има изчезнал човек? Той ще повика полицията, какво друго би могъл да направи? А ако Емерсън е лошият, полицията ще е с вързани ръце. Дори Емерсън да е добрият, ченгетата пак няма да предприемат нищо. Случаите на изчезвания не трогват никого. Всеки ден изчезва по някой.

— Но тя е ключов свидетел по делото.

— Подсъдим по делото е собственият й брат. Ченгетата просто ще си кажат, че е избягала, за да не даде показания. Брат й е презрян престъпник и тя не е могла да понесе срама.

— Но ти самият си видял с очите си, че е отвлечена. Можеш да го потвърдиш.

— Видял съм някаква обувка. Това е, което мога да потвърдя. А едва ли се ползвам с високо доверие в техните среди. След като от два дни ги правя на идиоти…

— А какво тогава?

Ричър се обърна към прозореца.

— Ще се заемем сами с тази работа — каза той.

— Как?

— Трябва ни само мястото. Ще проучим докрай историята на убитата жена, ще се постараем да възстановим контекста, оттам ще стигнем до мястото, където държат Роузмари Бар. След което ще им идем на гости.

— Кога? — попита Ан Яни.

— Точно след дванайсет часа — отвърна Ричър. — На разсъмване. Те следват някакво разписание. Първата им цел е да се отърват от мен, след което да започнат да обработват Роузмари Бар. Трябва да стигнем до нея, преди да им се е изчерпало търпението.

— Но това означава да им се явиш точно когато те очакват.

Ричър не отговори.

— Ще влезеш право в капана им — каза Ан Яни.

Ричър продължаваше да мълчи. Ан Яни се обърна към Франклин:

— Разкажете ни за убитата.

— Няма нищо повече за разказване — отвърна той. — Прехвърлих всичко за нея. Най-обикновена жена.

— Семейна среда?

— Родителите й живеят някъде на изток, където е родена.

— Приятели?

— Общо взето, имала е две приятелки. Едната й била колежка, другата съседка. И двете не заслужават внимание. Нито едната не е рускиня например.

Ан Яни пак се обърна към Ричър:

— Може пък ти да грешиш. Може би не третият изстрел е бил важният.

— Трябва да е третият — отвърна Ричър. — Иначе защо му е било да прави пауза след него? Освен да се убеди, че е улучил.

— След шестия също е спрял. Изобщо.

— Едва ли е чакал до шестия. Дотогава е щял да настане хаос. Хората на площада са щели да се прескачат един друг.

— Но не са.

— Само че той не е могъл да го знае предварително.

— Съгласен съм — каза Франклин. — Ако един от изстрелите ти е най-важен, гледаш да не е нито първият, нито последният.

Изведнъж той се изцъкли срещу стената и сякаш престана да я вижда.

— Я чакайте! — Погледна екрана. — Забравих нещо.

— Какво? — попита Ричър.

— Нещо, което ти каза по повод на Роузмари Бар. За изчезналите.

Франклин грабна мишката и започна да щрака, като от време на време почукваше по клавиатурата. Накрая удари клавиша Enter и зачака, надвесен нетърпеливо напред, сякаш близостта до монитора щеше да ускори процеса.

— Това е последният ни шанс — обяви той.

Ричър беше чувал от рекламите по телевизията, че компютрите оперирали със скорост от гигахерци, което му се струваше достатъчно бързо. Но екранът на Франклин остана празен цяла вечност. В единия ъгъл се виждаше малко графично символче. Земно кълбо, което бавно се въртеше около оста си. Сякаш искаше да покаже, че компютърът търпеливо и методично преравя огромни бази данни, за да достави търсената информация. Земното кълбо се въртя няколко минути. После изведнъж спря. Екранът примигна, за миг стана напълно черен, после върху него се появи гъсто напечатан документ. С обикновен компютърен шрифт. От мястото си Ричър не можеше да види какво пише.

Стаята утихна.

Франклин вдигна глава.

— Ето — каза той, — това е. Най-после нещо, което не е съвсем обичайно. Най-после пробив.

— Какво е то? — попита Ан Яни.

— Преди два месеца Олийн Арчър съобщила в полицията, че съпругът й е изчезнал.

15

Франклин дръпна стола си назад, за да им направи място, и всички се скупчиха около монитора. Ричър и Хелън се случиха един до друг; раменете им се допираха. От кратката им вражда нямаше и следа — и двамата бяха обхванати от треската на ловеца, преследващ вълка.

Голяма част от страницата беше заета от неразбираема служебна информация, главно препратки и сигнатури — комбинации от букви и цифри, часове на вписване, кодове за произход. Същинският текст беше кратък. Преди два месеца мисис Олийн Ан Арчър подала до полицията сигнал за изчезването на съпруга си Едуард Стратън Арчър. Въпросният тръгнал за работа от семейното жилище по обичайния начин в понеделник сутрин, но не се върнал до края на работния ден в сряда на същата седмица, когато бил подаден сигналът.

— Още ли се води изчезнал? — попита Хелън.

— Да — отвърна Франклин и й посочи едно главно „А“, заровено сред служебната информация в горната част на екрана. — Преписката е още активна.

— Да поговорим с приятелките на Олийн — предложи Ричър. — Трябва ни малко предистория.

— Сега ли? — каза Франклин.

— Имаме само дванайсет часа — отвърна Ричър. — Да не губим време.

Франклин записа имената и адресите на колежката и съседката на Олийн Арчър. Подаде листчето на Ан Яни, понеже щеше да получи хонорара си от нея.

— Аз оставам тук — каза той. — Ще проверя дали има нещо за съпруга в базите данни. Може да е съвпадение. Или да има по една съпруга във всеки щат. Не че ще е първият или последният…

— Не вярвам в съвпадения — каза Ричър. — Затова не си губи времето. Вместо това ми намери един телефонен номер. На един тип на име Кеш. Бивш сержант от морската пехота. Собственик е на стрелбището, където Джеймс Бар е ходел да тренира. В Кентъки. Обади му се от мое име.

— Какво да му кажа?

— Кажи му, че се обаждаш от мое име. Да се качва на хамъра и да идва. Още тази вечер. Кажи му, че се организира нов турнир.

— Турнир ли?

— Той ще те разбере. Да си донесе пушката, снайперската М–24. С прицел за нощно виждане. И каквото там още му се намира.

С тези думи Ричър тръгна след Хелън и Ан Яни, които вече слизаха по стълбите. Качиха се на сатурна на Хелън — двете жени отпред, Ричър отзад. Той си помисли, че и тримата вероятно биха предпочели мустанга, но имаше само две места.

— Накъде най-напред? — попита Хелън.

— Коя живее по-близо?

— Колежката.

— Тогава при нея.

Колите по улиците се движеха бавно. Платната бяха разкопани на места, между строителните площадки се движеха тежки машини. Ричър поглеждаше ту часовника си, ту през прозореца. Свечеряваше се. Времето неумолимо течеше.

Колежката живееше в някакво тихо безлично предградие източно от града. От двете страни на улицата имаше два реда скромни дървени къщи с малки ливадки отпред, американски знамена на пилони, баскетболни кошове над гаражните врати, сателитни чинии и тухлени комини. На дънерите на някои дървета бяха завързани избелели от слънцето жълти хартиени ленти. Ричър знаеше, че това се прави в знак на подкрепа за военнослужещите зад граница. Къде точно служеха тези хора, нямаше никаква представа. Нито пък разбираше смисъла на този символичен жест. За тринайсет години служба зад граница той нито веднъж не бе срещал военен, на когото да му пука какво е вързано за дървото пред дома му. Докато ги хранеха и заплатата си течеше, докато имаше патрони и съпругата не кръшкаше със съседа, всички бяха доволни.

Слънцето залязваше зад гърбовете им. Хелън караше бавно, проточила шия напред, за да разчита номерата на къщите. Когато забеляза търсения номер, тя сви на площадката пред гаража и паркира зад някаква малка кола. Ричър разпозна марката от разходката си по шосето с четирите ленти: Най-добрите гаранции в Америка!

Самата колежка се оказа изнурена женица на около трийсет и пет. Отвори им, излезе на малката веранда и веднага, затвори вратата зад гърба си, за да не се чува олелията на поне десетина деца, които крещяха, тичаха и се гонеха вътре. Жената веднага позна Ан Яни и дори надникна зад гърба й, сякаш очакваше да види снимачен екип.

— Какво обичате? — попита тя.

— Бих желала да поговорим за Олийн Арчър — отвърна Хелън Родин.

Жената не каза нищо. Изглеждаше объркана, сякаш съзнаваше колко нелепо е да се разговаря с журналисти за жертвите на такава трагедия. От друга страна, може би беше поласкана, че знаменитост като Ан Яни й е дошла на крака, и това си каза думата.

— Е, добре — каза тя. — Какво точно искате да знаете? Олийн беше прекрасен човек и всички в службата скърбим за нея.

Естеството на произволността, каза си Ричър. Жертвите на произволни убийства обикновено биват описвани впоследствие като прекрасни хора. Никой не би казал за някой случайно застрелян на улицата: Това беше един мръсен парцал, истински се радвам, че го пречукаха. Такива неща не се случват в живота.

— Интересува ни по-скоро съпругът й — каза Хелън.

— Не го познавам лично — каза жената.

— Олийн не ви ли е говорила за него?

— Случвало се е. Понякога, не често. Казва се Тед, доколкото знам.

— С какво се занимава?

— Бизнесмен е. Не знам точно какъв му е бизнесът.

— Олийн споменавала ли е пред вас, че е изчезнал?

— Изчезнал ли?

— Преди два месеца Олийн подала сигнал в полицията, че е изчезнал.

— Сега си мисля, че изглеждаше много притеснена. Но си казах, че мъжът й има проблеми с бизнеса. Всъщност, доколкото съм чувала, проблемите му започнали преди година-две. Затова Олийн била принудена да тръгне отново на работа.

— Тя не е ли работила през цялото време?

— О, не. Струва ми се, че преди години е ходила на работа, после се е отказала. Докато в един момент се принудила пак да тръгне. Поради стечение на обстоятелствата. Като в приказката за Пепеляшка, само че обратното.

— От принцеса става Пепеляшка — подхвърли Ричър.

— Нещо такова — каза жената. — Имаше нужда от пари, затова тръгна на работа, но ми се струва, че се срамуваше.

— Бихте ли ми разказали по-подробно за нея? — помоли Ан Яни.

— Олийн беше много затворена — каза жената.

— Важно е.

— Струваше ми се разсеяна, някак потисната. Не приличаше на себе си. Около седмица преди да я убият излезе от работа и не се върна цял следобед. Това също не беше в неин стил.

— А имате ли представа какво е правила?

— Не, никаква.

— Всичко, което сте в състояние да си спомните за съпруга й, ще ни е от полза.

Жената поклати глава.

— Казва се Тед. Само това знам за него.

— Е, добре. Благодаря ви — каза Хелън, обърна се и тръгна към колата. Ричър и Ан Яни я последваха. Жената ги изпрати с поглед. Изглеждаше някак засрамена, сякаш току-що я бяха скъсали на изпит.

Ан Яни каза:

— Задраскваме приятелка номер едно. Но не се притеснявайте, обикновено първият в списъка не става за нищо. Винаги е така. Понякога първия направо го прескачам и карам нататък.

На Ричър му беше неудобно на задната седалка. Джобът на панталоните му се беше извъртял назад и някаква монета му се забиваше в хълбока. Той се изви настрани и я извади. Беше от двайсет и пет цента — новичка и лъскава. Той я повъртя замислено в ръцете си и я пъхна в другия си джоб.

— Съгласен съм — каза той. — Трябваше направо да я прескочим. Аз съм виновен. Разбира се, че една колежка от службата никога нищо не знае. Хората се боят да се доверяват на колеги. Особено ако от принцеси са станали пепеляшки.

— Съседката ще знае повече — каза Ан Яни.

— Да се надяваме — отвърна Хелън.

Попаднаха в задръстване — в момента много хора пътуваха от източните към западните предградия и колите едва пълзяха. Ричър отново поглеждаше ту часовника си, ту през прозореца. Времето летеше.

Роузмари Бар се размърда на стола си и напрегна китки да се освободи от стягащата я лента.

— Знам, че Чарли е извършил убийството — каза тя.

— Чарли? — повтори Зека.

— Така нареченият приятел на брат ми.

— Ченко — каза Зека. — Да, той беше. Тактически планът беше изцяло негов. И се справи много добре. Разбира се, дребният ръст помогна. Беше обул собствените си обувки, напъхани в тези на брат ти. И си беше навил ръкавите и крачолите на панталона.

— Само че и ние го знаем.

— Кои сте вие? — попита Зека. — И какво точно знаете?

— Хелън Родин знае всичко.

— Ти ще я освободиш като свой адвокат. Ще прекратиш договора. Оттам нататък тя няма да има право да повтори нищо от това, което е научила във връзка с делото в служебното си качество. Така ли е, Лински?

Лински кимна. Той беше на около два метра от тях, седнал на дивана, облегнат на една страна, за да си почива гръбнакът му.

— Така е по закон — отвърна той. — Поне тук, в Америка.

— И Франклин знае — каза тя. — Също и Ан Яни.

— Слухове — каза Зека. — Хипотези, теории, спекулации. Без всякакви убедителни доказателства. Освен това кой ще им повярва точно на тях? Частните детективи и телевизионните журналисти си изкарват хляба, като продават най-невероятни и абсурдни обяснения на подобни събития. Само това може да се очаква от тях. Слухове и хипотези. Би било странно, ако не ги измисляха. Чувал съм, че един от вашите президенти е убит преди повече от четирийсет години, а такива като тях още твърдят, че истината тепърва ще излезе наяве.

Роузмари не отговори.

— Твоите показания ще бъдат определящи за хода на делото — каза Зека. — Ще отидеш при Родин и ще се закълнеш, че брат ти е намислил и лично е планирал всичко. Че още от самото начало ти е споделил намеренията си. В най-големи подробности. Място, дата, час, всичко. Ще заявиш, че за свое най-голямо съжаление не си го взела насериозно и че вечно ще се разкайваш за това. После някой некадърен обществен защитник ще хвърли едно око на показанията ти, ще пледира, че брат ти е виновен, и всичко ще приключи.

— Няма да го направя — каза Роузмари Бар.

Зека я погледна право в очите.

— Ще го направиш — каза той, — уверявам те. Само след двайсет и четири часа ти ще ни молиш да го направиш. Примряла от страх, че може в последния момент да размислим и да не ти позволим да го направиш.

В стаята настана тишина. Роузмари погледна към Зека, като че имаше да му каже нещо. После отмести поглед встрани. Но Зека й отговори, сякаш бе изрекла неизреченото. Сякаш я бе чул и разбрал:

— Не, няма да бъдем с теб, когато даваш показания — каза той. — Но ще знаем какво си говорила. До няколко минути. И изобщо не си помисляй вместо към кабинета на Родин да завиеш по погрешка към автогарата. Първо, това ще струва живота на брат ти. И второ, няма място на света, където да не можем да те открием.

Роузмари мълчеше.

— Както и да е — каза Зека. — Да не спорим сега. Това е безсмислено. И непродуктивно. Ти ще им кажеш точно това, което се иска от теб. Няма как да не им го кажеш. Ще видиш сама. Ще се молиш да им го кажеш. Няма да имаш търпение да дойде часът, когато най-после да им го кажеш. На онези в съда. Ще се молиш на колене да ни докажеш колко си изрядна, да ни направиш добро впечатление. Така става обикновено. Ние сме много добри в тая работа. Учили сме се от големи майстори.

— Брат ми страда от паркинсон — каза Роузмари.

— Откога? — попита Зека, понеже знаеше отговора.

— В момента развива болестта.

Зека поклати глава.

— Твърде е субективно, няма да му помогне. Кой може да каже, че не е сродна симптоматика, причинена от нараняването в главата? Или ако не това, кой може да определи до каква степен състоянието му води до инвалидност? Като се има предвид, че е стрелял отблизо. Ако общественият защитник доведе експерт, Родин ще доведе трима. Ще докара доктори, които ще се закълнат, че малката Ани Оукли[1] е била с паркинсон по рождение.

— Ричър знае — каза Роузмари Бар.

— Кой, военният ли? Той ще е мъртъв до сутринта. Ако преди това не е офейкал.

— Няма да офейка.

— Значи ще е мъртъв. Ще дойде тази нощ да те прибере. А ние ще го чакаме.

Роузмари замълча.

— И преди са ни идвали среднощни гости — каза Зека. — И тук, и на други места. А ние сме си още тук. Нали така, Лински?

Лински отново кимна.

— И тук ще си останем — отвърна той.

— Кога ще дойде той? — попита Зека.

— Не знам — отвърна Роузмари.

— В четири сутринта — каза Лински. — Ричър е американец. Тях са ги обучавали, че четири сутринта е най-доброто време за внезапна атака.

— Посока?

— Най-логично е да дойде от север. Релефът на каменоломната ще му осигури първоначално прикритие за проникване, като ще му останат само едни последни двеста метра открит терен. Но мисля, че точно тук той ще блъфира. Няма да дойде от север, понеже това е очевидно най-логичната посока.

— Няма да е и откъм запад — каза Зека.

Лински поклати глава.

— Така е. Няма да приближи откъм пътя. Прекалено е открито. Ще дойде или от изток, или от юг.

— Прати Владимир долу при Соколов — каза Зека. — Кажи им да си отварят очите главно на изток и юг. Но да попоглеждат и на север и запад. Във всички посоки да има непрестанно наблюдение, за всеки случай. Ченко да чака с карабината си в коридора на горния етаж. Готов да заеме позиция за стрелба, при който прозорец се налага. За него един изстрел ще бъде достатъчен.

Той се обърна към Роузмари Бар:

— Междувременно теб ще те скрием на безопасно място — каза той. — Уроците ще започнат, след като погребем военния.

Далечните западни предградия бяха типични градове-спални за хора, пътуващи всеки ден за работа до офисите си в центъра на града, ето защо през целия път натам движението беше натоварено. Къщите във въпросното предградие бяха много по-импозантни, отколкото в квартала на колежката — двуетажни, всичките различни една от друга, добре поддържани, всяка с голям двор и басейн, повечето с изкусно оформени живи плетове и храсти. Осветени в контражур от последните лъчи на залязващото слънце, те изглеждаха като декор за романтичен филм.

— Нафукани буржоа — подметна Ричър.

— Каквито всички ние се стремим да бъдем един ден — отвърна Ан Яни.

— Тия няма да искат да говорят — каза Ричър. — Познавам ги. Не е в техен стил.

— Ще говорят — каза Ан Яни. — Пред мен всички проговарят.

Преминаха бавно покрай дома на семейство Арчър. На метална верижка под пощенската кутия се поклащаше чугунена табелка: Тед и Олийн Арчър. Разположена в дъното на голяма ливада, къщата изглеждаше мрачна и безлюдна. Голяма сграда в стил „Тюдор“. С кафеникав гредоред и кремава мазилка на фасадата. И гараж за три коли. Няма никой, помисли си Ричър.

Съседката, която търсеха, живееше по диагонал през улицата. Нейният парцел беше горе-долу колкото този на Арчър, но къщата приличаше по-скоро на италианска вила. С каменни акценти по фасадата, ъглови купички с назъбени бойници, тъмнозелени маркизи над четирите обърнати на юг прозорци на приземния етаж. Падаше здрач и зад тежките пердета на околните къщи се запалиха първите лампи. Цялата улица изглеждаше уютна, приветлива и самодоволна.

Хелън отби в продълговатата, застлана с варовикови плочи алея към гаража и паркира на пет-шест метра зад джип с огромни хромирани джанти. Входната врата на къщата беше от грубо одялани, изкуствено състарени дъбови дъски с метален обков; главите на пироните бяха големи колкото топки за голф. Човек имаше чувството, че през гази врата се влиза направо в Ренесанса.

— Частната собственост е кражба — каза Ричър.

— Прудон — отвърна Ан Яни. — Частната собственост е желана, тя е едно благо на света.

— Ейбрахам Линкълн — каза Ричър. — Първото му обръщение към нацията за състоянието на съюза.

На вратата имаше чукче от ковано желязо, оформено като халка в зъбите на лъвска глава. Хелън го повдигна и почука. Едва тогава откри малко встрани дискретен бутон на звънец и натисна и него. Отвътре не се чуваше никакъв шум. Вратата беше от плътно дърво, стените — дебели. Тя отново пробва звънеца и още преди да си бе вдигнала пръста от бутона, вратата се отвори с приглушено изсъскване на медните уплътнения — бавно и авторитетно, като врата на банков трезор. На прага се появи мъж и ги изгледа въпросително, без да пуска вътрешната дръжка на бравата.

— Какво обичате? — попита той. Беше между четирийсет — и петдесетгодишен, със солиден и заможен вид. Може би членуваше в местния голф клуб, а евентуално и в клуба на ротарианците. Беше облечен с пуловер на геометрични шарки и кадифени джинси. Беше от онзи тип мъже, които още с прибирането си свалят костюма и се обличат по домашному.

— Съпругата ви вкъщи ли е? — попита Хелън. — Бихме желали да говорим с нея за Олийн Арчър.

— За Олийн? — повтори мъжът, като гледаше Ан Яни.

— Аз съм адвокат — каза Хелън.

— Какво още има да се каже за Олийн?

— Може би повече, отколкото предполагате — обади се Ан Яни.

— Вие не сте адвокат.

— Тук съм като журналистка — каза тя. — Но не търся сензации. Не искам да се ровя в личния й живот. Възникнала е реална опасност от съдебна грешка. Затова сме тук.

— В какъв смисъл съдебна грешка?

— Възможно е да са арестували за убийството невинен човек. Затова съм дошла при вас. Затова сме дошли всички.

Ричър наблюдаваше мъжа. Стиснал дръжката на вратата, той стоеше колебливо, сякаш се опитваше да вземе решение. Докато накрая въздъхна и направи крачка назад.

— По-добре да влезем — каза той.

Всички проговарят.

Мъжът ги поведе по един коридор в убито жълто към дневната. Беше просторна и безупречно обзаведена. С плюшена мебел, малки махагонови масички, каменна камина. Телевизор нямаше. Вероятно имаха отделна стая за гледане на телевизия. Може би дори домашно кино. Или пък изобщо не гледаха телевизия. Ричър видя как Ан Яни пресмяташе наум вероятността за това.

— Ще ида да повикам жена ми — каза той.

Върна се след по-малко от минута, придружен от симпатична жена, малко по-млада от него. Беше облечена с джинси и памучна блуза в същия убито жълт цвят като стените на коридора. С ниски, меки кожени обувки на бос крак. Косата й беше небрежно отметната на една страна от виртуозен и скъпо платен фризьор. Беше средна на ръст, слабичка и жилава по начин, издаващ строги диети и много часове аеробика.

— За какво става дума? — попита тя.

— За Тед Арчър — отвърна Хелън.

— За Тед ли? Доколкото чух от съпруга ми, интересували сте се от Олийн.

— Смятаме, че е възможно да има връзка. Между изчезването му и нейното убийство.

— От къде на къде ще има връзка? Това с Олийн беше съвсем случайно, гръм от ясно небе!

— Може и да не е било.

— Не ви разбирам.

— Подозираме, че Олийн може да е била убита целенасочено, като останалите четири жертви са били за камуфлаж.

— Това не е ли работа на полицията?

Хелън не отговори веднага.

— Засега от полицията явно изглеждат доволни от направените заключения.

Жената погледна крадешком съпруга си.

— В такъв случай не съм убедена, че е редно да обсъждаме този въпрос.

— Изобщо? — попита Ан Яни. — Или само с мен?

— Не съм убедена, че искам да ме показват по телевизията.

Ричър се усмихна. Някои хора се натискат да ги покажат по телевизията, други се дърпат. Зависи от квартала.

— Ние просто се опитваме да си изградим обща представа за случая — каза Ан Яни. — Само от вас зависи дали ще използваме имената ви, или не.

Жената седна на дивана, а съпругът й почти се долепи до нея. Ричър отново се усмихна вътрешно. Двамата несъзнателно бяха възприели позата на интервюирана двойка в студио. Лицата им бяха едно до друго — идеални за близък план. Яни веднага се възползва от това и приседна на креслото срещу тях, на самия ръб, нетърпеливо наведена напред, с лакти на коленете и предразполагащо изражение на лицето. Хелън се настани на другото кресло. Ричър се отдръпна и застана до прозореца. Леко надигна с показалец тежките пердета. Навън беше паднал мрак.

Времето летеше.

— Разкажете ни за Тед Арчър — каза Яни. — Моля ви се. — Нищо и никакви седем-осем думи, но тонът й казваше друго: Убедена съм, че вие сте двамата най-интересни събеседници, с които някога съм имала щастието да общувам, и освен това съм ваша приятелка. За момент Ричър си помисли, че Яни си е сбъркала професията — от нея би могло да излезе страхотен следовател.

— Тед имаше проблеми с бизнеса — каза жената.

— Затова ли е изчезнал?

Тя вдигна рамене.

— Така си беше помислила отначало и Олийн.

— Но?

— Но в един момент отхвърли това обяснение. И ми се струва, че беше права. Тед не беше такъв човек. Освен това проблемите му не бяха от такова естество. Истината е, че него го бяха прецакали, но той се бореше. А човек, който е свикнал да се бори, не се примирява току-така. Нали?

— По какъв начин го бяха прецакали?

Жената хвърли бърз поглед към съпруга си. Той се наведе напред. Мъжка приказка.

— Основният му клиент в един момент престанал да купува от него. Нещо, което по принцип се случва. Флуктуации на пазара. Тед му предложил да предоговорят условията. Да намали цената. Но оня се запънал: не щял и не щял. Тед предложил да свали още. Сподели с мен, че бил готов да му доставя едва ли не безплатно. Пак не.

— Какво е станало според вас? — попита Яни. Само не спирайте да говорите, сър.

— Корупция — отвърна мъжът. — Пари под масата. Беше очевидно. Един от конкурентите на Тед предлагал комисиони на клиентите му. За порядъчен търговец като него е просто невъзможно да надвие в такава ситуация.

— Кога започна това?

— Преди около две години. За тях се превърна в голям проблем. Приходите им намаляха. После спряха напълно. Тед продаде колата си. Олийн трябваше отново да тръгне на работа. Едва успя да се вреди в Държавната автомобилна инспекция. След половин месец я повишиха в началник на администрацията. — Той се усмихна тъничко, горд с успехите на хората от своята класа. — След още година сигурно щеше да стане директор.

— А какво правеше Тед по въпроса? Как се съпротивляваше?

— Опитваше се да разбере кой е нелоялният конкурент.

— И успя ли?

— Не знаем. Доста време разпитва и рови насам-натам, докато един ден изчезна.

— Олийн описала ли е всичко това в сигнала си до полицията?

Мъжът се облегна назад, а жена му се наведе напред. Беше неин ред да отговаря. Поклати глава.

— Тя отказваше. Поне отначало. Нямала доказателства. Всичко било само догадки. Не искала да хвърля напразни обвинения. Освен това тя самата не била убедена, че има връзка. Струва ми се, че като го разправяме сега, звучи доста по-подредено и очевидно, отколкото ни изглеждаше навремето. Нали разбирате, Тед не е някакъв Шерлок Холмс или нещо такова. Пък и нямаше време да се занимава само с това. Трябваше да си върши и работата. Когато му оставаше време, разпитваше колеги, сравняваше цени, водеше си бележки, опитваше се да сглоби цялостната картина. Това му отне около две години. С по някой и друг разговор, телефонно обаждане, тук-там справка и така нататък. Във всеки случай не се чувстваше застрашен.

— Олийн говорила ли е изобщо с някого за това? Да кажем, по-късно?

Жената кимна.

— След изчезването му два месеца не беше на себе си. Двете с нея разговаряхме на няколко пъти. Тя само за това мислеше, не можеше да си го избие от главата. Накрая реши, че явно има връзка. Аз се съгласих. Не знаеше как да постъпи. Казах й да се обади на властите.

— И тя обади ли се?

— Не се е обаждала. Отишла лично. Казала си, че ако им се яви на крака, ще я приемат по-сериозно. Но явно се е лъгала. Нищо не се случи. Все едно да пуснеш камък в кладенеца, а отдолу да не се чуе плясък.

— Кога е отишла?

— Една седмица преди стрелбата на площада в петък.

Известно време никой не продума. После, колкото можеше по-предпазливо, Ан Яни зададе единствения логичен въпрос:

— Вие не заподозряхте ли някаква връзка?

Жената поклати глава.

— Защо да подозираме каквото и да било? За нас това си беше чиста случайност. Убиецът е стрелял напосоки, нали така? Вие сама го съобщихте по телевизията. Чухме ви да го казвате. Пет случайни жертви, имали нещастието да минават оттам в неподходящ момент.

Всички замълчаха.

Ричър се извърна от прозореца.

— С какво точно се занимаваше Тед Арчър? — попита той.

— Съжалявам, предположих, че знаете — каза съпругът. — Тед е собственик на каменоломна. Огромно предприятие, на около шейсет километра северно оттук. Произвежда цимент, бетон, баластра. Добре структуриран, високопроизводителен бизнес.

— А кой беше клиентът, който го напусна?

— Общината — отвърна мъжът.

— Доста сериозен клиент.

— И още как! Всичките тия строежи са манна небесна за предприемачи като Тед. За да събере пари за обществени поръчки, само през първата година общината продаде облигации за деветдесет милиона долара. Като се имат предвид и преразходите, става дума за апетитна деветцифрена сума.

— Каква кола караше Тед?

— „Мерцедес-Бенц“.

— А след това?

— Някакъв служебен пикап.

— Вие виждали ли сте го?

— Всеки ден, цели две години.

— Как изглеждаше?

— Ами пикап като пикап. Мисля, че беше шевролет.

— Кафеникав „Силверадо“, възстаричък?

Мъжът се облещи.

— Откъде знаете?

— Още един въпрос, ако обичате — каза Ричър. — Този път към съпругата ви.

Тя го погледна очаквателно.

— След като Олийн отиде в полицията, каза ли ви с кого е говорила там? Да не е с един детектив на име Емерсън?

Жената заклати глава още преди да бе чула въпроса.

— Аз посъветвах Олийн, ако не иска да се обажда по телефона, да отиде в участъка, но тя каза, че й било далеч, нямало да й стигне обедната почивка. Каза, че вместо това ще отиде направо при окръжния прокурор. Кабинетът му бил много по-близо до службата й. Пък и Олийн си беше такава. Ако искаше да свърши работа, отиваше право най-горе. Така че тя отнесе случая директно до Алекс Родин.

През целия път обратно към града Хелън Родин не каза нито дума. Беше се затворила в себе си и леко потреперваше. Устните й бяха стиснати, бузите й хлътнали, очите широко отворени. Нито Ричър, нито Ан Яни се осмелиха да нарушат мълчанието. Сякаш някой бе изтеглил въздуха от колата и на негово място бе останала черна дупка, изпълнена с тишина.

Хелън шофираше като робот — умело, нито бързо, нито бавно, спазвайки машинално осевите линии, знаците и светофарите. — Паркира колата пред офиса на Франклин, без да загаси двигателя, извърна се настрани и каза:

— Вие двамата вървете. Аз просто не мога.

Ан Яни слезе и тръгна нагоре по стълбището. Ричър остана в колата и се наведе напред.

— Ще се оправиш — каза той.

— Няма! — отвърна тя.

— Хелън, загаси мотора и тръгвай с мен. Ти си служебно лице и имаш клиент в беда.

С тези думи той отвори вратата, измъкна се от задната седалка и докато заобиколи колата, тя вече го чакаше пред стълбището.

Завариха Франклин пред компютъра, както винаги. Той каза на Ричър, че сержант Кеш бил тръгнал от Кентъки, без да задава въпроси. Също и че Тед Арчър не фигурирал никъде в неговите бази данни. Едва тогава забеляза, че тримата са се умълчали и изглеждат напрегнати.

— Какво има? — попита той.

— На една крачка сме от целта — каза Ричър. — Тед Арчър бил в бетонния бизнес, но преди две години го отрязали от общинските поръчки заради някакъв конкурент, който раздавал рушвети. Той се опитал да го разобличи и явно бил на път да успее, понеже конкурентът го елиминирал.

— Можеш ли да го докажеш?

— Само косвено. За да открием трупа, трябва да разкопаем наново Първа улица. От край до край. Но знам къде е пикапът му. В гаража на Джеб Оливър.

— Какво прави там?

— Използвали са Оливър да им върши това-онова. Например, когато не са искали да показват лицата си, за да не ги разпознаят или запомнят. Може да се предполага, че Тед Арчър ги е познавал и не би се доближил до тях. Докато Джеб Оливър бил просто някакъв местен хлапак. Може да е инсценирал спукана гума или да го е спрял на автостоп.

Арчър е паднал право в капана. След това лошите са скрили трупа, а Джеб Оливър пикапа.

— И Олийн Арчър не е подозирала нищо?

— В крайна сметка е заподозряла — каза Ричър. — Два месеца е размишлявала, докато накрая е събрала достатъчно парчета, за да сглоби мозайката. После е започнала да занимава властите с това, в резултат на някого явно му е светнала червена лампичка и само след седмица тя е била убита. Като работата е нагласена така, че да изглежда случайна жертва на масов убиец. Иначе, след изчезването на съпруга й, е щяло да се размирише. Но докато всички мислят, че е случайно, няма нищо страшно.

— Кого е занимавала? — попита Франклин. — Емерсън ли?

Ричър не отговори.

— Отишла е направо при баща ми — каза Хелън Родин.

В стаята настана дълго мълчание.

— И сега какво? — обади се накрая Франклин.

— Ще се наложи да поблъскаш още малко по тая клавиатура — каза Ричър. — Този, който е отмъкнал общинските поръчки, явно той е нашият злодей. Затова трябва да разберем кой е. И къде се намира.

— Това е публична информация — каза Франклин.

— Ами намери я тогава.

Франклин се обърна към компютъра и в настаналата тишина се чуваше само как пръстите му чукат по клавишите. В течение на около минута ръцете му се местеха между мишката и клавиатурата. След това изправи глава и съобщи отговора:

— „Специализирани услуги на Индиана“ — бяха думите му. — Те са главен изпълнител по всички договори за доставка на цимент, бетон и трошен камък. На стойност десетки и десетки милиони долари.

— Къде им е седалището?

— Това дотук беше добрата новина.

— А лошата?

— Няма никакви документи. Те са офшорен тръст с регистрация на Бермудските острови. Не са задължени да се регистрират тук.

— Що за система е тази?

Франклин не отговори.

— Един офшорен тръст с регистрация на Бермудите има нужда от местен адвокат — каза Хелън. Гласът й беше тих, примирен и немощен. Ричър си спомни за табелката на вратата на А. А. Родин. След името му комбинация от букви обозначаваше научните му степени.

Франклин кликна два пъти с мишката.

— Има телефонен номер. Нищо повече.

— Кой е номерът? — попита Хелън.

Франклин й го прочете.

— Това не е телефонният номер на баща ми — каза тя.

Франклин кликна още веднъж и отвори обратния указател, в който абонатите бяха подредени по номера. Написа номера, екранът се смени и се появи име и адрес на регистрация.

— Джон Мистров — прочете на глас той.

— Руско име — каза Ричър.

— Така изглежда.

— Познаваш ли го?

— Бегло. Занимава се с наследства, завещания и попечителства. Еднолична кантора. Никога не ме е наемал.

Ричър погледна часовника си.

— Можеш ли да намериш домашния му адрес?

Франклин кликна с мишката и отвори обикновения указател. Написа името и на екрана се появи адресът на абоната заедно с домашния телефон.

— Да му се обадя ли? — попита той.

Ричър поклати глава.

— Най-добре да го посетим лично. Когато времето е кратко, прекият контакт върши по-добра работа.

Владимир се запъти към стаята за наблюдение на долния етаж. Соколов беше седнал на въртящ се стол с колелца и се местеше последователно между четирите телевизионни монитора на дългата маса. От ляво на дясно бяха обозначени съответно „Север“, „Изток“, „Юг“ и „Запад“ — в което имаше логика, ако човек разглеждаше света по посока на часовниковата стрелка. Соколов се плъзгаше бавно със стола си от ляво на дясно, оглеждаше внимателно картината на всеки монитор, после се отблъскваше с ръка от стената и се връщаше в изходна позиция. Всичките четири монитора бяха мътни и оцветени в мъртвешко зеленикаво, понеже навън беше тъмно и системата за нощно виждане се беше включила. Понякога в далечината ярка движеща се точка пресичаше зрителното поле — някакво нощно животно беше излязло на лов. Лисица, скункс или енот. Или пък изгубено домашно куче. На северния монитор се виждаше сиянието от каменоломната. Скоро и то щеше да избледнее, понеже машините бяха спрени и бавно изстиваха. Извън това цялата околност беше равно зелена — на километри разстояние нямаше нищо, освен поля и ниви, вечно влажни от непрестанно въртящите се поливни системи.

Владимир придърпа втори стол на колелца и седна отляво на Соколов. Той трябваше да поеме север и изток, докато Соколов се съсредоточи върху юг и запад. По този начин всеки от двамата щеше да отговаря за една вероятна посока на атаката и една не толкова вероятна. Справедливо разпределение на труда.

Горе, в коридора на третия етаж, Ченко вече беше заредил собствената си карабина „Супер Мач“. В пълнителя имаше десет .308-калиброви патрона, марка „Лейк Сити“, най-добрите в света. Едно от нещата, които американците знаеха как да правят, бяха патроните за карабина. Ченко отвори вратите към всички спални, за да може във всеки момент, според нуждите, да обстрелва и четирите посоки. Приближи се до един прозорец и включи мерника за нощно виждане. Нагласи го на седемдесет и пет метра. Очакваше отдолу да го известят, когато военният наближи на сто и петдесет метра. Толкова беше обхватът на камерите за нощно виждане. Тогава той щеше да отиде до съответния прозорец и да набележи целта още от сто метра и повече. Щеше да я проследи през мерника, да й даде възможност да се приближи. И когато целта му дойдеше на седемдесет и пет метра — да стреля.

Той вдигна пушката. Провери образа в оптическия мерник. Беше светъл и ясен. Видя някаква лисица, която пресече откритото пространство от запад към изток. Наслука, приятелко. Върна се в коридора, подпря пушката до стената, седна на стола си и зачака.

Хелън Родин настоя да остане в кантората на Франклин. Ричър и Ан Яни тръгнаха сами с мустанга. В този час улиците бяха тъмни и притихнали. Яни шофираше, понеже познаваше по-добре пътя. Адресът, който търсеха, беше голяма сграда на някогашни складове, преустроени в жилища; намираше се горе-долу по средата между речното пристанище и железопътната гара. Ан Яни каза, че това било част от новата общинска стратегия за благоустрояване на квартала. Нещо като нюйоркското Сохо, пренесено в Средния запад. Лично тя имала планове да си купи апартамент в същата сграда.

После подхвърли:

— Трябва да наблюдаваме Хелън. Да не посегне на живота си.

— Нищо й няма, ще се оправи — каза Ричър.

— Мислиш ли?

— Сигурен съм.

— Ами ако беше твоят баща?

Ричър не отговори. В далечината се очерта силуетът на голяма тухлена постройка и Яни намали.

— Ти го попитай първа — каза Ричър. — Ако не отговори, ще го попитам аз.

— Ще отговори — каза Яни. — Всички отговарят.

Но Джон Мистров не беше като всички. Оказа се хилав мъж на около четирийсет и пет. Облеклото му — впити избелени джинси и черна риза — подхождаше на разведен в криза на средната възраст. Беше сам в огромния апартамент и ядеше китайски ястия от картонени кутии. Отначало много се зарадва, като видя Ан Яни. Може би близостта с подобни знаменитости беше нещо, което смяташе, че му се полага с акта на преместването му в артистично преустроения имот. Но първоначалният му възторг се изпари почти мигновено. Особено след като Ан Яни му изложи подозренията си и настоя да научи имената зад офшорния тръст.

— Не мога да ви ги кажа — отговори той. — Предполагам, че разбирате изискването за конфиденциалност.

— Разбирам главно, че са извършени сериозни престъпления — каза Ан Яни. — Това е, което разбирам. Редно е и вие да го разберете. И да вземете страна бързо, още сега, преди всичко това да е станало публично достояние.

— Не коментирам — каза мъжът.

— Нямате какво да губите — продължи Ан Яни. — Тия хора, за които ви питаме, всички те утре ще са в затвора. Никой няма да се върне.

— Не коментирам — повтори мъжът.

— Може бе искате и вие да ги последвате? — попита Яни, рязко сменяйки тона. — Като съучастник? Или предпочитате да изплувате от това блато? Изборът е ваш. Но така или иначе, утре ще се видите по новините. Или като обвиняем, или като човек, направил неволна грешка, но осъзнал се навреме и помагащ на правосъдието.

— Не коментирам — потрети мъжът.

Каза го твърдо, заинатено и някак самодоволно.

Ан Яни се отказа. Вдигна рамене и се обърна към Ричър, който в този момент поглеждаше часовника си. Времето летеше.

— Имаш ли здравна застраховка? — попита го той.

Мъжът кимна.

— И за зъболекарски услуги ли?

Мъжът отново кимна.

Ричър го цапардоса с юмрук в устата. С дясната ръка, след къс замах, но рязко и силно.

— Е, ще те оправят значи — каза той.

Мъжът залитна крачка назад, после се преви надве, а когато се изправи, цялото му лице беше в кръв, а предните му зъби се клатеха.

— Имената — каза Ричър. — Или ще те късам парче по парче.

Мъжът се поколеба. Груба грешка. Ричър го удари повторно. Чак тогава той му каза имената, общо шест, с описания и адрес. Изпя ги проснат по гръб на пода, с клокочеща в гърлото кръв.

Ричър погледна Ан Яни.

— Всички отговарят — каза той.

Докато се връщаха в тъмното с мустанга, Ан Яни каза:

— Сега ще им се обади да ги предупреди.

— Няма — отвърна Ричър. — Той току-що ги предаде. Имам чувството, че от утре ще излезе в безсрочен отпуск.

— Надявай се ти.

— Във всеки случай това няма значение. Те и без това знаят, че идвам. И да ги предупреди, няма голяма полза.

— Доста си директен в подхода си. Не пише така в учебниците по журналистика.

— Мога да ти преподавам уроци. Всъщност всичко се свежда до изненадата. Ако ги изненадаш, не е нужно чак да ги пребиваш.

Ан Яни продиктува на Франклин имената, които й бе издал Джон Мистров. Четири от тях съответстваха на имена, които Ричър вече знаеше: Чарли Смит, Константин Раскин, Владимир Шумилов, Павел Соколов. Петото име беше Григор Лински, за когото Ричър предположи, че е инвалидът с торбестия костюм, понеже последното име беше Зек Человек.

— Ти не каза ли, че Зек е дума? — попита Франклин.

— Дума е — отвърна Ричър. — И „Человек“ също е дума. Означава човешко същество. Човекът затворник.

— Другите не са използвали псевдоними.

— Сигурно и това на Зека не е псевдоним. Може просто да не помни как се е казвал. Ако попаднеш в Гулаг, и ти ще си забравиш името.

— На теб май ти е жал за него — каза Ан Яни.

— Никак не ми е жал даже — отвърна Ричър. — Опитвам се да го разбера.

— Никъде не се споменава баща ми — каза Хелън.

Ричър кимна.

— Явно Зека е кукловодът — каза той. — Върхът на пирамидата.

— Откъдето следва, че баща ми работи за него.

— Не си мисли сега за това. Съсредоточи се върху Роузмари.

Франклин намери в Интернет карта на местността и установи, че посоченият от Мистров адрес е на каменоломна, построена в близост до каменна кариера на дванайсет километра на северозапад от града. После влезе в данъчния регистър и потвърди, че неин едноличен собственик е фирмата „Специализирани услуги на Индиана“. Пак там видя, че единственото недвижимо имущество, регистрирано на името на офшорния тръст, е някаква къща в средата на голям парцел земя в съседство с каменоломната. Ан Яни каза, че районът й е познат.

— Нещо друго има ли наоколо?

Яни поклати глава:

— На километри наоколо има само селскостопански земи.

— Ясно — каза Ричър. — Значи там държат Роузмари.

Той отново погледна часовника си. Беше десет вечерта.

— А сега? — попита Ан Яни.

— Сега чакаме — отвърна той.

— Какво чакаме?

— Чакаме Кеш да пристигне от Кентъки. И после чакаме още малко.

— Защо?

Ричър се усмихна.

— За да превали нощта.

Те зачакаха. Франклин направи още кафе. Яни им разправяше клюки от телевизията — за нейни познати, преживени събития, за метреси на губернатори, съпруги на политици и техните любовници, за ниви с марихуана, скрити зад пояси царевица… После Франклин им разправи за годините си в полицията. После Ричър — за годините, откакто беше напуснал военната полиция, за скиталчествата си на човек без дом, адрес и корени.

През цялото време Хелън Родин мълчеше.

Точно в единайсет часа отвън се чу грохот на голям дизелов двигател, който отекваше като в тунел между двата реда тухлени фасади на улицата. Ричър пристъпи до прозореца и видя хамъра на Кеш, който тъкмо завиваше към паркинга до сградата. Твърде е шумен, помисли си той. Не става.

Или може би става.

— Морската пехота пристигна — обяви той.

Стъпките на Кеш се чуха по външното стълбище. На входната врата се почука. Ричър излезе в антрето да отвори. В стаята се появи самият Кеш — делови, стабилен, вдъхващ доверие. Беше облечен в черно. Черен панталон, черно яке. Ричър го запозна поред с всички: Ан Яни, Франклин, Хелън Родин. Ръкуваха се и Кеш седна. Само след двайсет минути беше изцяло в течение и спечелен за каузата.

— Пречукали са деветнайсетгодишно момиче? — възкликна той.

— Много симпатично момиче — отвърна Ричър.

— Имаме ли план за действие?

— Сега ще го съставим — каза Ричър. Ан Яни слезе до колата, за да вземе картите. Франклин разчисти чашите от кафе. Яни избра подходящата карта и я разгъна на масата.

— Местността е като гигантска шахматна дъска — каза тя. — Всяка нива е квадрат със страна сто метра. На всеки два километра, или горе-долу двайсет ниви, минават успоредни пътища, които се пресичат под прав ъгъл. — Тя посочи с пръст на картата. Пръстът й беше изящен, с лакиран нокът. — Ето тук се пресичат два такива пътя и в югозападния квадрант на кръстовището има празно поле с размер около три ниви ширина на пет ниви дължина. В най-северната му част се намира каменоломната, а южно от нея е самата къща. Виждала съм я лично отдалеч, намира се на около двеста метра от шосето, наоколо няма нищо. Никакви дървета, никакви храсти, никакви гънки на релефа. Няма и ограда.

— Равно, казваш? — попита Ричър.

— Като билярдна маса — потвърди Яни.

— Наоколо ще е тъмница — каза Кеш.

— Като в рог — каза Ричър. — Предполагам, че след като няма ограда, ползват охранителни камери. Със система за нощно виждане. Инфрачервени сензори или нещо такова.

— Колко време ти е нужно, за да пробягаш двеста метра? — попита Кеш.

— На мен ли? — каза Ричър. — Достатъчно, за да отидат до магазина и да си купят пушката, с която да ме застрелят.

— Кой според теб е най-добрият подход?

— Откъм север — отвърна Ричър. — Без съмнение. Можем от шосето да влезем в каменоломната и да я прекосим. Стигнем ли до границата на парцела, залягаме и изчакваме момента.

— Ако имат камери за нощно виждане, отникъде не можем да се приближим.

— После ще му мислим за това.

— Е, добре, но те точно откъм север ще ни очакват.

— Другите възможности са от юг и от изток, в този порядък. Понеже алеята за коли е откъм запад. А тя най-вероятно е права и твърде открита.

— Те сигурно си мислят същото.

— Значи сме прави.

— На мен лично алеята ми харесва. С какво ли е застлана? С паваж?

— С трошен камък. От него поне имат достатъчно.

— Вдига шум — каза Кеш.

— Камъкът запазва по-дълго дневната топлина — каза Ричър. — Доста по-топъл е от пръстта. На мониторите им ще изглежда като цветна ивица. Ако контрастът не е кой знае колко силен, от всяка страна ще има по една зона на сянка.

— Ти шегуваш ли се? — попита Кеш. — Телесната ти температура положително ще е най-малко с двайсет градуса по-висока от тази на околния въздух. Ще светиш като факел.

— Те ще наблюдават юг и изток.

— Не само.

— Ти нещо по-умно ли предлагаш?

— Какво ще кажеш да ги нападнем фронтално? С автомобили?

Ричър се усмихна.

— Ако нещо трябва непременно, безусловно и напълно да бъде унищожено до основи до утре сутринта, повикай морската пехота.

— Разбрано, слушам! — отвърна Кеш.

— Не, прекалено опасно е — каза Ричър. — Нямаме право да ги алармираме по никакъв начин, та да си изтърват нервите и да настане пукотевица. Трябва да мислим за Роузмари.

Всички млъкнаха.

— Аз лично предпочитам алеята — каза Ричър.

Кеш погледна Хелън Родин.

— Може просто да извикаме полиция — каза той. — Искам да кажа, ако окръжният прокурор наистина е гнил. Командосите ще се справят. Защо не?

— По същата причина — каза Ричър. — Още преди да са стигнали до вратата, Роузмари ще бъде мъртва.

— Да им прекъснем електричеството? За да извадим камерите от строя?

— Същият проблем. Това ще е предупреждение.

— Добре де, ти кажи.

— Вече казах. Алеята за коли.

— Ами камерите?

— Ще измисля нещо — отвърна Ричър. Пристъпи към масата. Загледа се в картата. После се обърна към Кеш: — Ти имаш ли сиди-плейър в джипа?

Кеш кимна.

— Стандартно оборудване.

— А имаш ли нещо против, ако Франклин го кара?

— Направо му го подарявам. Казах ти, предпочитам обикновен седан.

— Е, добре. Хамърът е нашата десантна машина. Франклин ни закарва, оставя нас на мястото и се връща право тук.

— Нас? — обади се Ан Яни. — Кои нас? Всички ли отиваме?

— И още как — отвърна Ричър. — Само Франклин остава тук като съобщителен център.

— Добре — каза Яни.

— Ще ни трябват мобилни телефони — каза Ричър.

— Аз имам — каза Яни.

— Аз също — добави Кеш.

— И аз — обади се Хелън.

— Аз обаче нямам — каза Ричър.

Франклин извади малка нокия от джоба си.

— Ето, вземи моя.

Ричър го пое.

— Можеш ли да организираш конферентна връзка? — попита той. — Между четирите мобилни телефона през твоя стационарен? Още щом се върнеш тук?

Франклин кимна.

— Дайте да ви запиша номерата.

— Всички да си поставят телефоните на вибрация — каза Ричър.

— Кога нападаме? — попита Кеш.

— Лично аз бих предпочел в четири сутринта — каза Ричър. — Но те точно тогава ще ни очакват. Всъщност ние от тях сме го научили. Четири сутринта е часът, когато КГБ идва и чука на вратата. По това време съпротивата е най-ниска. Нещо, свързано с биоритмите било. Затова ще ги изненадаме. Ще нападнем в два и трийсет.

— Ако ги изненадаш, не е нужно чак да ги пребиваш, нали така? — попита Ан Яни.

Ричър поклати глава.

— В конкретната ситуация, ако ги изненадаме, няма те мен да ме пребият.

— Аз къде ще бъда? — попита Кеш.

— На югозападния ъгъл на каменоломната — отвърна Ричър. — Оттам къщата ти се пада на югоизток. Можеш да прикриваш западната и северната фасада едновременно.

— Става.

— Какво си ми донесъл?

Кеш бръкна в джоба на якето си и извади нож в кожен калъф. Подхвърли го през стаята. Ричър го хвана във въздуха. Беше стандартен боен нож, с какъвто бяха оборудвани специалните десантни части. За оцеляване в екстремни ситуации. От въглеродна стомана, с черна дръжка и седемнайсетсантиметрово острие. Не нов.

— Само това? — възкликна Ричър.

— Друго нямам — каза Кеш. — Единствените оръжия, които са си лично мои, са пушката ми и този нож.

— Ти се шегуваш.

— Аз съм бизнесмен, не психар.

— По дяволите, сержант! Да ме пращаш в престрелка с нож? Не беше ли по-добре обратното?

— Друго нямам — повтори Кеш.

— Страхотно, няма що.

— Можеш да вземеш оръжието на първия, когото заколиш. Да си кажем истината: ако не се приближиш достатъчно, за да заколиш някого, нямаш шанс да ги победиш.

Ричър не отговори.

Зачакаха. Мина полунощ. Стана дванайсет и трийсет. Ан Яни въртеше в ръцете си мобилния телефон и по едно време позвъни на някого. Ричър преговори плана за действие. Най-напред наум, после на глас, докато всички го разбраха и запомниха. Технически подробности, дислокация, уточнения, резервни варианти.

— Имайте предвид, че всичко може да се промени в последния момент — предупреди ги той. — Ще видим, като стигнем. Теренът ще си каже.

Седяха и чакаха. Стана един. Един и трийсет. За пръв път Ричър си позволи да мисли и за ендшпила. За това какво ще правят след победата. Обърна се към Франклин.

— Кой е прекият заместник на Емерсън? — попита той.

— Жена е. Казва се Дона Бианка — отвърна Франклин.

— Бива ли я?

— Ами щом му е заместничка…

— Ще трябва да я повикаме. Впоследствие. Там ще стане голям цирк. Сам човек не може да се справи. Искам да доведеш Емерсън и Дона Бианка. А също и Алекс Родин, разбира се. След като спечелим битката.

— Те ще спят по това време.

— Ами ще ги събудиш.

— Ако спечелим битката — натърти Франклин.

В един и четирийсет и пет станаха неспокойни. Хелън Родин се приближи до Ричър и коленичи до него. Вдигна ножа. Огледа го и пак го остави.

— Защо го правиш? — попита тя.

— Защото мога. И заради Роузмари Бар.

— Ще те убият.

— Малко е вероятно — отвърна той. — Това са някакви старци и идиоти. Виждал съм и много по-лошо.

— Само така казваш.

— Ако успея да проникна вътре, ще съм в безопасност. Боят в затворено помещение не е толкова труден. Само да разберат, че има проникнал враг в къщата, и ще се побъркат от страх.

— Но няма как да проникнеш незабелязан. Ще те видят отдалеч.

Ричър бръкна в джоба си и извади новата лъскава монета от 25 цента, която му беше убивала в колата. Подаде й я.

— За теб е — каза той.

Тя я погледна учудено.

— За спомен от теб ли?

— За спомен от тази нощ. — После погледна часовника си и се изправи. — Е, да тръгваме.

16

Те изчакаха известно време в сенките и тишината на паркинга под осветените прозорци на Франклин. После Ан Яни отиде да вземе диска на Шерил Кроу от мустанга и го подаде на Кеш. Той отключи хамъра, наведе се и постави диска в плейъра. Подаде ключовете на Франклин, който се качи и седна зад волана. Кеш зае мястото до него, стиснал между коленете си своята М–24. Ричър, Хелън Родин и Ан Яни се сместиха отзад.

— Пусни отоплението и го засили докрай — каза Ричър.

Кеш се наведе и премести лостчето на максимум топлина. Франклин запали двигателя и на заден ход изкара джипа на улицата. Завъртя волана и потегли на запад. На първата пряка сви на север. Двигателят ревеше, тежката машина се друсаше. Климатикът загря и мощният вентилатор задуха горещ въздух. Вътре бързо стана топло, после горещо. Завиха отново на запад, после на север, на запад, на север, следвайки мрежата от перпендикулярни шосета, разделящи нивите. Пътуването им беше поредица от равномерни отсечки, прекъсвани от прави ъгли. Накрая стигнаха до последния завой. Франклин изправи гръб, стисна волана с две ръце и настъпи газта.

— Ето я — каза Ан Яни. — Право напред, на пет километра.

— Пусни диска — каза Ричър. — Осмото парче.

Кеш натисна бутона.

Всеки ден е път, който се вие в далечината.

— По-силно — каза Ричър.

Кеш усили звука. Джипът се понесе по шосето със сто километра в час.

— Още три километра — извика Ан Яни. И след малко: — Още километър и половина.

Ричър гледаше напрегнато през прозореца надясно. В мрака покрай тях прелитаха ниви, осветени от отблясъците на фаровете. Огромните рамена на поливните машини се въртяха толкова бавно, че изглеждаха неподвижни. Въздухът беше изпълнен с водни пръски.

— Превключи на дълги — каза Ричър.

Франклин щракна лостчето.

— Надуй музиката! — извика Ричър.

Кеш завъртя копчето до отказ.

ВСЕКИ ДЕН Е ПЪТ, КОЙТО СЕ ВИЕ В ДАЛЕЧИНАТА.

— Още осемстотин метра! — извика Ан Яни.

— Прозорците! — извика Ричър.

Четири палеца натиснаха едновременно четирите копчета и прозорците се смъкнаха с три сантиметра надолу. Нощта се изпълни с гръмка музика, вихърът засмука горещ въздух от вътрешността на колата. Вперил поглед вдясно, Ричър видя за миг черния силует на къщата — голяма, внушителна, квадратна, самотна, отдалечена от всичко. В някои от прозорците мъждукаше светлина. Отвсякъде се простираше гол равен терен. Видя и застланата с трошен камък алея към входа — бледа в нощта, дълга и права.

Франклин не вдигаше крака си от газта.

— След четиристотин метра има стоп — изкрещя Ан Яни.

— Готови! — извика Ричър. — Почваме!

— Сто метра! — изкрещя Ан Яни.

— Вратите! — извика Ричър.

Три ръце се пресегнаха и три от вратите се открехнаха с по два сантиметра. Франклин удари спирачките. Ричър, Яни, Хелън и Кеш скочиха почти в движение от колата. Без да се колебае, Франклин даде газ и ускори, сякаш просто бе спрял за миг на стопа, макар и посред нощ. Четиримата се отръскаха и се скупчиха по средата на шосето, като се взираха напрегнато на север, докато стоповете на джипа, ревът на големия дизел и думкането на музиката се загубиха в далечината.

Соколов засече топлинната сигнатура на хамъра още от осемстотин метра, едновременно на западния и на южния монитор. Нямаше как да не я забележи. Голям автомобил с мощен двигател се носеше с висока скорост по шосето право към тях, а през прозорците му излизаше на талази горещ въздух — такова нещо просто не остава незабелязано. Образът на екрана напомняше ракета, носеща се хоризонтално на метър над земята. Миг по-късно усети и звука — в буквалния смисъл на думата, през стените. Голям двигател, усилена докрай музика. Владимир погледна към него.

— Преминаващи? — попита той.

— Чакай да видим — отвърна Соколов.

Без да забави ход, колата профуча покрай къщата и продължи право на север. На монитора приличаше вече на комета, навлизаща в плътните слоеве на атмосферата. През стените ясно се чу как звукът се понижи с половин тон, когато източникът му започна да се отдалечава.

— Преминаващи — каза Соколов.

— Някакви кретени — добави Владимир.

Горе на третия етаж Ченко също ги бе чул. Той влезе в една от празните спални, пристъпи към прозореца, който гледаше на запад, и надникна навън. Видя някаква черна сянка, която се носеше със сто километра в час, на дълги светлини и с ярки червени стопове. От нея гърмеше музика, толкова силна, че дървената дограма на прозорците завибрира. Автомобилът профуча с рев покрай къщата, без да намали. Ченко отвори прозореца, надвеси се навън и проточи шия, за да проследи източника на шума, който бързо се отдалечаваше на север, докато скоро се скри зад черните скелети на някакви машини в каменоломната. Остана да се вижда единствено бялото сияние на мощните фарове във въздуха. В един момент, на около четиристотин метра по-нататък, сиянието стана червеникаво. Шофьорът беше натиснал спирачката. Някъде там имаше знак стоп. След секунда червеникавото отново стана бяло — колата беше продължила по пътя си.

От долния етаж се чу гласът на Зека:

— Това той ли беше?

— Не — отвърна Ченко. — Някакво мамино детенце е излязло да се поразходи с колата.

Ричър ги поведе в тъмното, един по един в индийска нишка по банкета на асфалтовия път. От лявата им страна се нижеше телената ограда на каменоломната; отдясно една след друга се редяха безброй кръгли ниви. След грохота на дизеловия двигател и оглушителния тътен на музиката тишината беше абсолютна. Долавяше се само тихото съскане на водните струи от поливните машини. Като стигнаха мястото, където оградата завиваше под прав ъгъл на изток, Ричър вдигна ръка и ги спря. Ъгловият стълб беше двойно по-дебел от останалите, с остри метални шипове, закрит в основата си от увивна растителност. Ричър пристъпи напред и се огледа. Намираха се точно по диагонал спрямо северозападния ъгъл на къщата, като и двете й фасади — северната и западната — му се падаха под ъгъл 45 градуса. Заради диагонала разстоянието до ъгъла беше около триста метра. Видимостта беше слаба. От време на време луната едва успяваше да пробие през облаците, а освен нея нямаше никаква друга светлина.

Ричър се дръпна крачка назад. Посочи с пръст към Кеш, после към основата на ъгловия стълб.

— Това е позицията ти — каза той. — Изпробвай я.

Кеш се приближи и залегна в буренака. От два метра беше напълно невидим. Включи мерника за нощно виждане и повдигна пушката. Бавно раздвижи цевта наляво-надясно и нагоре-надолу.

— Три етажа плюс мазе — каза той. — Стръмен керемиден покрив, дървена облицовка на стените, много прозорци, от западната страна се вижда една врата. Отвсякъде открито. Теренът е изравнен с булдозери, никаква растителност, няма дори трева. Ще се виждаш като дървеница на чаршаф.

— Камери? — попита Ричър.

Цевта на пушката се раздвижи вляво и вдясно.

— Под стрехите са. Едната гледа на север, другата на запад. Предполагам, че от другите две страни е същото.

— Колко са големи?

— Ти колко големи очакваш да бъдат?

— Достатъчно, за да ги улучиш оттук.

— Смешник! Дори да бяха шпионски камери в запалката на Джеймс Бонд, пак щях да ги улуча оттук.

— Е, добре — прошепна Ричър. — Слушайте всички. Ето как ще стане. Най-напред влизам вътре и заемам изходна позиция. След това изчакваме Франклин да се върне в кабинета и да ни включи на конферентна връзка. Тогава аз правя първия ход. Ако не се чувствам сигурен, ще се обадя по телефона и ще поискам да извадиш тези камери от строя. Чакай командата ми. С два изстрела: дан-дан! Това ще ги забави, да кажем, с двайсетина секунди.

— Няма да стане — каза Кеш. — Не възнамерявам да стрелям по дървена сграда, в която знаем, че държат заложник.

— Тя е в мазето — каза Ричър.

— Може да е и на тавана.

— Ти ще стреляш под стрехите.

— Именно. Ако е на тавана, като чуе изстрели, ще се просне на пода. С което ще ми кацне право на мушката. Това, което за едни е таван, за други е под.

— Спести ми предложенията — каза Ричър. — Моля те, рискувай.

— Няма да стане. Отказвам.

— Боже мой, сержант, много ти се стяга душата за морски пехотинец!

Кеш не отговори. Ричър пристъпи напред и надникна иззад ъгъла на оградата. Вгледа се в мрака, после отново се дръпна назад.

— Добре — каза той. — Нов план. Държиш под око западните прозорци. Ако видиш да се стреля, взимаш на прицел прозореца, от който идва стрелбата. Предполагам, че заложницата и стрелецът не са в една и съща стая.

Кеш не отговори.

— Това поне ще го направиш ли? — настоя Ричър.

— Тогава може вече да си в къщата.

— Ще рискувам. Доброволен риск, нали разбираш? Хелън ми е свидетел. Тя е адвокатка.

Кеш не отговори.

— Не се учудвам, че си се класирал трети. Много се стягаш.

— Е, добре — каза Кеш. — Ако забележа вражески огън, ще му отговоря.

— Освен вражески огън друг няма да видиш, не ти ли е ясно? След като ми даде само тоя скапан нож…

— Такива сте вие в сухопътните войски — отвърна Кеш. — Само хленчите.

— А аз какво да правя? — попита Хелън.

— Нов план — каза Ричър, като докосна оградата с длан. — Залягаш ниско и пълзиш покрай оградата, докато се изравниш с къщата. Не се бой, ако не се надигаш, камерите няма да те уловят. Много е голямо разстоянието. Слушай през цялото време телефона. Ако ми потрябва да им отвлека вниманието, ще те накарам да се затичаш към къщата и веднага обратно. Много бързо. Напред-назад. Колкото да им присветнеш на екрана. Няма никаква опасност. Докато оня се прицели с пушката, ти ще си обратно при оградата.

Тя кимна, но не каза нищо.

— Ами аз? — обади се Ан Яни.

— Ти стой при Кеш. Дръж го под око. Ако му омекнат коленете и откаже да ми помага, бий му един шут в задника. Ясно ли е?

Останалите мълчаха.

— Е, готови ли сме? — попита Ричър.

— Готови — отвърнаха един по един тримата.

Ричър се обърна и потъна в мрака отвъд пътя.

След като пресече асфалтовото платно и банкета, той влезе в близката нива и продължи да крачи напред, докато нагази в подгизналите от вода посеви. Изчака, докато рамото на поливната машина дойде над него, после се обърна на една страна и тръгна под струята, като се остави на водата да го измокри до кости. Дългото рамо на машината следваше неумолимо безкрайния си път, но когато се изравни с границата на съседната нива, Ричър излезе изпод него, прекоси синора и зачака следващата машина. Когато и тя го намери в тъмното, той тръгна под нея, вдигнал ръце нагоре, за да се напоят дрехите му с вода. Така постепенно премина през няколко ниви, докато се озова точно срещу входа на алеята за коли, която водеше към къщата от другата страна на шосето. Без да напуска обсега на водните струи, той просто тръгна в кръг под въртящото се рамо на поливната машина, очаквайки телефона си да завибрира. Чувстваше се като човек, излязъл на разходка в мусонен дъжд.

Телефонът на Кеш потрепери в джоба му, той го извади и натисна копчето за разговор. В ухото си чу гласа на Франклин — тих и съсредоточен:

— Всички ли са налице? Обадете се един по един.

— Тук — отговори Хелън някъде отблизо.

— Тук — чу Кеш гласа на Ан Яни точно зад себе си.

— Тук — каза той.

— Тук — обади се и Ричър.

— Чувам ви всичките — продължи Франклин. — Вие сте на ход.

Кеш чу гласа на Ричър:

— Сержант, огледай къщата.

Вдигна пушката и долепи мерника до окото си. После отвърна:

— Няма промяна.

— Тръгвам — каза Ричър.

Известно време по телефона не се чуваше нищо. Тишина. Така минаха десет секунди. Двайсет. Трийсет. Минута. Две. После отново гласът на Ричър:

— Сержант, виждаш ли ме?

Кеш вдигна пушката и метър по метър огледа алеята за коли по цялата й дължина — от изхода към шосето до вратата на къщата.

— Не те виждам. Къде си?

— На алеята, на трийсет метра от пътя.

Кеш насочи пушката в указаната посока. Взря се през мерника. Не видя нищо. Нямаше никой.

— Браво, войнико! Давай напред!

Яни пропълзя до Кеш и прошепна в ухото му:

— Защо не го виждаш?

— Защото е куку.

— Не, обясни ми! Нали имаш мерник за нощно виждане?

— Най-добрият, който може да се купи с пари — каза Кеш. — С термосензор, на същия принцип като техните камери. — Той вдигна ръка и посочи надясно. — Предполагам обаче, че Ричър е минал през нивите. Оставил се е да го измокрят дъждовалните машини. Сега върви към къщата, целият подгизнал от вода. Температурата му е близка до тази на околния въздух. След като аз не го виждам, значи не го виждат и те.

— Много умно — каза Ан Яни.

— Много смело — отвърна Кеш. — Но не чак толкова умно. Тъй като с всяка направена крачка той изсъхва. И се стопля.

Ричър крачеше в тъмното през калта на три метра успоредно от южната страна на алеята. Нито много бързо, нито много бавно. Обувките му бяха натежали от влага и затъваха в калта. Толкова беше премръзнал, че трепереше. Което само по себе си беше лошо. Защото треперенето е физиологична реакция, предназначена за сгряване на организма. А той не искаше да се сгрява. Поне засега.

Владимир си беше изработил определен ритъм. Започваше от монитора на източната камера, взираше се в него четири секунди, после три в северния. Изток–две–три–четири–север–две–три. Изток–две–три–четири–север–две–три. Дори не местеше стола си. Просто се навеждаше ту на една, ту на друга страна. До него Соколов вършеше почти същото с южния и западния монитор. Само ритъмът му беше различен. Може би не толкова добре синхронизиран, каза си Владимир. Но вършеше работа. Ако не и по-добра от неговия. Все пак Соколов цял живот се беше занимавал с наблюдаване на хора.

Ричър продължаваше да крачи в мрака. Нито много бързо, нито много бавно. По картата беше пресметнал, че алеята е около двеста метра. Докато в действителност му се стори дълга като писта на летище. Права и широка. И най-вече дълга — безкрайно дълга. Имаше чувството, че върви цяла вечност, а не беше изминал и половината разстояние до къщата. Крачеше, без да спира. Все напред и напред, взирайки се в тъмните прозорци пред себе си.

В един момент усети, че от косата му не капе вода.

Пипна едната си ръка с другата. Беше суха. Не чак топла, но не и студена.

Продължи да крачи. Едва се сдържаше да не хукне напред. Тичешком щеше да стигне по-бързо. Но от тичането щеше да се стопли. Беше стигнал до точката, от която нямаше връщане назад. В ничията земя. И вече не трепереше. Вдигна телефона до ухото си.

— Хелън — прошепна той. — Отвлечи им вниманието.

Хелън свали обувките си с токове и ги постави една до друга в основата на оградата. За един кратък абсурден миг се почувства като човек, който прилежно сгъва дрехите си на брега, преди да влезе във водата, за да се удави. После се подпря с длани на земята, като спринтьор на старт, преброи до три и хукна да бяга. Тичаше напред като обезумяла — двайсет метра, трийсет, четирийсет, докато изведнъж се закова намясто и застана с лице към къщата, с широко разперени ръце: Моля, застреляйте ме! Изведнъж се уплаши, че може би наистина го иска, обърна се и побягна назад на зигзаг. Като стигна до оградата, се просна по лице и запълзя наоколо, докато си намери обувките.

Владимир я засече на северния монитор. Не че различи нещо конкретно — някакво неясно петно проблесна за момент през екрана, влачейки поради фосфорната технология на термосензорите бледа опашка след себе си. Но той се наведе напред и се взря в отпечатъка, който бе останал по потъмнелия отново екран. Взира се секунда, две. Соколов усети прекъсването в ритъма и извърна глава настрани. Три секунди, четири…

— Лисица ли беше това? — попита Владимир.

— Не видях — отвърна Соколов. — Но най-вероятно.

— Избяга.

— Няма нищо — каза Соколов и отново насочи вниманието си към своите два монитора. Погледна западния, после южния, после пак западния и постепенно влезе в ритъм.

Междувременно Кеш си беше изработил свой собствен ритъм. Местейки мерника си по протежение на алеята със скорост, каквато му се струваше, че съответства на човешки ход, той се опитваше да открие Ричър. За всеки случай през пет секунди раздвижваше цевта на карабината наляво и надясно, за да коригира евентуална грешка. При едно такова раздвижване ясно различи човешки силует, оцветен в бледозелено.

— Ричър, виждам те — прошепна той в телефона. — Вече не си невидим, войнико.

В слушалката си чу гласа на Ричър:

— Какъв мерник използваш?

— „Дштън“ — отвърна Кеш.

— Скъпичък, а?

— Три хиляди и седемстотин долара.

— Със сигурност е по-добър от техните скапани камери.

Кеш не отговори.

— В това ми е надеждата — добави Ричър.

Той продължаваше да крачи равномерно напред. Може би най-противоестественото действие, което едно човешко същество може да си наложи да извърши, е да се приближава с умерена стъпка към сграда, от която знае, че е твърде възможно да са го взели на мушка и всеки момент да го застрелят. Ако Ченко имаше ум в главата си, щеше да го изчака да се приближи и да го гръмне отблизо. А явно на този Ченко ум не му липсваше. За него петдесет метра беше идеална дистанция. Или дори трийсет и пет, като при стрелбата от гаража. Ченко беше безпогрешен на трийсет и пет метра. Това поне се знаеше.

Още четирийсет метра до къщата.

Трийсет и девет.

Трийсет и осем.

Ричър вдигна телефона до устата си:

— Хелън, давай още веднъж!

В слушалката чу гласа й:

— Добре!

Продължи да крачи, затаил дъх.

Трийсет и пет метра.

Трийсет и четири.

Трийсет и три.

Издиша въздуха от дробовете си. Продължи упорито да крачи напред. Зад гърба си долови бързи, нервни стъпки. Хелън тичаше по поляната. Чу Яни да пита Кеш, встрани от микрофона:

— Близо ли е вече?

На което Кеш отговори:

— Още не е достатъчно.

Владимир се надвеси напред и каза:

— Ето го пак.

Постави пръста си на екрана, сякаш се опитваше да напипа нещото. Соколов се извърна и погледна към монитора му. Той имаше много по-голям опит от него в следенето на хора. Това му беше работата. Неговата и на Раскин.

— Това не е никаква лисица — каза той. — Много е голямо.

Още няколко секунди се взира в екрана. Образът се местеше наляво-надясно в самия край на обхвата на камерата. Различим по форма и големина образ, но извършващ странни движения. Соколов стана и изхвръкна от стаята.

— Ченко — извика той. — На север!

На монитора зад гърба му фигурата вече беше голяма колкото човешки палец и продължаваше да расте. Приличаше на компютърна графика. Лимоненозелена по периферията, постепенно преливаща в жълто и оранжево, с огненочервена сърцевина.

Ченко премина през опразнената спалня и вдигна прозореца докрай. После се дръпна назад в тъмното. Така беше невидим почти отвсякъде и уязвим единствено за изстрел от третия етаж на съседна страда, каквито нямаше наоколо. Включи мерника за нощно виждане и вдигна пушката. Огледа цялото пространство пред къщата — на двеста метра напред, вляво и вдясно.

Докато различи някаква жена.

Боса, жената тичаше лудешки насам-натам, напред-назад, наляво-надясно, сякаш танцуваше или играеше футбол с невидим противник. Какво става тук? — помисли си Ченко. Обра мекия спусък и се опита да си представи накъде ще завие, къде точно ще се намира гръдният й кош секунда след изстрела. Той я изчакваше. Изведнъж тя се спря. Застана неподвижно, с лице към къщата и широко разперени ръце. Като мишена.

Ченко дръпна спусъка. И чак тогава разбра.

— Клопка! — изрева той. — Това е клопка!

Кеш видя дулния пламък и извика:

— Изстрел!

Веднага обърна цевта и взе на прицел северния прозорец. Беше от онези, които се отварят с плъзгане нагоре; в момента долната му половина беше вдигната и залостена зад горната. Нямаше смисъл да стреля през отвора. При възходяща траектория на куршума беше сигурно, че няма да улучи. Затова реши да стреля напосоки в стаята през двойното стъкло, с надеждата някоя летяща отломка да развали нощта на оня, който се криеше вътре.

Соколов наблюдаваше побърканата човешка фигура на екрана на Владимир, когато чу изстрела и предупредителните крясъци на Ченко. Погледна за миг към вратата и насочи вниманието си към южния монитор. Там нямаше нищо. После чу ответния огън и звъна на разбито стъкло. Отблъсна се с ръце от масата и изтича до вратата.

— Добре ли си? — извика нагоре той.

— Това е клопка — извика в отговор Ченко. — Няма какво друго да бъде.

Соколов се обърна и най-внимателно огледа четирите екрана.

— Не — каза той. — Не е клопка. Във всеки случай нищо друго не се приближава.

Ричър пипна с ръце предната стена на къщата. Стара дъсчена обшивка, многократно пребоядисвана. Беше застанал на три метра южно от алеята, съответно от входната врата, в близост до прозореца на една затъмнена празна стая. Самият прозорец представляваше изправен нагоре правоъгълник от две части, при който долната се вдигаше зад горната. Може би и обратно — горната се спускаше пред долната. За последното Ричър не беше сигурен. Нито знаеше как точно се нарича този вид прозорци. Самият той рядко беше живял в къща и никога не бе притежавал такава. Отблизо сградата се оказа много по-стара, отколкото изглеждаше отдалеч. Може би имаше стотина години. Стогодишна къща със стогодишен прозорец. Дали и райберът беше на сто години? Той притисна бузата си до долната половина, присви очи и погледна нагоре.

Не се виждаше нищо. Беше твърде тъмно.

И тогава чу изстрелите. Два един след друг — единият някъде съвсем наблизо, другият по-далеч, после звън на счупено стъкло.

И гласът на Кеш:

— Хелън, добре ли си?

Нямаше отговор.

Отново Кеш:

— Хелън? Хелън?

Никакъв отговор.

Ричър постави телефона в джоба си. Прекара острието на ножа си през процепа между долната и горната половина на прозореца — там, където леко се застъпваха. Раздвижи го полека наляво-надясно, търсейки райбера. Напипа го, точно в средата. Почука го оттук-оттам с ножа. Явно беше от онези, при които масивен месингов език се завърта на 90 градуса и влиза в жлеб от другата страна.

Но в каква посока?

Натисна го от ляво на дясно. Не мърдаше. Извади острието и го вкара отново — този път на два пръста вляво от центъра. Плъзна го обратно и натисна от другата страна.

Резето помръдна.

Натисна го по-силно и то изскочи от жлеба.

Детска играчка.

Ричър повдигна долната половина на прозореца и през перваза се прехвърли в стаята.

Кеш пропълзя малко напред и обърна пушката си успоредно на оградата. Взря се през оптическия мерник. Не видя нищо. Върна се обратно в ъгъла си. Вдигна телефона.

— Хелън?

Отговор нямаше.

Ричър прекоси тъмната празна стая и стигна до вратата. Беше затворена. Долепи ухо до нея. Заслуша се. Отвън не се чуваше нищо. Полека завъртя бравата. Много бавно отвори вратата. Наведе се напред и огледа коридора.

Беше празен.

През една отворена врата на четири-пет метра напред вляво се процеждаше слаба светлина. Ричър се спря за миг. Повдигна краката си един по един и изтри подметките на обувките си в крачолите. После избърса и длани в дъното на панталона си. Направи предпазливо крачка напред. Опипа с крак пода. Никакъв звук. Бавно и безшумно се плъзна по коридора. Капитански обувки. Все за нещо да стават и те. Като се придържаше плътно до стената, където подът беше най-стабилен, той стигна на около метър от осветената врата. Пое си дъх и продължи напред.

Спря се на прага.

Пред себе си видя гърбовете на двама мъже. Седяха един до друг пред продълговата маса и се взираха в редица телевизионни монитори, разпръсващи призрачна зеленикава светлина. Отляво беше Владимир. Отдясно — някакъв тип, когото не бе виждал преди. Соколов? Сигурно. На около метър вдясно от Соколов на масата беше поставен пистолет. „Смит & Уесън 60“. Първият револвер в света, произведен изцяло от неръждаема стомана. Петзаряден. С шест и половина сантиметрова цев.

Ричър направи още една широка безшумна крачка и се озова в стаята. Спря се. Затаи дъх. Обърна ножа в ръката си. Стисна острието на два пръста от върха между мекото на палеца и второто кокалче на показалеца си. Вдигна ръка зад главата си. Замахна.

Запрати ножа.

Той се заби на пет сантиметра в шията на Соколов.

Владимир вдигна глава и погледна надясно, стреснат от шума. Ричър се приближаваше. Владимир се извърна. Видя го. Отблъсна се с ръце от масата и успя да се поизправи на крака. Ричър го забеляза как изчислява разстоянието до пистолета. Видя го и как реши да се пробва. Ричър пристъпи напред, избегна лявото му кроше, заби рамо в гръдния му кош, обви ръце около торса му и го вдигна във въздуха. Просто го сграбчи и го повдигна, докато краката му се откъснаха от пода.

И започна да стиска.

Най-добрият начин да бъде премахнат безшумно великан като Владимир беше чрез премазване на гръдния му кош. Без удари, без изстрели, без боричкане. Докато ръцете и краката му се размахваха във въздуха, без контакт с околните предмети, нямаше как да вдигне шум. Нито можеше да вика и крещи. Нищо, освен една приглушена гръдна въздишка, когато последният му дъх напуснеше тялото.

Ричър задържа Владимир на две педи от земята и започна да го стиска с огромна сила, смазвайки гръдния му кош в убийствена мечешка прегръдка. Владимир явно не бе очаквал това. Може би си беше помислил, че е нещо като встъпление към истинския бой. И се беше излъгал. Бой нямаше да има. Това беше всичко, което му се полагаше. И когато го разбра, Владимир изпадна в паника. Обсипа с юмруци гърба на Ричър, зарита го в пищялите. Глупак, помисли си Ричър. Само си изразходваш кислорода. А повече не ти се полага, приятелю. Ричър напрегна докрай мускули и стисна още по-силно. Стискаше и мачкаше, като на всеки няколко секунди стягаше още повече хватката. Като менгеме, на което лостът периодично се завърта с по една степен. Вече скърцаше със зъби. Сърцето му биеше бясно в гърдите. Мускулите му започнаха да парят и да го болят. Усети как гръдният кош на Владимир поддава и започва да пука, как ребрата му се огъват и отделят едно от друго. Чу как последният му дъх излезе мъчително от премазаните дробове.

Соколов се раздвижи.

Залитайки под тежестта на Владимир, Ричър се извърна на един крак. Като пазеше тромаво равновесие, вдигна другия и с пета дозаби ножа до дръжката. Соколов спря да се движи. Владимир спря да се движи. Ричър продължи да го стиска още минута, след това бавно отпусна хватката си, наведе се и положи трупа на пода. Приклекна до него, задъхан. Провери за пулс. Нямаше.

Изправи се и издърпа ножа на Кеш, забит в шията на Соколов. С него преряза гърлото на Владимир от ухо до ухо. Това е за Санди, каза си той. После се обърна и за по-сигурно преряза и гърлото на Соколов. Върху масата протече кръв и започна да капе по пода. Не бликна — протече като от спукан мях. Сърцето на Соколов беше спряло да бие. Той се наведе и обърса острието на ножа в ризата на Соколов — първо от едната страна, после от другата. Извади телефона от джоба си и го долепи до ухото. Чу гласа на Кеш, който викаше: „Хелън?“

Прошепна в микрофона:

— Какво има?

Кеш отговори:

— Стреляха по нас. Не мога да открия Хелън.

— Яни, тръгни наляво — каза Ричър. — Потърси я. Франклин, още ли си на телефона?

— Тук съм — отвърна Франклин.

— Бъди готов да повикаш линейка — каза Ричър.

— Ти къде си? — попита Кеш.

— В къщата.

— Съпротива?

— Неуспешна — каза Ричър. — Откъде дойде изстрелът?

— От прозорец на третия етаж, откъм север. Има тактическа логика. Поставили са снайперист горе. Насочват го според камерите.

— Вече не — каза Ричър и мушна телефона в джоба си. Вдигна пистолета от масата. Провери барабана. Беше зареден. С пет патрона „Смит &Уесън“ .38 калибър. Излезе в коридора, стиснал ножа в дясната си ръка и пистолета в лявата. Тръгна да търси вратата към мазето.

Кеш чуваше как Яни си говори сама, докато се отдалечаваше в тъмнината наляво от него. Тихо, но отчетливо, сякаш коментираше нещо на глас. Казваше: „Сега тръгвам на изток, пълзя наведена, като се придържам близо до оградата. Търся Хелън Родин. Знаем, че по нея беше стреляно. Вече не отговаря на телефона си. Надяваме се, че е добре, но се боим, че може и да не е.“

Кеш се вслушваше в гласа й, докато заглъхна в мрака. Поклати озадачено глава, после вдигна пушката и отново прилепи окото си за мерника.

Роузмари Бар не беше в мазето. На Ричър му бе нужна минута, за да се убеди в това. Подземието на къщата беше широко и открито пространство със застоял въздух и мъждива светлина, без вътрешни прегради и абсолютно празно, ако не се брояха тухлените основи на трите комина.

Ричър се спря при електрическото табло. За момент се изкуши да дръпне шалтера и да ги остави без ток. Но се сети, че Ченко има мерник за нощно виждане, докато самият той нямаше. Затова само се обърна и бавно запълзя нагоре по стълбите.

Ан Яни буквално се спъна в обувките на Хелън Родин. Бяха поставени прилежно една до друга в основата на оградата. Черни, лачени, с високи токчета, те хвърляха едва забележими отблясъци. Докато ходеше приведена покрай оградата, Яни ги ритна и безпогрешно разпозна звука на празни обувки. Наведе се, вдигна ги и ги закачи на оградата за токовете.

— Хелън — прошепна тя. — Хелън! Къде си?

И тогава чу глас:

— Тук съм.

— Къде?

— Тук! Върви напред.

Яни продължи да върви. След няколко крачки различи тъмна фигура, свита на кълбо в основата на оградата.

— Изпуснах си телефона — каза Хелън Родин. — Не мога да го намеря.

— Добре ли си?

— Не ме улучи. Подскачах като умопобъркана. Но куршумът мина много близо. Уплаших се. Изпуснах телефона и побягнах.

Хелън се надигна в седнало положение. Яни приклекна до нея.

— Виж — каза Хелън и протегна ръка. В разтворената й длан блестеше нещо. Монета. От двайсет и пет цента, нова и лъскава.

— Какво е това? — попита Яни.

— Четвърт долар.

— Е, и?

— Ричър ми го даде. — Тя се усмихна. Яни видя как белите й зъби проблеснаха за миг на лунната светлина.

Ричър се прокрадваше безшумно по коридора, като отваряше врати вляво и вдясно и претърсваше стаите. Всички бяха празни. В подножието на стълбището се спря. Влезе заднишком в някакво празно помещение, пет на три метра, служило в миналото за килер. Приклекна, постави ножа на пода и извади телефона си.

— Сержант! — прошепна той.

Кеш отговори начаса:

— Ааа, появи ли се?

— Телефонът беше в джоба ми.

— Яни е открила Хелън. Момичето е добре.

— Чудесно. Мазето и приземният етаж са чисти. Май накрая ще се окажеш прав. Роузмари е на тавана.

— Сега там ли отиваш?

— Мисля, че се налага.

— Трупове?

— Засега два.

— Горе те чакат още хора значи.

— Ще внимавам.

— Прието, край.

Ричър прибра телефона в джоба си и вдигна ножа от пода. Изправи се и запристъпва по коридора. Стълбището беше в задната част на сградата. Широко, с извити парапети и полегати стъпала. Доста импозантно за времето си. След първото крило имаше площадка. Ричър се изкачи заднишком до средата на крилото. Така щеше веднага да забележи, ако някой наднича отгоре иззад парапета. Гледаше да се придържа близо до стената. Дървените стълбища най-често скърцат по средата на стъпалото. Движеше се бавно, като пробваше с тока на обувката си всяко следващо стъпало и внимателно пренасяше тежестта на тялото си върху него. Полека и безшумно. Капитански обувки. Все за нещо да стават и те. На петото стъпало главата му се озова на едно ниво с пода на горния етаж. Вдигна пистолета. Пристъпи още една крачка назад. Вече виждаше целия горен коридор. Беше празен. Притихнал, застлан с мокет, осветен от една-единствена слаба крушка. Нищо забележително, освен шестте затворени врати — по три от всяка страна. Той изпусна въздуха от дробовете си и изкачи останалите няколко стъпала до площадката. Премести се плътно вляво, до стената, и полека изкачи второто крило до горния етаж. Навлезе в коридора.

А сега какво?

Шест затворени врати. Кой къде е? Тръгна бавно към предната част на къщата. До първата врата спря и се ослуша. Не се чуваше нищо. Пристъпи към следващата врата. И там нищо. Продължи нататък, но преди да стигне до последната врата, от горния етаж се чу шум. Някакви неясни звуци, които се разпространяваха през дъските на пода. И които не можеше да определи с точност. Някакво приплъзване, после изстъргване, после хрущене, които се повтаряха ритмично едно след друго, като в края на всеки цикъл се чуваше лека, но отчетлива стъпка. Ричър се заслуша, извил шия нагоре, към тавана. В този момент вратата на последната стая се отвори и Ричър се озова лице в лице с Григор Лински. Като го видя, Лински замръзна.

Беше облечен с познатия двуреден костюм — сив, с маншети на крачолите. Ричър го наръга с ножа в гърлото. Без да се замисли, с дясната ръка, инстинктивно. Заби острието и го завъртя наляво. Прережи гръкляна, та да замлъкне. Дръпна се настрани, за да избегне бликналата кръв. Подхвана го изотзад под мишниците и го замъкна обратно в стаята, от която беше излязъл. Беше кухня. Лински си беше правил чай. Ричър угаси газовия котлон под чайника. Постави ножа и пистолета на кухненския плот. Наведе се, хвана главата на Лински с две ръце, завъртя я надясно, после рязко я дръпна наляво. Шийните му прешлени се строшиха. Звукът беше достатъчно силен, за да се чуе из цялата къща. Ричър взе ножа и пистолета, застана до вратата и се ослуша. Нищо освен познатото приплъзване, изстъргване, хрущене и накрая човешка стъпка. Излезе обратно в коридора. И тогава се сети.

Стъкло.

Кеш беше открил огън по позицията на Ченко на горния етаж и като добър снайперист се бе опитал да причини максимални щети с един изстрел. На свой ред, също като добър снайперист, Ченко сега се опитваше да приведе работното си място във функционален вид. Като почистваше счупените стъкла по пода. Възможността да ползва повторно тази конкретна стая за стрелба беше двайсет и пет процента, затова искаше да си разчисти пътя до прозореца.

Това обясняваше ритмичните звуци, които се чуваха от горния етаж. Ченко замиташе с крак парчетата стъкло по пода. Като след всяко замитане правеше крачка напред с другия крак, за да повтори операцията. Целта му беше да си проправи пътечка през средата на стаята, колкото да мине от вратата до прозореца. За да не се подхлъзне, ако му се наложи да вземе разстоянието тичешком.

Докъде ли беше стигнал?

Пристъпвайки безшумно в мрака, Ричър се добра до другото стълбище. Беше идентично с предишното. С широки ниски стъпала, извито, с междинна площадка. Заизкачва се заднишком, като се ослушваше. Ритмичните шумове продължаваха: приплъзване, стъргане, хрущене, стъпка. Коридорът на третия етаж имаше същото разположение като на втория, но не беше застлан с мокет. Подът беше от голи дъски. В средата имаше стол с облегалка. Всички врати бяха отворени. Север се падаше вдясно. Ричър усети полъх на нощен въздух. Като се придържаше плътно до стената, той се запромъква напред. Шумовете се усилваха. Затаи дъх. Завъртя се бавно на пета и пристъпи крачка вляво. Озова се точно срещу вратата.

Ченко беше на три метра и половина. С лице към прозореца, чиято долна половина беше вдигната и залостена зад горната. Стъклата ги нямаше. В стаята нахлуваше студ. Ченко си проправяше пътечка от вратата към прозореца. До целта оставаше по-малко от метър. Беше прегърбен, изцяло погълнат от задачата. За него това беше жизненоважно. Едно подхлъзване, и щеше да загуби ценно време за стрелба.

Ченко беше дисциплиниран боец.

Но му оставаха около десетина секунди живот.

Ричър прибра ножа в джоба си, за да освободи дясната си ръка. Стегна мускули. Пристъпи безшумно напред по проправената от Ченко пътечка. Четири тихи стъпки. Ченко го усети. Тялото му се напрегна. Ричър го улови за врата. С една ръка. Стисна го здраво. Направи още една голяма крачка, като буташе Ченко пред себе си, и го изхвърли през прозореца с главата напред.

— Предупредих те — прошепна той на мрака отвън. — Трябваше да ме довършиш, когато имаше възможност.

Той извади телефона от джоба си.

— Сержант!

— Тук!

— Погледни прозореца на третия етаж, откъдето се стреляше. Виждаш ли го?

— Виждам го.

— От него току-що падна един тип. Трябва да е долу на земята. Ако се надигне, застреляй го.

Ричър прибра телефона в джоба си и тръгна да търси вратата за таванското помещение.

Откри Роузмари Бар напълно невредима, седнала на пода в таванското помещение. Глезените и китките й бяха овързани с лепенки, лепенка имаше и през устата й. Ричър допря пръст до устните си. Тя кимна. Той разряза лепенките с окървавения нож и й помогна да се изправи. Отначало тя се олюляваше. После се окопити и дори се поусмихна. Ричър си каза, че каквито и страхове да бе изпитала през изминалите часове, какъвто и прилив на възторг да изпитваше в момента — всичко това беше неутрализирано от желязната решимост да помогне на брат си. Ако тя оцелееше, и той щеше да оцелее. Вярата я беше крепила през цялото време.

— Няма ли ги вече? — попита шепнешком тя.

— Не, с изключение на Раскин и Зека — прошепна в отговор Ричър.

— Раскин се самоуби. Зека го накара. Чух ги как си приказват. Задето се е оставил да му вземеш телефона.

— Къде според теб се крие Зека?

— Повечето време е в дневната. На втория етаж.

— Коя врата?

— Последната вляво.

— Добре, ти стой тук — прошепна Ричър. — Отивам да го очистя и веднага се връщам.

— Не мога да остана тук. Трябва да ме изведеш навън.

Ричър помисли.

— Добре, но ще пазиш тишина. И на поглеждай настрани.

— Защо?

— Има трупове.

— Много се радвам.

Ричър й подаде ръка и двамата заслизаха по стълбите. Той я остави в коридора на третия етаж и продължи надолу до втория. Всичко беше тихо. Последната врата вляво беше затворена. Даде й знак да дойде при него и те слязоха заедно на първия етаж. Преминаха по коридора и стигнаха до предната част на къщата. Влязоха в стаята, през която беше проникнал. Той й помогна да прекрачи през перваза на прозореца и посочи с пръст:

— По тази алея ще излезеш на пътя. Там завиваш надясно. Ще кажа на другите, че идваш. Ще те чака един мъж в черни дрехи с пушка. Той е от нашите.

Няколко мига тя постоя нерешително. После се наведе, изу обувките си, стисна ги в ръце и хукна да бяга през калта, право на запад, към пътя. Ричър извади телефона.

— Сержант! — прошепна той.

— Тук!

— Роузмари Бар идва към теб.

— Супер!

— Събери другите и я пресрещнете. Камерите са извън строя. После ме чакайте. Ще ви се обадя.

— Прието, край.

Ричър прибра телефона. Обърна се и тръгна из притихналата къща да търси Зека.

17

В крайна сметка, всичко се свежда до чакане. Умееш ли да чакаш, доброто ще те намери само. Или пък злото. Ричър се обърна и запристъпва в мрака обратно към втория етаж. Последната врата вляво си оставаше все така затворена. Той влезе в кухнята. Лински лежеше по гръб на пода, в локва кръв. Ричър запали газовия котлон под чайника. После се върна обратно в коридора. Безшумно се промъкна до предната част на къщата и се стаи, облегнат на стената зад последната врата вляво.

И зачака.

Чайникът завря след пет минути. Чучурът засвири — отначало ниско и приглушено, после все по-пронизително и нетърпеливо. След десет секунди цялата къща се огласяше от истеричен писък. След още десет секунди вратата вдясно от Ричър се отвори и от нея излезе дребничък мъж. Ричър го остави да направи крачка напред, след това пристъпи зад него, хвана го за рамото, извъртя го назад и притисна дулото на револвера в гърлото му.

После го загледа изумен.

Зека. Нисък, широкоплещест старец, сбръчкан и изкривен, на неопределена възраст, приличен повече на призрак, отколкото на човешко същество. Кожата му беше покрита с морави белези и бели петна от витилиго. Лицето му беше изкривено в постоянна гримаса на омраза и животинска жестокост. Беше невъоръжен. Осакатените му ръце и без това изглеждаха неспособни да държат оръжие. Ричър го подкара заднишком с пистолета към кухнята, откъдето идваше шумът. Който беше станал непоносим. Пресегна се с лявата си ръка и угаси пламъка. После подкара Зека обратно към дневната. Свиренето заглъхна постепенно, като въздушна сирена, която бавно спира да се върти. Къщата отново утихна.

— Всичко свърши — каза Ричър. — Ти загуби играта.

— Играта никога не свършва — отвърна Зека. Гласът му беше нисък, гръден и дрезгав.

— Тоя път не позна — каза Ричър. Дулото на револвера беше забито в адамовата ябълка на пленника му. Той не го виждаше, но го усещаше. Ричър бавно дръпна ударника назад. Полека и методично, за да издаде познатия метален звук: дзън-дзън щрак-щрак. Звук, който не може да се сбърка с нищо друго.

— Аз съм на осемдесет години — каза Зека.

— И на сто да си, все ми е тая — отвърна Ричър. — Загиваш.

— Глупак — каза Зека. — Искам да кажа, че съм преживял какво ли не. И много по-страшни от теб са ме плашили. Още преди да се родиш.

— Никой не е по-страшен от мен.

— Не се ласкай. Ти си едно нищо.

— А, така ли? — попита Ричър. — Ти пък тази сутрин си бил жив, а утре вече няма да си. Значи съм по-скоро нещо, не смяташ ли?

Зека не отговори.

— Играта свърши — каза Ричър. — Повярвай ми. Извървял си един дълъг и неравен път, но вече си стигнал до края му. Все някога трябваше и това да стане.

Зека мълчеше.

— Знаеш ли кога е рожденият ми ден?

— Не, разбира се.

— През октомври. Знаеш ли на коя дата?

— Разбира се, че не знам!

— Ще научиш по трудния начин. Започвам да броя наум. Като стигна до датата, ще дръпна спусъка.

Ричър започна мислено да брои. Първи, втори. Гледаше Зека право в очите. Пети, шести, седми, осми. Никаква реакция. Десети, единайсети, дванайсети.

— Какво искаш? — попита внезапно Зека.

Време е за преговори.

— Искам да поговорим.

— Да говорим ли?

— До дванайсети — каза Ричър. — Толкова ти стигнаха силите. След което се предаде. И знаеш ли защо? Защото искаш и този път да оцелееш. Това е дълбоко вкоренен инстинкт. И другояче не би могло да бъде. Иначе как би доживял до такава възраст? Може би самият ти не разбираш колко дълбоко е вкоренен той у теб. Навик, рефлекс. Раздай картите, направи следващия ход, оцелей до следващата игра, поеми следващия риск. То е закодирано в гените ти. Това си ти.

— Е, и?

— Ами вече си намери конкуренция. Това, което си ти, срещу това, което съм аз.

— И какво си ти?

— Аз съм този, който току-що изхвърли Ченко от прозореца на третия етаж. Като преди това смазах с голи ръце Владимир. Защото не ми харесваше как постъпват с беззащитни хора. Затова сега двубоят е между твоето силно желание да оцелееш и моето силно желание да ти пръсна черепа и да бръкна с пръст в дупката от куршума.

Никаква реакция.

— Един изстрел в главата, и край. Угасваш. Изборът е твой. Да поживееш още ден, да раздадеш още веднъж картите. Или да умреш сега.

В очите на Зека видя студена пресметливост. Видя го как преценява ситуацията и разиграва различни сценарии.

— Бих могъл да те метна надолу по стълбите — продължи Ричър. — За да допълзиш до стаята и да хвърлиш един поглед на Владимир. След като ги убих със Соколов, им прерязах гърлата. За развлечение. Такъв съм си аз. Така че не си въобразявай, че се шегувам. Ще те пречукам и няма да ми мигне окото.

— Какво искаш? — попита отново Зека.

— Да ми помогнеш да реша един проблем.

— Какъв проблем?

— Има един невинен човек, когото искам да измъкна от затвора. Затова искам от теб да кажеш истината пред един детектив на име Емерсън. Истината, цялата истина и нищо друго освен истината. Да посочиш Ченко като извършител на убийствата на площада, както и Владимир като убиец на момичето, както и съответния убиец на Тед Арчър. И всичко останало, което сте направили. Отначало докрай. Включително това, че ти и Лински сте организаторите.

В очите на Зека проблесна искрица.

— Няма смисъл. Така или иначе, ще получа смъртна присъда.

— Така е. В това няма съмнение. Но поне утре ще си жив. Също и вдругиден. И на следващия ден. Обжалването може да трае с години. Понякога и десет. Ако извадиш късмет, могат да те отърват заради процедурна грешка. Да избягаш от затвора. Да те помилват. Междувременно може да стане земетресение, революция, световен катаклизъм.

— Малко е вероятно.

— Вероятността е минимална — каза Ричър. — Но това би било точно в твой стил. Ти не би пропуснал и най-минималния шанс да оцелееш. Дори и за една минута. А сега ти се дава шанс. Или не ти се дава. От теб зависи.

Никаква реакция.

— Ти и без това вече ми отговори — продължи Ричър. — Когато се предаде на дванайсети. Доста бързо капитулира. Октомври има трийсет и един дни, по теорията на вероятностите трябваше да се откажеш някъде към петнайсети или шестнайсети. Един каргоиграч би изчакал докъм двайсети. Но ти изкара едва до дванайсети. Не защото си страхливец. В това поне никой не може да те упрекне. А защото си свикнал да оцеляваш. Такъв си по природа. Но сега искам да ми го докажеш и на практика.

Никаква реакция.

— Тринайсети — продължи Ричър. — Четиринайсети, петнайсети, шестнайсети.

— Добре де — прекъсна го Зека. — Печелиш. Ще говоря с детектива.

Ричър го прикова към стената с дулото на револвера и извади телефона.

— Сержант!

— Тук!

— Идвайте всички. Ще ви отворя вратата. Франклин, чуваш ли ме? Събуди онези, както говорихме.

Телефонът в ръката му замлъкна. Франклин беше прекъснал конферентната връзка, за да почне да звъни.

Ричър завърза ръцете и краката на Зека с кабели от настолните лампи и го остави на пода в дневната. Слезе на приземния етаж. Хвърли поглед в стаята с мониторите. Владимир лежеше на пода в огромна локва кръв. С широко отворени очи и продупчено гърло. Соколов се беше захлупил с лице върху масата. Кръвта му беше опръскала всичко наоколо. Сигурно беше заляла и разклонителите, понеже южният монитор бе угаснал. Останалите три още имаха образ — призрачно зелен. На западния монитор се виждаше как по алеята се приближават четири фигури. Яркочервени, преливащи в жълто, с бледозеленикав ореол. Пристъпваха бързо в плътна група. Ричър загаси лампите и затвори вратата. Премина по коридора и отвори входната врата.

Ан Яни влезе първа. След нея Кеш. После Роузмари и накрая Хелън Родин. Хелън беше боса и носеше обувките си в ръка. Цялата покрита с кал. Спря се на прага и прегърна Ричър. После пристъпи вътре.

— Каква е тази миризма? — попита Ан Яни.

— На кръв — отвърна Ричър. — И на други органични течности от най-различно естество.

— Всички ли са мъртви?

— С изключение на един.

Той ги поведе нагоре. Пред вратата на дневната спря Роузмари Бар и й каза:

— Зека е вътре. Сигурна ли си, че искаш да го видиш?

Роузмари кимна.

— Искам — отвърна тя. — За да му задам един въпрос.

И тя пристъпи в дневната. Зека лежеше на пода, където го бе оставил Ричър. Роузмари се надвеси над него и попита — с равен, леден тон:

— Защо го направи? В известен смисъл разбирам целите и изкривената ти логика. Но защо просто не използва Ченко от надлеза? Защо ти трябваше да злепоставяш брат ми?

Зека не отговори. Лежеше на една страна, вперил поглед в пространството, но явно виждаше нещо свое. Във всеки случай не Роузмари Бар.

— Въпрос на психология — каза Ричър.

— Чия, неговата ли?

— Не. Нашата. Човешката.

— Какво искаш да кажеш?

— На него му е била нужна интрига — каза Ричър. — Различна от реално случилото се, предназначена за отвличане на общественото внимание, което е трябвало да се насочи към стрелеца, за да забрави за жертвите. Защото ако жертвите останеха в центъра на вниманието, щяха да възникнат твърде много въпроси.

— И по тази причина е пожертвал Джеймс.

— Това му е в природата. Джеймс не е единствената жертва. Има дълъг списък.

— Но защо?

— Загубата на един човешки живот е трагедия. Загубата на милион човешки живота — статистика.

— Йосиф Сталин — допълни Ан Яни.

Ричър изрита Зека встрани и придърпа дивана, сложен до прозореца. Сграбчи Зека за яката и го повлече към дивана. Тръсна го в единия край и го подпря в седнало положение на облегалката за ръце.

— Нашият главен свидетел — каза той.

После постави Кеш с пушката до прозореца. Каза на Яни да донесе отнякъде три стола. Подреди няколко кресла покрай стените. Яни домъкна на три пъти три стола от трапезарията. Ричър ги подреди в редичка срещу дивана. Получи се нещо като зала за конференции с диван, кресла и столове, подредени в правоъгълник, само че без голяма маса в средата.

Дрехите му бяха започнали да изсъхват. Само тук-там по шевовете бяха още тъмни от влага. Той прокара пръсти през косата си и я приглади с длани. Погледна часовника си. Наближаваше четири сутринта. По това време съпротивата е най-ниска. Нещо, свързано с биоритмите.

— Сега сядаме и чакаме — каза той.

Наложи им се да чакат по-малко от половин час. След което чуха шум от приближаващи се коли в далечината. Шляпане на гуми по асфалта и рев на двигатели. После хрущене на чакъл. Бяха завили по алеята към входа. Бяха общо четири. Ричър слезе на долния етаж и отвори вратата. Пред себе си видя черния шевролет събърбън на Франклин. И Емерсън, който тъкмо слизаше от един сив форд краун виктория. И някаква дребна жена с къса черна коса, която затваряше вратата на син форд торъс. Алекс Родин слезе последен от сребристо беемве и щракна дистанционното. Родин беше единственият, който заключи колата си.

Ричър се дръпна встрани и ги остави да се съберат в антрето. После ги поведе нагоре. Покани Алекс Родин, Дона Бианка и Емерсън да седнат един до друг на трите кухненски стола, от ляво на дясно. Франклин настани в креслото до Ан Яни, а Роузмари Бар и Хелън Родин — в двете отсрещни кресла. Така баща и дъщеря се гледаха през стаята. Кеш беше заел позиция до прозореца. Ричър се дръпна назад и се облегна на касата на вратата.

— Говори! — каза той.

Но Зека мълчеше.

— Мога всичките тия да ги изпратя да си ходят — каза Ричър. — Точно толкова лесно, колкото ги й доведох. И тогава почваме отново да броим. Направо от седемнайсети.

Зека въздъхна. Започна да говори. Отначало бавно, после по-бързо. Разказът му беше дълъг. Толкова дълъг и толкова заплетен, че на места слушателите трудно следваха нишката. Постепенно изплуваха подробности от предишни престъпления, между които никой досега не бе направил връзка. Накрая стигна до процедурата за възлагане на общински поръчки. Назова точно служителя, когото беше купил. Не само с пари. Но и с момичета, доставяни на малки групи в някаква вила на Карибите. Някои от тях съвсем млади. Разправи за гнева на Тед Арчър, за двегодишните му търсения, при които бил стигнал почти до истината. Описа засадата, организирана един понеделник сутрин, при която бил използван Джеб Оливър. Червеният додж му бил наградата за направената услуга. На това място Зека поспря, замисли се, после продължи. Описа взетото два месеца по-късно решение за премахване на Олийн Арчър, която междувременно също се бе превърнала в заплаха. Разказа подробно за замислената от Ченко подмяна, планирана набързо, но старателно, включително подмамването на Джеймс Бар да напусне дома си за няколко часа с обещание за интимна среща със Санди Дюпре. Разказа за изчерпването на Джеб Оливър като изпълнител, като им описа точно къде да търсят трупа. Разказа им и точно как Владимир бе убил Санди, за да спрат Ричър. Като цяло Зека говори повече от трийсет минути с вързани зад гърба ръце, после внезапно спря и Ричър отново видя студена пресметливост в очите му. Вече обмисляше следващия си ход. Поредното раздаване на картите. Процедурна грешка. Бягство. Помилване. Десетгодишно обжалване.

В стаята настана тишина.

— Невероятно — обади се Дона Бианка.

Ричър каза:

— Продължавай!

В отговор Зека само го погледна.

— Пропускаш нещо — каза Ричър. — Искам да ни разкажеш за човека, когото имате вътре. Това очакваме да чуем всички.

Зека премести погледа си. Най-напред огледа Емерсън. После Дона Бианка. Накрая Алекс Родин. Един по един, от дясно на ляво. Накрая отново погледна Ричър.

— Ти си свикнал да оцеляваш — каза Ричър. — Но от друга страна, не си глупак. Няма да има процедурна грешка. Нито бягство. Ти си на осемдесет години и няма да издържиш още десет години обжалвания. И си го знаеш много добре. Защо тогава проговори?

Зека мълчеше.

— Защото знаеше, че рано или късно ще говориш със свой. С някого, когото си купил. Когото притежаваш. Прав ли съм?

Зека бавно кимна.

— Някой, който в момента е тук, сред нас.

Зека отново кимна.

— Има едно нещо, което през цялото време не ми даваше покой — каза Ричър. — Още от самото начало. Дълго време не знаех дали съм прав, или се оставям да ме води самолюбието. Затова се заинатих и го разчовърках отвсякъде. Докато накрая реших, че съм прав. Виждате ли, докато бях на военна служба, аз бях страхотен следовател. Може би най-добрият, когото някога бяха имали. Бях готов да се изправя срещу когото и да било, за да си премерим силите. И знаете ли какво реших?

— Какво — попита Хелън Родин.

— Реших, че колкото и да се смятам за добър, на мен никога не би ми хрумнало да изпразня брояча на паркинга. Никога. И след сто години. Изобщо нямаше да ми мине такава мисъл. И започнах да се питам: наистина ли Емерсън е по-добър следовател от мен? Или просто е знаел, че вътре има монета с отпечатъци?

Никой не проговори.

— Емерсън, разбира се, не е по-добър от мен — продължи Ричър. — Това просто не е възможно. Така реших. — Той се обърна към Зека: — Като улика тази монета наистина дойде в повече. Нали вече и ти го разбираш? Чия идея беше тя, на Ченко ли?

Зека кимна.

— Но ти е трябвало да се противопоставиш — каза Ричър. — А ти, Емерсън, е трябвало да не я пипаш. Да си беше останала в брояча. Не ти е била необходима, за да си изградиш хипотезата.

— Говориш глупости! — каза Емерсън.

Ричър поклати глава.

— След тази случка много неща ми се наместиха. Прочетох разпечатките от обажданията до 911, както и от разговорите между патрулните коли. Ти много бързо си взел решение. При всичките противоречиви сигнали, при цялото объркване, само след двайсет минути си грабнал радиостанцията и си започнал да обясняваш на хората си, че имат работа със самотен убиец психопат с автоматична карабина. Към дадения момент подобно заключение е било напълно безпочвено. Шест изстрела в безразборна последователност — ами че това спокойно са могли да бъдат шест хлапета с по един пистолет. Но ти си знаел, че не са.

— Глупости! — каза отново Емерсън.

Ричър пак поклати глава.

— Последното доказателство ми го даде лично шефът ти, ето този тук, докато преговарях с него. Обясних му, че трябва да каже истината пред един детектив на име Емерсън. Не казах ченгетата по принцип, не казах Алекс Родин или окръжния прокурор. Казах: пред Емерсън. Като чу името ти, очите му проблеснаха. Опита се уж да размисля минута-две, колкото за фасон, но общо взето, бързо се съгласи. Защото реши, че докато ти си насреща, нещата ще се оправят.

Тишина. После се обади Кеш:

— Да, но нали Олийн Арчър се била обърнала лично към Алекс Родин и той потулил случая? Нали това бяхте установили?

Ричър за пореден път поклати глава.

— Установихме само, че Олийн е ходила в кабинета на окръжния прокурор. Аз лично също ходих там. Това беше първото нещо, което направих, след като пристигнах в този град. И мога да те уверя, че Алекс Родин се е обзавел с едни доста страховити цербери на вратата. Той явно не е човек, който обича да го безпокоят за щяло и нещяло. Обзалагам се, на каквото щеш, че са казали на Олийн, че въпросът й е от компетентността на полицията. Нейната колежка ни разправи, че я нямало цял следобед. Допускам, че церберите на Родин са я пратили на другия край на града, в полицейския участък, където се е натъкнала на нашия приятел Емерсън.

В стаята отново настана тишина.

После Зека се размърда на дивана.

— Емерсън, направи нещо, за бога!

— Нищо не може да направи — каза Ричър. — Аз не съм глупак, както знаеш. Мисля в перспектива. Предполагам, че Емерсън има 9-милиметров „Глок“ в кобура под мишницата си, но аз стоя зад гърба му с .38-калибров „Смит“ и с нож, Кеш е насреща му със снайперска карабина, скрита зад дивана, пък и какво ли толкова би могъл да направи? Да ни избие всичките и да го представи като някаква страховита престрелка, но как ще се оправя после с Ен Би Си?

Емерсън го изгледа неразбиращо.

— С Ен Би Си ли? — попита Кеш.

— Преди малко видях Яни да си играе с копчетата на телефона. Допускам, че всяка дума от тази стая се предава в студиото.

Ани вдигна телефона си нагоре.

— По открит канал — обясни тя. — Звукът се записва дигитално на три отделни твърди диска плюс на две аналогови касети. Още отпреди да се качим на хамъра.

Кеш я изгледа смаян.

— Сега разбирам защо ми зададе този тъп въпрос за нощния прицел. И защо говореше на себе си като спортен коментатор.

— Тя си е журналистка — каза Ричър. — Това тук ще й донесе „Еми“.

Всички мълчаха напрегнато.

— Детектив Бианка — каза високо Ричър. — Повишена сте в началник на Криминалния отдел. Как се чувствате?

Яни направи гримаса. Ричър пристъпи напред, наведе се над Емерсън и бръкна под сакото му. Като се изправи, в ръката си държеше деветмилиметров „Глок“. Подаде го на Бианка.

— Хайде, извършете ареста — каза той.

В този момент по лицето на Зека се разля усмивка. Вратата се разтвори и в стаята се появи Ченко.

Беше целият покрит в кал, дясната му ръка беше счупена или изкълчена в рамото, или може би ключицата беше изместена, или и трите заедно. Китката му беше мушната между копчетата на ризата вместо в превръзка. Но на лявата ръка й нямаше нищо. Беше съвсем здрава. Защото първото нещо, което Ричър видя, когато се извърна към него, беше нетрепващата отрязана цев на гладкоцевна пушка. Неподвижна, нетрепваща, насочена право в корема му. Откъде ли я е взел? — помисли си той. Може би от колата си? Колите откъм изток ли бяха паркирани? Не че имаше някакво значение.

Ченко погледна Бианка.

— Махни го тоя пищов — изкомандва той.

Бианка се наведе и постави глока на Емерсън на пода. Не се чу никакъв звук заради дебелия мокет.

— Благодаря — каза Ченко.

Всички мълчаха.

— Струва ми се, че по едно време като че ли бях позагубил съзнание — каза Ченко. — Но уверявам ви, сега съм много по-добре.

— Ние винаги оцеляваме — чу се гласът на Зека от другия край на стаята. — Такава ни е природата.

Ричър не се обърна. Погледът му беше прикован към пушката на Ченко. „Бенели Нова“, дванайсети калибър, тип „помпа“. С пистолетна ръкохватка и отрязан приклад. И с отрязана пред ложата цев. С четири патрона в магазина. Красиво оръжие, обезобразено от вандали.

— Емерсън — провикна се Зека. — Ела да ме отвържеш.

Ричър чу как зад гърба му Емерсън се надигна от стола.

Вместо да се обръща, той направи крачка напред и леко встрани, по-близо до Ченко. Беше с две глави по-висок от него и два пъти по-широк.

— Трябва ми нож — каза Емерсън.

— Военният има — каза Ченко. — Сигурен съм, като гледам какво е направил с приятелите ми долу.

Ричър се приближи още малко към него. Двамата бяха странна гледка. Едър и дребен мъж, застанали на по-малко от метър един срещу друг, като пушката в ръцете на дребния почти се допираше в корема на едрия. Кръстът на Ричър беше на височината на гръдния кош на Ченко.

— Дай ножа! — каза Емерсън.

— Ела да си го вземеш — отвърна Ричър.

— Плъзни го по пода.

— Няма.

— Ще стрелям — каза Ченко. — Дванайсети калибър, в корема.

И после какво? — помисли си Ричър. — С тая помпа трудно ще се оправиш с една ръка.

— Стреляй де — каза той.

Всички го гледаха. В гърба си усещаше няколко чифта очи. Ушите му бучаха от тишината и нахлулата в мозъка кръв. Изведнъж си даде сметка за различните миризми в стаята. Миризмата на прах по мокета, на износени мебели, миризмата на напрежение и първосигнален страх, ароматът на влажен нощен въздух, нахлуващ от отворената врата на долния етаж и от разбития прозорец на горния, въздух, който носеше със себе си богатите миризми на мокра пръст и тор и на още нещо, което напълваше и растеше из близките ниви.

— Хайде де — каза той. — Стреляй.

Ченко не стреля. Не направи нищо. Двамата с Ричър стояха един срещу друг и се гледаха. Ричър знаеше точно разположението на хората и мебелите в стаята. Самият той ги беше подредил така. Представи си ги мислено. Ченко беше застанал до вратата с лице към прозореца. Всички останали гледаха в обратната посока — към вратата. Ричър беше точно срещу Ченко — толкова близо, че можеше да го пипне. Кеш му се падаше право в гръб, доста далеч, облегнат на прозореца, и го наблюдаваше. Зека беше на дивана и гледаше в същата посока. Емерсън се намираше горе-долу по средата на стаята, застанал нерешително близо до Зека. Ан Яни, Франклин, Хелън и Роузмари Бар бяха насядали в креслата покрай стените, с извърнати към него глави. И накрая Бианка и Алекс Родин на кухненските си столове, обърнати назад, с разширени от ужас очи.

Ричър знаеше къде се намират всички, знаеше и какво гледат.

— Стреляй! — каза той. — Цели се в колана. Това ще свърши работа.

Ченко не стреля. Стоеше и го гледаше. Ричър беше толкова грамаден и толкова наблизо, че освен него Ченко не виждаше нищо друго. Сякаш двамата бяха сами в стаята.

— Ще ти помогна — каза Ричър. — Ще преброя до три, и тогава натискаш спусъка.

Ченко стоеше и го гледаше.

— Разбра ли ме?

Никакъв отговор.

— Едно! — каза Ричър.

Никаква реакция.

— Две!

И Ричър направи широка крачка встрани. Кеш стреля иззад дивана в указаната от него точка — точно там, където се бе намирал допреди миг коланът му. Гръдният кош на Ченко експлодира.

След което Кеш спокойно положи пушката обратно на пода — толкова тихо, колкото я бе вдигнал.

Две патрулни коли от нощната смяна дойдоха да откарат Зека и Емерсън. След тях пристигнаха четири линейки да приберат труповете. Дона Бианка попита Ричър какво точно се е случило на първите три жертви. Ричър й обясни, че няма никаква представа. Може би някакъв техен вътрешен спор. Нормално е разбойници да се сбият помежду си. Бианка не настоя повече. Роузмари Бар помоли Франклин за мобилния му телефон и почна да звъни на болниците в района, търсейки безопасно легло за брат си. Хелън и Алекс Родин бяха седнали един до друг и тихо си говореха. Сержант Кеш, по стар казармен навик, беше задрямал на стола си. Поспи, когато можеш. Ан Яни приближи до Ричър и му каза:

— Истинският мъж е готов през цялата нощ.

Ричър се сети за отворената линия на телефона й. Усмихна се.

— Аз обикновено съм си в леглото преди дванайсет.

— Аз също — каза Яни. — Сама. Помниш ли адреса?

Ричър отново се усмихна. Слезе долу, заобиколи къщата и погледна небето. На изток се развиделяваше. Точно над хоризонта черното беше станало лилаво. Той се обърна и изпрати с поглед носилката, която двама санитари тъкмо вкарваха през задната врата на последната линейка. Владимир тръгваше на последния си път, ако се съдеше по размера и очертанията на трупа под чаршафа. Ричър изпразни джобовете си и остави половинката от визитната картичка на Емерсън, салфетката с номера на Хелън Родин, револвера и армейския нож на Кеш — всичко това на спретната купчинка до прага на входната врата. После попита санитарите дали не биха го закарали до града. Каза си, че може да тръгне пеша от болницата към автогарата още преди да е изгряло слънцето. Някъде по обяд щеше да бъде в Индианаполис. Там щеше да си купи чифт обувки и преди следващия залез да е някъде другаде — където му видеха очите.

Информация за текста

© 2005 Лий Чайлд

© 2005 Боян Дамянов, превод от английски

Lee Child

One Shot, 2005

Сканиране, разпознаване и редакция: ultimat, 2009

Издание:

Лий Чайлд. Един изстрел

Издателство „Обсидиан“, София, 2005

Редактор: Димитрина Кондева

Художник: Николай Пекарев

Техн. редактор: Людмил Томов

Коректор: Здравка Славянова

ISBN 954–769–101–5

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/14647]

Последна редакция: 2009-11-19 11:00:00

1

Легендарна фигура от Дивия запад, женският еквивалент на Бъфало Бил. — Б.пр.

Content

Лий Чайлд
Един изстрел

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

Информация за текста

1