Лий Чайлд

Смъртоносна жега

Хората смятат, че писането на книги е занимание за самотници. Но грешат. Това е работа на цял екип и аз имам голям късмет, че навсякъде, където ме издават, до мен има прекрасни и талантливи помощници.

Затова посвещавам тази книга на всички вас, които сте работили върху някой от моите романи или сте продали поне един екземпляр от тях. Твърде много сте, за да ви изброя поименно, но и прекалено важни, за да не ви спомена.

1

Наблюдателите бяха трима — двама мъже и едно момче. Не използваха бинокли, а далекогледи. Въпрос на разстояние. Заради терена трябваше да останат на километър и половина от обекта. По-наблизо нямаше прикритие. В тази гола, леко хълмиста равнина всичко бе обгорено от слънцето до сиво-кафяво — и тревата, и камъните, и песъчливата почва. Най-близкото сигурно скривалище бе това, в което се намираха — широко, сухо дере, издълбано преди милион години в епоха на съвсем друг климат, когато тук бе имало дъждове, папрати и буйни реки.

Мъжете лежаха в праха по корем и притискаха далекогледите към очите си, а ранното слънце напичаше гърбовете им. Лазейки на колене, момчето им носеше вода от хладилната чанта, оглеждаше за гърмящи змии и водеше записки в бележника си. Още преди разсъмване бяха пристигнали с прашен пикап по заобиколния път, през пущинака откъм запад. После метнаха върху колата мръсно платнище и го закрепиха с камъни. Промъкнаха се до ръба на дерето и вдигнаха далекогледите тъкмо когато ранното утринно слънце изгряваше зад червената къща на километър и половина от тях. Беше петък, петото им поредно утро, и вече нямаха теми за разговор.

— Часът? — обади се единият от мъжете. Гласът му звучеше носово заради замижалото око.

Момчето погледна часовника и отговори:

— Седем без десет.

— Започва се — каза мъжът с далекогледа.

Момчето разтвори бележника и се приготви да води същите записки, както през отминалите четири дни.

— Кухнята светна — каза мъжът.

Момчето записа. Седем без десет, кухнята светна. Кухнята беше обърната към тях, на запад, тъй че и след изгрев-слънце в нея оставаше тъмно.

— Сама ли е? — попита момчето.

— Както винаги — каза вторият мъж, присвивайки око.

Прислужницата приготвя закуска, записа момчето.

Обектът е още в леглото.

Слънцето изгряваше сантиметър по сантиметър. То се издигаше в небето и скъсяваше сенките. Високият комин над кухненската пристройка на червената къща стърчеше като стрелка на слънчев часовник. Сянката му бавно пълзеше и се скъсяваше, а слънцето напичаше все по-силно раменете на наблюдателите. В седем сутринта вече беше горещо. Към осем щеше да стане непоносимо. Към девет — убийствено. А трябваше да останат тук цял ден, чак докато се мръкне, когато можеха да се измъкнат незабелязани.

— Завесите на спалнята се вдигат — отбеляза вторият мъж. — Станала е.

Момчето записа: Седем и четири минути, завесите се вдигат.

— Сега слушайте — каза първият мъж.

Чуха как се включи помпата на кладенеца. От километър и половина звукът бе едва доловим — тихо метално прещракване, после равномерно глухо бучене.

— Къпе се — съобщи мъжът.

Момчето записа: Седем и шест минути, обектът влиза под душа.

Сега мъжете имаха малко време, за да отморят очи. Нищо нямаше да се случи, докато тя беше под душа. Как би могло? Те отпуснаха далекогледите и замижаха, прогонвайки отблясъците на медното слънце. След шест минути помпата отново прещрака и млъкна. Тишината изглеждаше по-шумна от предишния глух звук. Момчето записа: Седем и дванайсет, обектът излиза от банята. Мъжете пак вдигнаха далекогледите.

— Сега май се облича — каза първият мъж.

— Виждаш ли я гола? — изкиска се момчето.

Вторият мъж бе залегнал на пет-шест метра на юг от тях. От мястото му се виждаше по-добре задната част на къщата, където беше прозорецът на спалнята.

— Знаеш ли, че си отвратителен? — каза той.

Седем и петнайсет, вероятно се облича, записа момчето. След това: Седем и двайсет, вероятно е слязла и закусва.

— Пак ще се качи да си измие зъбите — каза то.

Мъжът отляво се размърда на лакти.

— Не ще и дума — рече той. — Каквато е чистофайница…

— Пак пусна завесите — обади се мъжът отдясно.

Това бе нещо нормално в Западен Тексас, особено ако спалнята гледа на юг както в случая. Не го ли сториш, рискуваш следващата вечер да спиш като в пещ.

— Внимание — продължи десният. — Залагам десет към едно, че сега ще излезе до обора.

Никой не прие облога, защото и през четирите изминали дни я бяха виждали да прави точно това, а наблюдателите взимат пари, за да отбелязват всяка закономерност.

— Кухненската врата се отваря.

Момчето записа: Седем и двайсет и седем, кухненската врата се отваря.

— Ето я.

Тя излезе по къса до коленете синя ленена рокличка, без ръкави, вързана на врата. Косата й, още влажна от душа, беше стегната на опашка на тила.

— Как й се вика на такава рокля? — попита момчето.

— Плажна — отговори мъжът отляво.

Седем и двайсет и осем, обектът, по синя плажна рокля, отива в обора, записа момчето.

Тя прекоси двора със ситни, несигурни крачки по старите бразди от колела в спечената пръст. След около седемдесет метра дръпна вратата на обора и изчезна навътре в сумрака.

Момчето записа: Седем и двайсет и девет, обектът в обора.

— Каква ли е температурата? — попита мъжът отляво.

— Сигурно към трийсет и осем градуса — каза момчето.

— Скоро ще има буря. Трябва да има при тая жега.

— Ето го и транспорта — обади се мъжът отдясно.

На няколко километра в южна посока над пътя се вдигаше облак прах. Някакъв автомобил бавно и равномерно идваше на север.

— Тя излиза — отбеляза мъжът отдясно.

Седем и трийсет и две, обектът излиза от обора, записа момчето.

— Прислужницата се появи — каза мъжът.

Обектът спря до кухненската врата и взе от прислужницата обяда си в синя пластмасова кутия с картинка от едната страна. За момент постоя неподвижно. Кожата й беше розова и влажна от горещината. Приведе се да оправи чорапите си, после изтича към портата, мина през нея и стигна до пътя. Училищният автобус намали скоростта, спря и вратата се отвори със звук, който долетя съвсем ясно до наблюдателите през глухото бучене на двигателя. За миг хромираните перила проблеснаха на слънцето. Облаче синкав дизелов пушек увисна почти неподвижно в застоялия нажежен въздух. Обектът остави върху стъпалото кутията с обяда, хвана лъскавите перила и се изкатери вътре. Вратата пак се затвори и наблюдателите видяха как пшениченорусата й главица подскача малко над долния край на прозорците. После шумът на двигателя се засили, предавките ръмжаха и автобусът потегли, вдигайки след себе си нов облак прах.

Седем и трийсет и шест, обектът се качва в училищния автобус, записа момчето.

Пътят на север бе прав като конец. Момчето изви глава и проследи автобуса чак докато маранята на хоризонта го превърна в искрящ жълт мираж. После затвори бележника и го пристегна с ластиче. Отсреща прислужницата се прибра в червената къща и затвори отвътре кухненската врата. На километър и половина от нея наблюдателите оставиха далекогледите и вдигнаха яките си, за да се предпазят от слънцето.

Седем и трийсет и седем, петък сутрин.

Седем и трийсет и осем.

В седем и трийсет и девет на петстотин километра североизточно от тях Джак Ричър скочи през прозореца на мотелската стая. Една минута преди това той си миеше зъбите в банята. Още минута по-рано бе отворил вратата на стаята, за да провери утринната температура. Остави я отворена, а върху вратичките на гардероба до нея имаше огледала. Тоалетното огледало в банята пък беше на шарнирна стойка, тъй че по някаква причудлива игра на оптиката Ричър видя как четирима мъже излизат от автомобил и тръгват към мотелската канцелария. Чист късмет, но на бдителните често им върви повече от нормалното.

Колата бе полицейска. Отстрани имаше емблема с надпис, а яркото слънце и двойното отражение му позволяваха да я прочете без затруднения. Най-отгоре пишеше Градска полиция, отдолу следваше някаква натруфена картинка с името на градчето — Лъбок, Тексас. И четиримата мъже носеха униформи. На широките им колани висяха пистолети, радиостанции, палки и белезници. Никога не бе виждал трима от тях, но четвъртият се оказа познат. Имаше фигура на борец тежка категория и късо подстригана русолява коса, зализана с гел над червендалестото лице. Тази сутрин обаче лицето изглеждаше по-тъмно заради лъскавата алуминиева шина, залепена грижливо върху строшения нос. На дясната му ръка също имаше шина и бинтове около счупения показалец.

Предната вечер човекът си беше напълно здрав. А Ричър нямаше ни най-малка представа, че е ченге. Приличаше на обикновен тъпак, какъвто можеш да срещнеш във всеки бар. Ричър бе отишъл в бара, защото разправяха, че музиката била добра, но се оказа, че не е така, затова той се отдръпна по-настрани от оркестъра и седна на една табуретка срещу телевизора с изключен звук, по който вървеше някакво спортно предаване. Заведението беше претъпкано и шумно. Отдясно плътно до него седеше непозната жена, отляво — едрият тип с къса подстрижка. След малко телевизията му омръзна и Ричър се завъртя да огледа залата. В този момент видя как се храни дебелакът.

Онзи беше облечен с бяла спортна риза и ядеше пилешки крилца. Крилцата бяха мазни, а човекът — немарлив. Ръсеше пилешка мазнина от брадата и пръстите си по ризата. Точно на гърдите му имаше тъмно овално петно. То растеше и се разливаше, оформяйки внушително леке. Но според добрите кръчмарски маниери не бива да забелязваш подобни неща, а непознатият усети, че Ричър го гледа.

— Кого зяпаш? — попита той.

Говореше глухо и заплашително, но Ричър не му обърна внимание.

— Кого зяпаш? — повтори онзи.

Ричър знаеше от опит, че ако въпросът се зададе веднъж, може и да не се случи нищо. Но повторят ли, работата става дебела. Проблемът е там, че приемат мълчанието за признак на страх. Признак, че побеждават. Но пък, от друга страна, не търпят и да им се отговаря.

— Мен ли зяпаш? — попита дебелакът.

— Не — отговори Ричър.

— Недей да ме зяпаш, момченце — рече онзи.

Начинът, по който произнесе момченце, накара Ричър да предположи, че човекът навярно е надзирател в дъскорезница или памучна плантация. Или в някакво друго местно предприятие, разчитащо главно на грубия физически труд. Думата ченге изобщо не се появи в главата му. Но той беше отскоро в Тексас.

— Недей да ме зяпаш — повтори дебелакът.

Ричър завъртя глава и го огледа. Не че искаше да се кара. Просто го преценяваше. Животът е пълен с безброй изненади и той знаеше, че някой ден ще се сблъска с достоен противник. С човек, който може да го разтревожи. Но още от пръв поглед разбра, че това няма да е днес. Затова само се усмихна и пак извърна глава.

Тогава онзи го смушка с пръст.

— Казах ти да не ме зяпаш.

Пръстът беше дебел и оплескан с мазнина. Върху ризата на Ричър остана петно.

— Престани — каза Ричър.

Дебелакът отново го смушка.

— Защо? — рече той. — Ще ми направиш ли нещо?

Ричър сведе очи. Сега петната бяха две. Дебелакът пак замахна с пръст. Трето мушкане, трето петно. Ричър стисна зъби. Какво толкова? Някакви си три петна върху ризата. Започна бавно да брои наум. Още преди да стигне до осем, дебелакът го смушка отново.

— Глух ли си? — попита Ричър. — Казах ти да престанеш.

— Ще ми направиш ли нещо?

— Не — каза Ричър. — Нищо няма да ти направя. Просто искам да престанеш, това е.

Онзи се усмихна.

— Май те хвана шубето, а?

— Щом казваш — отвърна Ричър. — Само си дръж ръцете по-настрани.

— Ами ако не искам? Какво ще направиш?

Ричър отново почна да брои. Осем, девет.

— Няма ли да си изплачеш болката? — попита онзи.

Десет.

— Пипни ме пак и ще разбереш — каза Ричър. — Предупредих те четири пъти.

Дебелакът се замисли за миг. И естествено, пак посегна. Ричър хвана пръста в движение и го пречупи на първата става. Просто го изви нагоре, сякаш завърташе дръжка на врата. После, понеже беше много раздразнен, приведе глава напред и я заби в лицето на досадника. Нанесе удара умело и безпогрешно, но само с половин сила. Нямаше смисъл да пребива човека заради някакви си четири мазни петна. Отстъпи крачка настрани, за да му остави място за падане, и леко се блъсна в жената отдясно.

— Извинете, госпожо — каза той.

Жената кимна разсеяно, объркана от шумотевицата, после пак се приведе над питието си, без да усети какво става. Едрият тип грохна беззвучно на пода и Ричър го преобърна с крак на една страна. Сетне подпря с обувка брадичката му и я избута назад, за да изпъне гръкляна. Възстановяваща поза, както я наричат санитарите. Предотвратява задавянето, докато човек е в безсъзнание.

След това Ричър плати питието си, върна се пеш в мотела и се сети отново за дебелака едва когато го зърна в огледалото да се разкарва в полицейска униформа. Тогава се замисли напрегнато и с цялата бързина, на която беше способен.

През първата секунда пресмяташе ъглите на отражение, като се питаше: Щом аз го виждам, може ли и той да ме види? Отговорът бе прост. Можеше, естествено. При условие, че погледне накъдето трябва, което все още не бе станало. През следваща секунда се ядосваше на собствената си глупост. Вчера трябваше да забележи признаците. Те бяха налице през цялото време. Кой друг би мушкал с пръст човек с неговата физика, ако не заема някакво привилегировано обществено положение? Обществено положение, гарантиращо въображаема неуязвимост. Трябваше да се досети от самото начало.

Е, какво да прави сега? Онзи бе полицай на свой собствен терен. А обект като Ричър трудно можеше да се сбърка. Освен всичко друго имаше четири мазни петна върху ризата и прясно охлузване на челото. Съдебните лекари сигурно можеха да напаснат формата на охлузването с костите на носа на пострадалия.

И тъй, какво да прави сега? Един разгневен и отмъстителен полицай може да създаде неприятности. Големи неприятности. Шумен арест на обществено място, може би няколко изстрела напосоки и накрая забавление в стил четирима срещу един зад решетките в местния участък, където не можеш да отговориш на удара, без да задълбочиш още повече правните си проблеми. После ред неудобни въпроси, защото Ричър рядко носеше документи или каквото и да било друго, освен четка за зъби и около две хиляди долара в джоба на панталона си. Това стигаше, за да го обявят за съмнителна личност. Не му мърдаше обвинение в посегателство срещу полицейски служител. В Тексас това сигурно се смяташе за сериозна работа. Изникнали като по чудо свидетели щяха да се кълнат, че е нападнал човека предумишлено и без никакъв повод. Като нищо можеха да му лепнат ефективна присъда. И да го вкарат за срок от седем до десет години в някое крайно неприятно изправително заведение. Което определено не заемаше първо място в списъка на желанията му.

Следователно доблестта трябваше да отстъпи място на благоразумието. Той пъхна в джоба си четката за зъби, прекоси стаята и отвори прозореца. Откачи мрежата и я пусна на земята. Скочи навън, затвори прозореца, върна мрежата на място и тръгна през празния паркинг към най-близката улица. Зави надясно и продължи да върви, докато една ниска сграда закри мотела. Огледа се за автобуси. Нямаше. Потърси таксита. Нито едно на хоризонта. Тогава протегна ръка настрани и вдигна палец. По негови сметки трябваше да си намери транспорт за десетина минути, преди ченгетата да приключат с мотела и да плъзнат по улиците. Десет минути, в краен случай петнайсет.

А това означаваше, че няма да успее. Просто нямаше как да стане. В седем и трийсет и девет сутринта температурата вече пълзеше към четирийсет градуса. В подобна жега нито един шофьор на света не би отворил колата дори колкото да го пусне вътре, камо ли за някакви преговори относно крайната цел. Значи своевременното откриване на превозно средство щеше да се окаже невъзможно. Абсолютно невъзможно. Беше толкова сигурен, че почна да обмисля алтернативни планове. Но се оказа, че греши. Целият ден щеше да бъде една безкрайна поредица от изненади.

Убийците бяха трима, двама мъже и една жена. Като истински професионалисти те не работеха в своя щат. Базата им беше в Лос Анджелис, а връзките си осъществяваха чрез посредник в Далас и още един в Лас Вегас. Бяха в занаята от десет години и много ги биваше да вършат онова, с което се занимаваха — тоест да отстраняват проблеми навсякъде из югозападните щати и да оцеляват, за да си приберат хонорара, а после отново да вършат същото всеки път, щом някой ги помоли. Десет години без следа от проблем. Добър екип. Усърден, изобретателен, педантичен. Един от най-добрите в странния малък свят на наемните убийци. И напълно приспособен към професията. Тримата бяха сиви, невзрачни, скучни, анонимни. Погледнати заедно, приличаха на служители от клон на компания за фотокопирни машини, свикани на конференция на търговските представители.

Не че някой друг освен жертвите можеше да ги види заедно. Пътуваха поотделно. Единият винаги пристигаше с кола, а другите двама със самолет, задължително по различни маршрути. Шофьорът беше единият от мъжете, защото целяха да бъдат незабележими, а жена на дълъг път с автомобил привлича вниманието малко повече, отколкото мъж. Колата винаги беше под наем, взета от летището в Лос Анджелис, от което се наемат най-много превозни средства в света. Задължително избираха обикновен седан с белезникав цвят, който да не бие на очи. Винаги представяха истинска шофьорска книжка и истинска кредитна карта, издадена в далечен щат на името на несъществуващ човек. Шофьорът изчакваше навън на тротоара и се отправяше към гишето с тълпата от поредния натоварен полет, когато щеше да бъде просто едно непознато лице сред стотици други. Беше дребен, мургав и незабележим, носеше ръчен багаж и имаше изнурен вид както всички останали.

Той попълни документите на гишето, взе летищния автобус до паркинга и откри колата, която бе наел. Метна чантите в багажника, изчака проверката на изхода и потегли под ослепителното слънце. Четирийсет минути обикаля безцелно по магистралите из предградията, за да се увери, че не го следят. После отби към Западен Холивуд и накрая паркира до малък гараж на една тясна уличка зад бутик за дамско бельо. Без да спира двигателя, той отключи гаража, отвори багажника и замени ръчните чанти с два големи куфара от дебела черна пластмаса. Единият беше много тежък. Именно заради тежкия куфар му се налагаше да пътува с кола. Вътре имаше разни неща, които не биваше да минават през скенерите по летищата.

Той заключи гаража, подкара на изток по булевард Санта Моника и зави на юг по шосе 101, а после пак на изток по магистрала 10. Размърда се на седалката, търсейки най-удобната поза за предстоящото двудневно пътуване чак до Тексас. Не беше пушач, но палеше цигара от цигара, държеше ги между пръстите си и ръсеше пепел по килимчето, таблото и волана. Изчакваше фасовете да догорят и ги смачкваше в пепелника. Така компанията щеше да бъде принудена да направи основно почистване с прахосмукачка, да напръска купето с освежител за въздуха и да избърше седалките със силен препарат. Това премахваше всички следи от присъствието му, включително и отпечатъците.

Вторият мъж също пътуваше по маршрута си. Беше малко по-едър и по-рус, но иначе в него нямаше нищо забележително. Към края на работния ден той се смеси с навалицата на летище Лос Анджелис и хвана полета до Атланта. Когато пристигна там, измъкна един от петте резервни портфейла, които носеше в ръчния си багаж, и вече като съвсем различен човек закупи билет за Далас — Форт Уърт.

Жената потегли един ден по-късно. Имаше тази привилегия като шеф на екипа. Беше на средна възраст, среден ръст, руса. В нея нямаше абсолютно нищо особено, освен факта че си изкарваше хляба с убийства. Тя остави колата си на дългосрочния паркинг край летище Лос Анджелис, без да поеме ни най-малък риск, тъй като автомобилът бе регистриран на името на бебе, умряло преди трийсет години от заушка в Пасадина. След това хвана автобуса до терминала, където си купи билет с фалшива кредитна карта, а на проверката мина с истинска шофьорска книжка, издадена в Ню Йорк. Качи се на самолета горе-долу по същото време, когато шофьорът пътуваше вече втори ден по магистралите.

След второто зареждане с гориво през първия ден той бе отбил към възвишенията на Ню Мексико. Там откри уединена прашна площадка, където приклекна сред хладния разреден въздух и смени калифорнийските номера на колата с аризонски, които извади от по-тежкия куфар. След това бавно се върна на магистралата, продължи по нея още около час и накрая отби пред един мотел. Плати в брой, представи се за жител на Тусон и остави дежурния да запише в бланката аризонския номер на колата му.

Включи на пълна мощ климатика в стаята, спа шест часа и призори отново потегли. Към края на втория ден се добра до Далас — Форт Уърт и остави колата на дългосрочния паркинг пред аерогарата. Взе куфарите и хвана летищния автобус до терминалите. Слезе с ескалатора до салона за посрещачи и се нареди на опашката пред бюрото на „Херц“. Избра тази фирма, защото „Херц“ дава под наем фордове, а на него му трябваше именно форд, модел „Краун Виктория“.

За формалностите използва документи от Илинойс. Отиде с автобуса до паркинга на „Херц“ и намери колата си. Беше точно от търсения модел, в стоманеносин металик — нито прекалено светла, нито прекалено тъмна. Хареса му. Той натовари куфарите в багажника и подкара към един мотел до новото спортно игрище край пътя от Форт Уърт за Далас. На другия ден се събуди рано и в убийствената утринна жега посрещна двамата си партньори пред мотела точно по същото време, когато на шестстотин и петдесет километра от тях Джак Ричър вдигна палец край шосето в Лъбок.

Втората изненада след появата на полицая бе фактът, че хвана кола само за три минути. Дори не успя да се изпоти. Ризата му все още бе суха. Трета изненада — зад волана седеше жена. А четвъртата и най-голяма изненада бе насоката, в която потече разговорът след малко.

Ричър вече отдавна не помнеше в колко държави е пътувал на автостоп през последните двайсет и пет години, но едно знаеше твърдо — никога не му се бе случвало да хване кола само три минути след като е застанал край пътя. Напоследък автостопът загиваше. Такова бе мнението му, основано на богат опит. Професионалните шофьори избягваха автостопа заради застрахователните проблеми, а обикновените граждани почваха да се плашат от него. Знае ли някой що за психар е вдигнал палеца? А в случая с Ричър нещата стояха по-зле от обичайното, особено в този момент. Той не беше някакъв спретнат и безобиден дребосък, а истински великан с фигура на тежкоатлет — ръст сто деветдесет и три сантиметра, тегло почти сто и петнайсет килограма. Погледнат отблизо, обикновено се оказваше прашен, небръснат и ужасяващо чорлав. Хората се бояха от него. Гледаха да стоят настрани. А сега имаше и прясна синина на челото. Именно затова трите минути го изненадаха.

По същата причина го изненада и жената зад волана. Обикновено съществува строга йерархия, основана на подсъзнателната преценка за риска. Точка първа от списъка: младо момиче най-лесно си осигурява пътуване с по-възрастен мъж, защото случаят изглежда съвсем безопасен. Макар че напоследък и там възникват затруднения. Твърде често момичето се оказва изпечена изнудвачка, целяща единствено да изкопчи от шофьора стотина долара под заплаха, че ще го обвини в изнасилване. Така или иначе, най-ниско в класацията стои едър, раздърпан тип, изправен срещу крехка и елегантна жена в скъп автомобил. И все пак се случи точно това. Само за три минути.

Замаян от жегата, той размахваше палец и крачеше забързано в югозападна посока, без да различава почти нищо в безформените утринни сенки, когато прозвуча изскърцването на широки гуми по топъл асфалт и тя спря до него. Колата беше голяма и бяла, слънчевите отблясъци по капака го заслепиха. Той завъртя глава напосоки и стъклото на десния преден прозорец се спусна надолу с тихо бръмчене. Петък сутрин, седем и четирийсет и две.

— Накъде? — подвикна жената, сякаш караше такси, а не частен автомобил.

— Няма значение — отвърна той.

Веднага съжали за отговора си. Глупаво бе да го каже, тъй като липсата на определена цел обикновено влошава нещата още повече. Хората решават, че си някакъв скитник, и стават подозрителни, защото веднага им хрумва въпросът как да се отърват от теб. Страх ги е, че няма да слезеш, преди да са стигнали до дома си. Но този път жената кимна спокойно.

— Добре — каза тя. — Аз съм към Пейкъс и мъничко по-нататък.

За миг Ричър застина от изненада. Тя бе протегнала шия и го гледаше от долу на горе през прозорчето.

— Чудесно — каза той.

Прекрачи върху асфалта, отвори вратата и се вмъкна в купето. Вътре цареше полярен студ. Климатикът ревеше на максимална мощност и кожената седалка бе леденостудена. Докато Ричър захлопваше вратата, жената натисна бутона до себе си и стъклото се вдигна.

— Благодаря — каза той. — Нямате представа колко съм ви признателен.

Тя не отвърна. Само махна неопределено с ръка, докато извиваше шия да се озърне през рамо за идващи коли. Хората имат най-различни причини да вземат човек на стоп. Може би на младини са бродили по шосетата и сега, когато водят улегнал, заможен живот, искат да върнат старите дългове. Един вид кръговрат. Може би са състрадателни по природа. А може би просто се чувстват самотни и искат да поговорят.

Но тази жена или не беше от приказливите, или не бързаше да започне разговора. Само изчака два камиона да прелетят по шосето и безмълвно подкара след тях. Ричър огледа вътрешността на купето. Колата беше кадилак с две врати, но дълга като яхта и много луксозна. Вероятно на около две години, но безупречно чиста. Кожените седалки имаха цвят на избелели от слънцето кости, а тъмните стъкла напомняха оттенъка на празна бутилка от френско вино. На задната седалка лежеше малко куфарче и до него бележник. Бележникът изглеждаше съвсем обикновен, с черни корици, може би найлонови. Куфарчето бе изработено от потъмняла телешка кожа — подобни предмети имат вид на антики още когато ги купуваш. Беше отворено и се виждаше, че е претъпкано с документи, каквито обикновено се срещат в адвокатските кантори.

— Дръпнете си седалката назад, ако искате — каза тя. — Ще ви е по-удобно.

— Благодаря — повтори той.

На вратата до него имаше тапицирани лостчета. След два-три опита невидимите механизми безшумно го изместиха назад. Той отпусна облегалката и сниши глава, за да не се вижда отвън колко е едър. Моторът мъркаше съвсем тихо. Почувства се като на зъболекарски стол.

— Точно така — каза жената. — Сега ще ви е по-удобно.

Нейната седалка бе изтеглена плътно до волана, защото тя беше дребна. Ричър леко се извъртя, за да я огледа с крайчеца на окото си. Ниска, слабичка, мургава, с изящни кости. С една дума миньонче. Тегло към четирийсет и пет килограма, възраст около трийсет години. Дълга, черна, чуплива коса, тъмни очи, ситни бели зъби, разкрити от леко смутена усмивка. Мексиканка, предположи Ричър, но не от онези мексиканци, които плуват нощем през Рио Гранде да търсят по-добър живот в Щатите. Прадедите на тази жена бяха живели в охолство векове наред. Личеше си от пръв поглед. Беше й в гените. Приличаше на древна ацтекска принцеса. Беше облечена в простичка памучна рокля на бледи шарки. Съвсем семпла, но изглеждаше скъпа. Беше без ръкави и стигаше до над коленете. Ръцете и краката й бяха тъмни и гладки, като полирани.

— Е, накъде пътувате? — попита тя. Помълча, после се усмихна по-широко. — Не, за това вече ви питах. Май не бяхте съвсем наясно къде искате да отидете.

Акцентът й беше чисто американски, по-скоро западен, отколкото южняшки. Държеше волана с две ръце и Ричър забеляза на пръстите й тънка венчална халка и платинен пръстен с голям диамант.

— Накъдето и да е — каза той. — Попадна ли някъде, значи натам съм тръгнал.

Тя помълча и пак се усмихна.

— Бягате ли от нещо? Да не съм налетяла на опасен беглец?

Усмивката й подсказваше, че задава този въпрос на шега, но Ричър неволно си помисли, че в него има немалка доза истина. При дадените обстоятелства можеше да се окаже съвсем уместен. Тя поемаше риск. Един от онези рискове, които постепенно унищожаваха автостопа като начин на придвижване.

— Тръгнал съм на експедиция — каза той.

— На експедиция из Тексас? Мислех, че вече са го открили.

— Като турист — поясни Ричър.

— Но вие изобщо не приличате на турист. Туристите по нашия край носят леки летни костюми и пътуват с автобуси.

При тия думи тя пак се усмихна. Отиваше й да се усмихва. Изглеждаше спокойна, самоуверена и изтънчена. Елегантна мексиканка, облечена в скъпа рокля и явно свикнала да води любезен разговор. Мексиканка с кадилак. Изведнъж Ричър сякаш се видя отстрани — мълчаливец с чорлава коса, набола брада, мърлява риза и омачкани бежови панталони. И с охлузено чело.

— Някъде наоколо ли живеете? — попита той, защото жената бе споменала туристите по нашия край и му се струваше, че трябва да каже нещо.

— Живея южно от Пейкъс — отвърна тя. — Дотам има към петстотин километра. Нали ви казах преди малко.

— Никога не съм ходил натам — каза той.

Жената млъкна и спря на светофара пред едно разклонение. След малко отново потегли и зави надясно. Ричър забеляза как се движи бедрото й, докато натиска газта. Беше прехапала долната си устна. Очите й бяха присвити. Тревожеше се за нещо, но умело прикриваше напрежението си.

— Как мина експедицията ви в Лъбок? — попита тя.

— Видях статуята на Бъди Холи.

Забеляза я как се озърна към радиото, сякаш си мислеше: Дали пък да не го пусна, щом този тип си пада по музиката?

— Харесва ли ви Бъди Холи?

— Не особено — каза Ричър. — Прекалено е кротък за моя вкус.

Тя кимна, без да извръща глава.

— И аз така мисля. Предпочитам Ричи Валънс. И той е от Лъбок.

Ричър кимна.

— Видях плочата му на Алеята на славата.

— Колко време бяхте в Лъбок?

— Един ден.

— И сега продължавате по-нататък.

— Такава ми е идеята.

— Независимо накъде — каза тя.

— Такава ми е идеята — повтори Ричър.

Излязоха от града. Край пътя имаше стълб с малка метална табелка. Ричър се усмихна. На герба върху колата на ченгетата пишеше „Градска полиция“. Той изви глава и се загледа към отдалечаващата се заплаха.

Двамата мъже седяха отпред във форда. Високият блондин бе поел управлението, за да може дребният тъмнокос мъж да си почине. Жената седеше отзад. Напуснаха паркинга на мотела, излязоха на магистрала 1–20 и се отдалечиха на запад от Далас, към Форт Уърт. Мълчаха. Мисълта за необятната пустош на Тексас ги потискаше. Преди мисията жената бе прочела един пътеводител, в който пишеше, че щатът заема седем процента от територията на САЩ и е по-голям от повечето европейски държави. Това не я впечатляваше. Всички знаят, че тексасците никога не пропускат да се похвалят колко голямо е всичко в техния щат. Но освен това пътеводителят изтъкваше, че от край до край Тексас е по-широк, отколкото разстоянието от Ню Йорк до Чикаго. Това вече наистина й се стори внушително. И между другото означаваше, че ги чака дълъг път, за да се доберат от едно затънтено градче до друго.

Но в колата беше тихо, прохладно и удобно, тук човек можеше да си почине не по-зле, отколкото в която и да било мотелска стая. В края на краищата имаха още много време за губене.

Жената намали скоростта и направи плавен завой към Ню Мексико. След около километър и половина отби право на юг, към старото Мексико. Отпред по роклята й имаше гънки, сякаш я носеше втори ден. Леденият въздух от климатика разнасяше из купето финия аромат на парфюма й.

Ричър наруши мълчанието.

— Е, има ли нещо за гледане в Пейкън?

— Пейкъс — поправи го тя.

— Да де, Пейкъс.

Тя сви рамене.

— На мен ми харесва. Жителите са предимно мексиканци, тъй че там се чувствам на място.

Дясната й ръка се стегна около волана. Ричър забеляза как сухожилията потрепват под кожата.

— Харесвате ли мексиканците? — попита жената.

Той сви рамене.

— Хора като хора. Нямам нищо против тях.

— Май не обичате хората?

— Зависи.

— А пъпеши обичате ли?

— Горе-долу.

— В цял Тексас няма по-сладки пъпеши от тамошните — каза тя. — Следователно няма и в целия свят, както смятат местните жители. Освен това през юли има родео, но за тази година го изпуснахте. А на север от Пейкъс е окръг Лъвинг. Чували ли сте го?

Той поклати глава.

— Никога не съм бил там.

— Най-слабо населеното място в Съединените щати — поясни жената. — Е, може би ако не броим някои кътчета на Аляска. Но и най-богатото по доходи на глава от населението. Жителите са всичко на всичко сто и десет човека, но има четиристотин и двайсет петролни кладенци.

Ричър кимна.

— Значи ще сляза в Пейкъс. Струва ми се забавно местенце.

— Някога там е бил истинският Див запад — каза жената. — Много отдавна, разбира се. Тихоокеанската железница построила гара в Пейкъс. Естествено, било пълно с кръчми и тъй нататък. Градчето имало лоша слава. Името му станало нарицателно. Превърнало се в глагол. Да пейкосираш някого означавало да го застреляш и да изхвърлиш трупа в река Пейкъс.

— Още ли го правят?

Тя пак се усмихна. Но по-различно. Част от елегантната изисканост бе отстъпила място на женско лукавство. Това облекчаваше напрежението. Правеше я по-привлекателна.

— Не, в днешно време почти не се случва.

— Семейството ви от Пейкъс ли е?

— Не, от Калифорния — каза тя. — Дойдох в Пейкъс след като се омъжих.

Продължавай да разговаряш, каза си Ричър. Тя ти спаси задника.

— Отдавна ли се омъжихте? — попита той.

— Скоро ще станат седем години. — Тя помълча и пак се усмихна. — За калифорнийско момиче това е рекорд.

Пътят се стелеше право напред из пустинната равнина. Тя увеличи скоростта. Предното стъкло оцветяваше изцъкленото небе в бледозелено. Термометрите на таблото показваха, че навън е четирийсет и три градуса, а вътре шестнайсет.

— Адвокатка ли сте? — попита Ричър.

За момент жената се озадачи, после разбра и изви глава към огледалото, за да погледне куфарчето.

— Не — каза тя. — Имам работа при адвокат.

Разговорът отново секна. Тя изглеждаше нервна, а това го смущаваше.

— И с какво още се занимавате? — попита той. Жената се поколеба.

— Старая се да бъда съпруга и майка. Освен това дъщеря и сестра. Грижа се и за няколко коня. Това е всичко. А вие?

— Нищо особено — каза Ричър.

— Все трябва да се занимавате с нещо — настоя тя.

— Е, навремето бях почти като вас. Син, брат и приятел.

— В минало време?

— Родителите ми починаха, брат ми също, приятелката ме заряза.

Калпава реплика, помисли си Ричър. Жената мълчеше.

— И нямам коне — добави той.

— Съчувствам ви — каза жената.

— Че нямам коне ли?

— Не, че сте сам-самичък на този свят.

— Минала работа — каза той. — Не е чак толкова зле, колкото изглежда.

— Не сте ли самотен?

Той сви рамене.

— Обичам самотата.

Тя помълча.

— Защо си тръгна приятелката ви?

— Отиде да работи в Европа.

— Не можехте ли да заминете с нея?

— Всъщност не й се искаше да замина.

— Разбирам — кимна тя. — А вие искахте ли?

Ричър не отговори веднага.

— Май не особено — каза накрая той. — Щеше да е прекалено улегнал живот.

— А вие не обичате улегналия живот, така ли?

Ричър поклати глава.

— Не ме свърта две нощи в един и същ мотел.

— Затова бягате от Лъбок — каза жената.

— А утре ще избягам от Пейкъс — добави той.

— Накъде?

Той се усмихна.

— Нямам представа. Точно това ми харесва.

Настана тишина. Не се чуваше дори шумът на двигателя.

— Значи наистина бягате от нещо — каза накрая жената. — Може би сте имали прекалено улегнал живот и искате да избягате от това чувство.

Той отново поклати глава.

— Не, всъщност е точно обратното. Откакто се помня, бях в армията, където животът изобщо не е улегнал, и чувството почна да ми харесва.

— Разбирам — каза тя. — Може би сте привикнали с хаоса.

— Сигурно.

Тя помълча.

— Какво е да бъдеш в армията откакто се помниш?

— Баща ми също беше военен. Тъй че израснах из военните бази по цял свят, а после надянах пагона.

— Но сега сте навън.

Той кимна.

— Да, свикнал на военен живот, без да има къде да отида.

Забеляза, че жената обмисля отговора. Усети как напрежението й се завръща. Може би неволно, без да го осъзнава, тя настъпи по-силно газта. Ричър имаше чувството, че нараства не само скоростта, но и нейният интерес към него.

Форд изработва модела „Краун Виктория“ в Сейнт Томас, Канада. Всяка година оттам излизат десетки хиляди автомобили и почти всички без изключение се продават на полицейски участъци, таксиметрови компании или агенции за даване на коли под наем. Само нищожно количество се купува от частни лица. Вече няма пазар за някогашните магистрални чудовища, а ако някой чудак все пак търси нещо подобно, „Форд“ предлага модела „Мъркюри Гранд Маркис“ — същата кола на почти същата цена, само че с по-хубава външност. Това подбива пазара, тъй че по-лесно можеш да видиш червен ролс-ройс, отколкото частна „Краун Виктория“. Затова при вида на този модел подсъзнанието автоматично си прави съответните изводи: ако не е жълто такси или черно-бял патрулен автомобил, значи си срещнал цивилна полицейска кола. А може и да е на някаква друга държавна агенция, да речем на ФБР, на тайните служби, или просто любезно е предоставена на старшия съдебен лекар или шефа на пожарната команда.

Това впечатление е подсъзнателно и има начини то да бъде подсилено.

На половината път към Абилин високият рус мъж отби от магистралата и подкара из пустите полета покрай гъсти горички, докато откри една прашна отбивка, навярно на десетина километра от най-близкото човешко същество. Там спря, изключи двигателя и отвори багажника. Дребният тъмнокос мъж измъкна тежкия куфар и го остави на земята. Жената вдигна капака и подаде на русия две табелки с автомобилни номера от Вирджиния. Той извади отвертка, свали тексаските номера и на тяхно място прикрепи новите. Тъмнокосият свали пластмасовите тасове от четирите колела, тъй че да се виждат евтините стоманени джанти. Сложи тасовете един в друг като чинии и ги метна в багажника. Жената извади от куфара четири антени — две за радиостанция и две за клетъчен телефон. Бяха ги купили евтино от един магазин за радиочасти в Лос Анджелис. Тя залепи телефонните антени на задното стъкло. Изчака да затворят багажника и сложи другите две върху него. Щяха да се крепят сами, имаха магнитни основи. Не бяха свързани с нищо. Служеха само за маскировка.

После дребният тъмнокос мъж зае мястото си зад волана, направи завой сред облак прах и бавно подкара обратно към магистралата. Форд, модел „Краун Виктория“, без тасове на колелата, цял куп антени, номера от Вирджиния. Всеки би разбрал, че е кола на ФБР с трима агенти, вероятно потеглили на спешна мисия.

* * *

— С какво се занимавахте в армията? — попита жената подчертано небрежно.

— Бях ченге — каза Ричър.

— И в армията ли има ченгета?

— Естествено — каза той. — Военна полиция. Нещо като детективи в армията.

— Не знаех — каза жената.

Помълча. Мислеше напрегнато. Изглеждаше развълнувана.

— Ще се засегнете ли, ако ви задам няколко въпроса? — попита накрая тя.

Ричър сви рамене.

— Нали ме качихте.

Тя кимна.

— Не искам да ви обидя.

— Трудно бих се обидил при дадените обстоятелства. Навън е четирийсет и три градуса, вътре само шестнайсет.

— Скоро ще има буря. Трябва да има при тая жега.

Ричър погледна напред към небето. Макар и оцветено в зеленикаво от стъклото, то бе ослепително ярко.

— Не виждам никакви признаци — каза той.

За миг жената се усмихна отново.

— Може ли да попитам къде живеете?

— Никъде — каза той. — Обикалям.

— Нямате ли си жилище?

Той поклати глава.

— Каквото виждате, това имам.

— Май предпочитате да не носите много багаж.

— Доколкото е възможно.

Тя помълча. Отминаха още два километра.

— Безработен ли сте?

Ричър кимна.

— В общи линии, да.

— Добро ченге ли бяхте? В армията, искам да кажа.

— Не бях от най-лошите. Направиха ме майор, дадоха ми два-три медала.

Жената се поколеба.

— Тогава защо напуснахте?

Разговорът започваше да прилича на разпит. Като за отпускане на банков заем или при назначение.

— Съкратиха ме — обясни Ричър. — След края на Студената война искаха по-малка армия с по-малко хора в нея, тъй че не им трябваха толкова много ченгета вътре.

Тя кимна.

— Също като в градовете. Ако населението намалее, намаляват и полицейските служби. Свързано е с бюджета. С данъците или нещо подобно.

Ричър премълча.

— Аз живея в съвсем малко градче — продължи жената. — Нарича се Ехо. На юг от Пейкъс, както ви казах. Усамотено местенце. Не че наистина има ехо. Името идва от древногръцката митология. Така се наричала една девойка, която обикнала Нарцис. Но той бил влюбен единствено в себе си, тъй че тя залиняла, докато останал само гласът й. Градът е кръстен на нея. Няма много жители. Но е окръжен град. Наоколо се простира пустош, почти като в окръг Лъвинг. Дори градска полиция няма, само един окръжен шериф, и толкоз.

Имаше нещо странно в гласа й.

— Това проблем ли е? — попита Ричър.

— По тия места живеят само бели — каза тя. — Не е като в Пейкъс.

— И какво?

— Човек неволно почва да си мисли, че може и да възникне проблем, ако се стигне дотам.

— А стигало ли се е?

Тя се усмихна смутено.

— Личи си, че сте ченге. Прекалено много разпитвате. А пък уж аз щях да задавам въпросите…

Тя помълча една-две минути. Караше, отпуснала мургавите си ръце върху волана. Колата се движеше бързо, но плавно. Ричър отново напипа лостчетата и отпусна седалката още малко. Наблюдаваше жената с крайчеца на окото си. Беше хубава, но се боеше от нещо. След десетина години щеше да има дълбоки бръчки между очите.

— Как се живее в армията? — попита тя.

— Другояче — каза той. — Не е като навън.

— По какво се различава?

— Други правила, други ситуации. Съвсем отделен свят. С безброй правила, но някак без закони. В известен смисъл груб и жесток.

— Като Дивия запад — каза жената.

— Вероятно — отвърна той. — Един милион души, обучени да вършат на всяка цена онова, което трябва. Правилата идват на второ място.

— Като Дивия запад — повтори тя. — Мисля, че ви е харесвало.

Той кимна.

— Донякъде.

Тя се поколеба.

— Може ли да ви задам един личен въпрос?

— Давайте.

— Как ви е името?

— Ричър.

— Това малкото име ли е, или фамилията?

— Хората просто ми викат Ричър — каза той.

Тя пак се поколеба.

— Може ли още един личен въпрос?

Ричър кимна.

— Убивал ли си хора, Ричър? В армията.

Той кимна отново.

— Случвало се е.

— По принцип това е основната цел на армията, нали? — попита тя.

— Май че да — каза Ричър. — По принцип.

Жената отново замълча. Сякаш се бореше с трудно решение.

— В Пейкъс има музей — каза тя. — Истински музей на Дивия запад. Половината е в една стара кръчма, другата половина — в съседния стар хотел. А отзад е гробът на Клей Алисън. Чувал ли си за Клей Алисън?

Ричър поклати глава.

— Наричали го Джентълмена стрелец — обясни тя. — Доживял до пенсия, но после го прегазила каруца, натоварена с жито, и издъхнал от раните си. Погребали го на същото място. Има чудесна паметна плоча с надпис: Робърт Клей Алисън, 1840–1887. Виждала съм я. Отдолу е изписано още нещо: Той убиваше само онези, които заслужаваха смърт. Как ти се струва?

— Струва ми се, че е чудесен надпис — каза Ричър.

— Има и един стар вестник — добави жената. — В стъклена витрина. Мисля, че беше от Канзас Сити, с некролог за Клей Алисън. Там пише: Не ще и дума, че много от суровите му дела бяха извършени в името на доброто, както го разбираше той.

Кадилакът летеше на юг.

— Чудесен некролог — каза Ричър след дълго мълчание.

— Така ли мислиш?

Той кимна.

— По-добър от това, здраве му кажи.

— Би ли си пожелал такъв некролог?

— Е, засега бих изчакал — каза Ричър.

Тя се усмихна малко виновно.

— Да, засега не ти трябва. Но смяташ ли, че би желал някой ден да ти напишат такъв некролог? Нали разбираш, след време.

— Чел съм и доста по-лоши неща — каза Ричър.

Жената премълча.

— Ще ми кажеш ли най-сетне накъде си се насочила? — попита той.

— За пътя ли говориш? — сепна се тя.

— Не, за разговора.

Тя продължи още малко, после вдигна крак от педала и отби встрани. Колелата вдигнаха облак прах. Теренът край пътя слизаше към празен напоителен канал и колата се наклони на една страна. С изящно движение на китката жената изключи предавката, но остави двигателя да работи. От климатика продължаваше да лъха леден въздух.

— Казвам се Кармен Гриър — рече тя. — Нуждая се от твоята помощ.

2

— Знаеш ли, не те качих случайно — каза Кармен Гриър.

Кадилакът се беше килнал през ръба на пътя като потъващ кораб. Вратата притискаше отзад гърба на Ричър. Хлъзгавата кожена седалка не му предлагаше сигурна опора, за да може да се надигне. Хванала с една ръка волана, а с другата облегалката, жената надвисваше отгоре. Лицето й беше само на педя от неговото. Гледаше безизразно покрай Ричър, към прашната канавка.

— Ще можеш ли да се измъкнеш обратно на пътя? — попита той.

Жената се озърна нагоре към асфалта. Грубата черна повърхност трептеше от жегата приблизително на нивото на нейния прозорец.

— Мисля, че мога — каза тя. — Надявам се.

— И аз се надявам — каза Ричър.

Тя мълчаливо се втренчи в него.

— Е, защо ме качи? — попита той.

— А ти как мислиш?

— Не знам. Мислех, че съм извадил късмет. Предположих, че си добра душа и обичаш да правиш услуги.

Тя поклати глава.

— Не. Търсех мъж като теб.

— Защо?

— Сигурно си десетият, с когото опитвам — каза тя. — И още поне стотина се мъчих да преценя на око. Цял месец само това правя. Обикалям из Западен Тексас и оглеждам всички стопаджии.

— Защо?

Тя сви рамене. Лек, пренебрежителен жест.

— Нямаш престава какъв километраж навъртях. Направо невероятно. И колко пари похарчих за бензин.

— Защо? — повтори той.

Тя млъкна. Не искаше да отговори. Настана дълго мълчание. Подлакътникът на вратата се впиваше в бъбрека му. Ричър изви гръб, подпря се с рамене и промени позата. Започваше да съжалява, че не е попаднал на друг човек. На шофьор, който би се задоволил да го откара от точка А до точка Б. Погледна я от долу на горе.

— Може ли да ти викам Кармен? — попита той.

Тя кимна.

— Разбира се. Моля.

— Добре, Кармен — каза Ричър. — Ще бъдеш ли така добра да ми обясниш какво става?

Тя отвори уста и пак я затвори. После още веднъж.

— Не знам откъде да започна. Щом се стигна дотам…

— До какво?

Тя не отговори.

— По-добре изплюй камъчето — каза Ричър. — Иначе напускам колата още сега.

— Навън е четирийсет и три градуса.

— Знам.

— Човек може да умре в тая горещина.

— Ще рискувам.

— Не можеш да отвориш вратата — каза тя. — Колата е много наклонена.

— Тогава ще избия предното стъкло.

Тя се поколеба, после повтори:

— Нуждая се от твоята помощ.

— За пръв път ме виждаш.

— Не става дума конкретно за теб — каза Кармен. — Но отговаряш по всички точки.

— Какви точки?

Тя пак млъкна. За миг по устните й трепна иронична усмивка.

— Толкова е трудно. Репетирала съм тия приказки милион пъти, но не знам дали ще прозвучат както трябва.

Ричър мълчеше и чакаше.

— Имал ли си някога работа с адвокати? — попита Кармен. — Безполезен народ. Само те карат да прахосваш сума пари и време, а накрая казват, че нищо не може да се направи.

— Потърси си нов адвокат — посъветва я Ричър.

— Смених четирима — каза тя. — Четирима за един месец. И всичките са ужасно скъпи. Нямам толкова пари.

— Караш кадилак.

— Той е на свекърва ми. Само го ползвам.

— Носиш пръстен с голям диамант.

Тя пак замълча. Очите й се навлажниха.

— Подарък е от мъжа ми.

Ричър я погледна.

— А той не може ли да ти помогне?

— Не, не може. Случвало ли ти се е да търсиш частен детектив?

— Не. Аз самият бях детектив.

— Всъщност няма такива. Като в киното, искам да кажа. Всички искат само да си седят зад бюрото и да работят по телефона. Или да тракат на компютъра. Не желаят да дойдат и да направят нещо за теб. Ходих чак до Остин. Там един тип каза, че може да ми помогне, но искаше да използва още шестима и щеше да взима по десет хилядарки на седмица.

— За какво?

— Тогава се отчаях. Буквално изпаднах в паника. После ми хрумна идея. Предположих, че ако потърся между стопаджиите, може и да открия някого. Все някой щеше да се окаже подходящ и готов да ми помогне. Постарах се да подбирам много внимателно. Качвах само такива, които ми се виждаха грубияни.

— Много благодаря, Кармен — каза Ричър.

— Не го казах в лошия смисъл. Не исках да те засегна.

— Можела си да пострадаш.

Тя кимна.

— На два-три пъти ми се размина на косъм. Но трябваше да поема риска. Трябваше да намеря някого. Предполагах, че могат да ми свършат работа и момчета от състезанията по родео или от нефтените кладенци. Нали разбираш — здравеняци като тях. Особено пък ако са останали без работа и имат свободно време, а от тая работа може се спечели някоя пара. Само че не мога да платя кой знае колко. Това притеснява ли те?

— Засега, Кармен, всичко ме притеснява.

Тя пак помълча, после каза:

— Разговарях подробно с всеки един от тях. Нали знаеш, уж бъбрим за едно-друго, както преди малко с теб. Опитвах се да си съставя преценка какво представляват отвътре, що за характери са. Да преценя качествата им. Трябва да са били към дванайсет човека. И нито един не ми вършеше работа. Но мисля, че ти ставаш.

— За какво ставам?

— Мисля, че засега си най-добрият ми шанс — каза тя. — Наистина мисля така. Бивш полицай от армията, без приятели и роднини. Идеалният вариант.

— Не си търся работа, Кармен.

Тя кимна веднага.

— Знам. Вече го съобразих. Но според мен така е още по-добре. Нещата остават ясни и чисти. Помощ заради самата помощ. С наемниците всичко опира до пари. А твоето минало е идеално. То те задължава.

Той я изгледа втренчено.

— Не, не ме задължава.

— Бил си войник — настоя тя. — И полицай. Идеално. Длъжен си да помагаш на хората. Това правят всички ченгета.

— Обикновено работата ни беше да трошим глави. Рядко се случваше да помагаме.

— Трябва да сте го правили. То е самата същност на полицаите. Техен основен дълг. А военният полицай е още по-добър от цивилните. Сам каза, че вършиш каквото трябва.

— Ако ти трябва ченге, върви при окръжния шериф. В Пейкъс, нали там живееш?

— Ехо — поправи го тя. — Живея в Ехо. Южно от Пейкъс.

— Все тая — каза Ричър. — Върви при шерифа.

Тя поклати глава.

— Не, не мога да го направя.

Ричър не каза нищо. Остана да лежи неподвижно, притиснал плещи в наклонената врата. Двигателят кротко бучеше и климатикът бълваше леден въздух. Жената продължаваше да се надвесва над него. Мълчеше. Гледаше някъде настрани и примигваше, все едно се канеше да заплаче и да го залее с потоп от сълзи. Сякаш се чувстваше безкрайно разочарована от него или от себе си.

— Сигурно ме смяташ за луда — каза Кармен.

Ричър се завъртя и я огледа от глава до пети. Силни и стройни крака, изящни ръце, скъпа рокля. Полата се беше вдигнала високо над коленете, върху едното рамо се подаваше презрамката на сутиена. В контраст с мургавата кожа роклята изглеждаше снежнобяла. Чиста, добре сресана коса. Добре лакирани нокти. Уморени очи върху красивото, интелигентно лице.

— Не съм луда — каза тя.

После го погледна право в очите. Имаше нещо странно в лицето й. Може би предизвикателство. Може би безнадеждност или отчаяние.

— Цялата работа е, че мечтая за този момент вече цял месец — каза тя. — Последната ми надежда. Сигурно планът ми е бил нелеп, но с друго не разполагах. Все пак имаше някакъв шанс да успее, а с теб успехът изглежда почти гарантиран. И ето че сега провалям всичко с тия малоумни приказки.

Ричър мълча дълго. Минути. Спомни си заведението за палачинки, което бе зърнал в Лъбок точно срещу мотела. Изглеждаше свястно. Тази сутрин можеше да прекоси улицата, да влезе вътре и да си поръча цял куп палачинки с малко бекон. И много сладко. Може би и едно пържено яйце. Щеше да излезе от заведението половин час след като Кармен е напуснала града. И сега можеше да седи в камиона на някой весел шофьор, който слуша рокендрол по радиото. Но пък, от друга страна, можеше да лежи окървавен и смазан от бой в някоя полицейска килия, очаквайки деня на съдебното заседание.

— Добре де, започвай — рече той. — Просто кажи каквото имаш за казване. Но най-напред изкарай колата от тая проклета канавка. Адски е неудобно. И не бих отказал едно кафе. Има ли наблизо заведение, където сервират кафе?

— Мисля, че да — каза тя. — На около един час път оттук.

— Хайде, карай тогава. Да пийнем по чаша кафе.

— Ще ме зарежеш и ще избягаш — каза тя.

Вариантът наистина му се струваше привлекателен. Кармен се вгледа в него за пет дълги секунди, после кимна, сякаш бе взела решение. Превключи на скорост и натисна газта. Колата имаше предна предавка, а тежестта падаше върху задната част, тъй че колелата само буксуваха, без да захапят. Отдолу затракаха ситни камъчета и наоколо се вдигна облак гореща белезникава прах. Сетне колелата захванаха, колата тежко изпълзя от канавката и стъпи върху асфалта. Кармен изчака и задните колела да излязат на пътя, после зави и подкара на юг.

— Не знам откъде да започна — каза тя.

— От началото — отвърна Ричър. — Така е най-добре. Обмисли всичко и ще ми разкажеш, докато пием кафе. Има време.

Тя поклати глава. Гледаше право напред през стъклото, вперила поглед в пустия, трептящ път. Помълча, докато изминаха още два километра. Стрелката на скоростомера пълзеше към сто и десет.

— Не, няма време — каза Кармен. — Работата е много спешна.

На осемдесет километра югозападно от Абилин фордът чакаше с включен двигател край един тих селски път на около петнайсет километра от главната магистрала север-юг. Капакът бе леко открехнат за по-добро охлаждане. Местността наоколо беше толкова равна, че се виждаше кривината на земята. Във всички посоки се простираше чак до хоризонта прашен, съсухрен храсталак. Нямаше движение и над пътя цареше тишина, нарушавана само от тихото бучене на включения двигател и глухия пукот на земята, спечена от непоносимо жаркото слънце.

Шофьорът бе извъртял страничното огледало докрай, тъй че да вижда целия път зад себе си. Облакът прах от минаването на форда отдавна се беше разсеял и видимостта стигаше до километър и половина. По-нататък небето и асфалтът се сливаха в искрящ сребрист мираж. Шофьорът не откъсваше поглед от тая далечна мараня, очаквайки да я прорежат неясните очертания на автомобил.

Знаеше какъв ще е автомобилът. Екипът беше отлично осведомен. Бял мерцедес-бенц с един-единствен човек в него, бързащ за среща, която не бива да пропусне. Човекът щеше да кара бързо, защото имаше лошия навик вечно да закъснява. Знаеха часа на срещата и знаеха, че до определеното място има още петдесет километра по пътя, тъй че една проста сметка им даваше точния момент за действие. И този момент наближаваше.

— Да го направим — каза шофьорът.

Той слезе от колата и намести предния капак. После пак се настани зад волана и взе от жената бейзболна шапка. Бяха купили три такива от една сергия за сувенири на булевард Холивуд, по тринайсет и деветдесет и пет бройката. Тъмносини, с бял избродиран надпис ФБР. Шофьорът нахлупи шапката и придърпа козирката над очите си. Превключи на скорост и здраво натисна спирачката. Приведе се напред, без да откъсва очи от огледалото.

— Точно навреме — каза той.

Сребристият мираж се полюшваше и искреше. Някаква бяла форма изникна от него и полетя напред като риба, изскочила от водата. Очертанията постепенно се проясниха, предметът прилепна върху асфалта и продължи стремглаво към тях. Бял мерцедес с широки гуми и тъмни стъкла.

Шофьорът леко отпусна спирачката и фордът запълзя напред по прашния път. После натисна газта, докато целта все още беше на стотина метра зад тях. Мерцедесът отмина с рев и фордът се вмъкна в горещия вихър зад него. Шофьорът изправи волана и увеличи скоростта. Усмихна се с плътно стиснати устни. Екипът убийци отново влизаше в действие.

* * *

Шофьорът на мерцедеса зърна в огледалото примигващи фарове, погледна отново и видя колата зад себе си. На предната седалка неясно се очертаваха шапки с козирки. Той автоматично сведе очи към скоростомера, който показваше над сто и четирийсет. Хладното жило на досадата го бодна право в гърдите. Ах, мамка му. Той намали скоростта, пресмятайки колко е закъснял, колко път има още и каква роля да разиграе пред полицаите. Смирение? Високомерие в стил: Не се захващайте с мен, че има да патите? Или може би приятелския подход: Стига бе, момчета, всички сме трудови хора?

Фордът се изравни с него и той различи вътре двама мъже и една жена. По цялата кола стърчаха антени. Но нямаше нито мигащи лампи, нито сирена. Значи не бяха обикновени ченгета. Шофьорът му махаше да отбие от пътя. Жената притискаше към стъклото калъф със значка, върху която беше изписано с огромни букви: ФБР. Същия надпис видя и на шапките им. Изглеждаха сериозни хора, облечени в някакви полувоенни костюми. И колата изглеждаше сериозна. Малко му поолекна. ФБР не се занимава с транспортни нарушения. Сигурно имаше нещо друго. Може би свързано с мерките за безопасност. Напълно логично, като се има предвид какво ставаше петдесет километра по-нататък. Той кимна на жената, натисна спирачките и отби надясно. Плавно отпусна педала и спря сред огромен облак прах. Колата на ФБР също намали скоростта и спря зад него. Фаровете помръкнаха сред пушилката.

Важното е жертвата да остане колкото се може по-дълго спокойна и жива. Да се избягва всякаква борба. Борбата оставя следи. Навсякъде се разпръскват веществени доказателства — кръв, телесна течност и власинки от дрехи. Затова тримата излязоха от колата с умерена бързина като уморени професионалисти, които вършат нещо важно, но не от най-належащите в техния списък.

— Мистър Юджин? — подвикна жената. — Вие сте Ал Юджин, нали?

Шофьорът на мерцедеса отвори вратата, измъкна се от седалката и застана под безмилостния пек. Беше на около трийсет години, нисък, тъмнокос, смугъл и възпълен. Обърна се към жената и тя мигновено забеляза у него признаците на вродено южняшко кавалерство, което го поставяше в неизгодна позиция.

— С какво мога да ви услужа, госпожо? — попита той.

— Повреден ли е клетъчният ви телефон, сър? — попита жената.

Юджин опита джоба на сакото си.

— Не съм забелязал такова нещо.

— Може ли да го видя, сър?

Юджин извади телефона и го подаде на жената. Тя набра някакъв номер и се престори на изненадана.

— Изглежда наред. Сър, ще ни отделите ли пет минути?

— Може би — каза Юджин. — Ако ми обясните за какво става дума.

— Малко по-нататък по пътя ви чака заместник-директор на ФБР. Иска да поговори с вас. Сигурно ще е нещо спешно, иначе нямаше да сме тук. И много важно, щом не ни обясниха нищо повече.

Юджин придърпа ръкава си и погледна часовника.

— Имам среща — каза той.

Жената кимна.

— Знаем това, сър. Позволихме си да позвъним и да я отложим. Молим ви само за пет минути.

Юджин сви рамене.

— Ще ми покажете ли някакъв документ?

Жената му подаде портфейла си. Беше от протрита черна кожа и отвътре имаше мътно пластмасово прозорче. Зад пластмасата се виждаше удостоверение със снимка, отпечатано с малко старомоден шрифт, какъвто използват държавните учреждения. Както повечето хора в Съединените щати, Юджин никога не бе виждал удостоверение на агент от ФБР. Беше му за пръв път.

— Значи малко по-нататък по пътя? — каза той. — Добре, щом е така, ще ви последвам.

— Ние ще ви откараме — каза жената. — Отпред има охрана и момчетата много се изнервят от цивилни коли. После ще ви върнем обратно. Само пет минути, това е.

Юджин отново сви рамене.

— Добре.

Всички заедно тръгнаха към форда. Шофьорът отвори предната дясна врата и кимна на Юджин.

— Седнете отпред, сър — каза той. — Вие се водите в категория А, а настаним ли човек от вашия ранг на задната седалка, лошо ни се пише.

Всички видяха как Юджин леко изпъчи гърди при тази новина. Той кимна, приведе глава и се пъхна отпред. Или не бе забелязал, че телефонът му още е у жената, или това изобщо не го вълнуваше. Шофьорът затвори вратата зад него и заобиколи да заеме мястото си. Високият рус мъж и жената се настаниха отзад. Фордът заобиколи спрелия мерцедес и свърна наляво върху асфалта. Постепенно ускори до деветдесет километра в час.

— Внимавай отпред — каза жената.

Шофьорът кимна.

— Виждам. Ще се справим.

На пет-шест километра от тях бе изникнал прашен облак. Той се издигаше и лекият вятър го отнасяше наляво от пътя. Шофьорът намали скоростта, търсейки с поглед отклонението, което бе изследвал преди половин час. Забеляза го, рязко свърна наляво и спусна колата надолу в плитко дере. После зави надясно и спря зад невисок храсталак, който едва закриваше покрива на форда. Мъжът и жената от задната седалка едновременно измъкнаха пистолети, приведоха се напред и ги притиснаха към врата на Юджин, точно зад ушите, където формата на човешкия череп предлага две много удобни вдлъбнатини.

— Не мърдай — каза жената.

Юджин застина. Две минути по-късно по шосето над тях прелетя грамадна тъмна машина. Камион или автобус. Небето притъмня от прахоляка и храстите зашумоляха в налетелия вихър. Шофьорът излезе и пристъпи към мястото на Юджин с пистолет в ръка. Отвори вратата, наведе се и притисна цевта към гърлото му между двете ключици, където има друга удобна трапчинка.

— Излизай — нареди той. — Много внимателно.

— Какво? — едва избъбри Юджин.

— Ще ти кажем какво — отсече жената. — Сега излизай.

Юджин излезе под прицела на три пистолета.

— Отстъпи настрани — заповяда жената. — Не към пътя, в обратна посока.

Това беше най-рискованият момент. Юджин трескаво се озърташе на всички страни. Очите му шареха из пущинака. Тялото му трепереше. Той се отдръпна от колата. Крачка, две, три. Продължаваше да се озърта. Жената кимна.

— Ал! — подвикна високо тя.

Двамата й партньори отскочиха настрани с дълги скокове. Юджин рязко се завъртя към жената, която бе извикала името му. Тя го простреля в дясното око. Пистолетният пукот изтрещя и отекна из равнината като далечна гръмотевица. От тила на Юджин излетя кърваво облаче и той мигновено се свлече с нелепо подвити ръце и крака. Жената го заобиколи, клекна и погледна отблизо. После отстъпи и застана неподвижно, с разперени ръце и крака, сякаш чакаше полицейски обиск.

— Проверка — изрече тя.

Двамата мъже се приближиха и огледаха всеки сантиметър от дрехите и кожата й. Провериха косата и ръцете.

— Чисто — каза дребният тъмнокос мъж.

— Чисто — повтори високият рус мъж.

Жената кимна. Усмихна се едва доловимо. Никакви следи. Никакви улики. Нито капка кръв или мозък по нея.

— Добре — каза тя.

Двамата мъже се върнаха при Юджин. Единият го хвана за ръката, другият за крака и замъкнаха трупа на три-четири метра навътре в храстите. Там бяха открили неголяма пукнатина във варовика, дълбока около три метра и широка само три-четири педи. Извъртяно настрани, вътре можеше да пропадне човешко тяло, но лешояд или орел в никакъв случай не би успял да се вмъкне с двуметровия размах на крилете си. Извъртяха мъртвеца така, че свободните крайници провиснаха в дупката. После предпазливо го спуснаха надолу, докато се убедиха, че цялото тяло ще влезе. Този тип беше доста дебел, но все пак хлътна в процепа, без да се закачи за скалата. Щом се увериха, че всичко е наред, двамата го пуснаха. Трупът се заклещи на около два метра дълбочина.

Кървавите петна вече засъхваха и почерняваха. Тримата ги посипаха с пустинен пясък изметоха следите наоколо с клончета от храстите. После се върнаха във форда и шофьорът подкара на заден ход покрай храсталака. Колата отмина дъното на дерето, изкатери се обратно на пътя и пое с деветдесет километра в час натам, откъдето беше дошла. След малко отминаха белия мерцедес на Юджин, паркиран край шосето. Вече изглеждаше прашен и изоставен.

— Имам дъщеря — каза Кармен Гриър. — Вече ти споменах за това, нали?

— Спомена, че си майка — поправи я Ричър.

Тя кимна, без да го поглежда.

— Имам момиченце. На шест години и половина.

След това мълча цяла минута.

— Кръстиха я Мери Елън — добави накрая тя.

— Кой я кръсти така?

— Семейството на мъжа ми.

— Те ли избраха името на детето?

— Просто така се случи. Не бях в състояние да им попреча.

— А ти как би я кръстила? — попита Ричър след кратко мълчание.

Тя сви рамене.

— Може би Глория. Нали знаеш, на латински това означава слава. За мен беше славно дете.

Отново настана мълчание.

— Но я кръстиха Мери Елън — каза Ричър.

Кармен кимна.

— Най-често й казват само Ели за по-кратко. Понякога я наричат мис Ели.

— И е на шест години и половина?

— Женени сме по-малко от седем години. Нали ти казах? Сам можеш да сметнеш. Смущава ли те това?

— Кое, сметката ли?

— Не, онова зад нея.

Той поклати глава, гледайки право напред.

— Изобщо не ме смущава. А трябва ли?

— И мен не ме смущава — отвърна Кармен. — Но обяснява защо не бях в състояние да им попреча.

Ричър премълча.

— Каквото и да започнем, все тръгва накриво — добави тя. — Аз и семейството ми.

Изрече го с печално глух глас като човек, който си спомня за някогашна трагедия — автомобилна авария, самолетна катастрофа или смъртоносна болест. Или за деня, когато животът му се е променил завинаги. Стискаше здраво волана, оставяйки колата да се носи самичка напред като тих и прохладен пашкул сред пламтящата равнина.

— Кои са те? — попита Ричър.

— Семейство Гриър. Стар местен род. Живеят в Ехо още откакто Тексас бил откраднат от Мексико. Може и те да имат пръст в тая работа.

— Какво представляват?

— Лесно можеш да си ги представиш — каза Кармен. — Бяла тексаска фамилия с големи пари, натрупани едно време. Доста са пропилели, но и доста им е останало. Занимавали са се с добив на петрол и животновъдство. Баптисти по вероизповедание, макар че нито ходят на църква, нито ги вълнува особено какво мисли Господ за тях. Ходят на лов за удоволствие. Бащата умря преди известно време, майката е още жива. Двама синове и куп братовчеди из цялата област. Моят мъж е по-големият син, Слуп Гриър.

— Слуп? — изненада се Ричър.

Кармен се усмихна за пръв път, откакто бяха напуснали канавката.

— Да, Слуп.

— Що за име е това?

— Старо фамилно име — обясни тя. — На някой от прадедите, предполагам. Сигурно се е сражавал в Аламо срещу моите прадеди.

— Звучи ми като „шлеп“. Как се казва другият брат? Каяк? Влекач? Танкер?

— Робърт. Всички му викат Боби.

— Слуп — повтори Ричър. — Не бях чувал такова име.

— И аз не бях чувала — каза Кармен. — Но свикнах. Името го правеше някак по-особен от другите.

— Естествено.

— Срещнах го в Лос Анджелис. Учехме заедно в Калифорнийския университет.

— На неутрална територия — каза Ричър.

Тя престана да се усмихва.

— Точно така. Като си помисля сега, другояче не можеше и да стане. Ако го бях срещнала тук, пред очите на цялата му фамилия, нищо нямаше да се случи. Категорично. Уверявам те. Ако изобщо допуснем, че бих дошла тук, което никак не ми се вярва.

Тя млъкна, примижа срещу слънцето и се загледа напред. Край черната панделка на пътя в далечината отляво се появи алуминиево сияние, разкъсано от кипналата мараня на хиляди трептящи късчета.

— Ето я закусвалнята — каза Кармен. — Сигурна съм, че там ще има кафе.

— Ама че странна закусвалня — промърмори Ричър.

— И по-странни неща ще видиш из тоя край — отвърна тя.

Закусвалнята стърчеше самотна малко по-горе от пътя насред широка площадка от спечена глина, служеща вместо паркинг. Отпред върху висок стълб висеше рекламна табела и никъде не се виждаше сянка. Два пикапа бяха паркирани небрежно в срещуположните краища на площадката.

— Е, добре — каза неуверено Кармен, докато намаляваше скоростта. — Сега ще ме зарежеш. Сигурно си мислиш, че може да те качи някой от онези пикапи.

Ричър премълча.

— Ако ще го правиш, нека да е по-късно, може ли? — настоя тя. — Моля те. Не искам да остана сама на подобно място.

Тя намали скоростта още малко и отби от пътя върху неравната пръст. Паркира до стълба, сякаш се надяваше да й осигури някаква защита от слънцето. Тънката му сянка падна като черта върху предния капак. Кармен дръпна ръчната спирачка и изключи двигателя. Компресорът на климатика съскаше и бълбукаше в настаналата тишина. Ричър отвори вратата. Лъхна го жега като от доменна пещ. Беше толкова горещо, че едва си пое дъх. Една-две секунди постоя като замаян, изчака Кармен и двамата тръгнаха по горещата пръст. Слънцето я бе пресушило и изпекло като бетон. Отвъд площадката чак до хоризонта се разстилаха ниски пустинни храсталаци и нажежено до бяло небе. Ричър остави Кармен да върви малко пред него, за да може да я наблюдава. Тя крачеше с премрежени очи и наведена глава, сякаш не искаше нито да гледа някого, нито да я гледат. Роклята й благоприлично падаше до средата на коляното. Движеше се грациозно като танцьорка — с изпънато и съвършено неподвижно тяло, под което енергично пристъпваха дългите, стройни нозе.

В малкото преддверие на закусвалнята имаше автомат за цигари и стойка с рекламни дипляни за продажба на недвижими имоти, нови петролни находища и състезания по стрелба и родео в разни малки градчета. Отвъд втората врата отново стана прохладно. Двамата постояха за миг в приятния полъх. Край вратата имаше тезгях и уморена сервитьорка, седнала на една страна върху висока табуретка. През кухненското гише се виждаше готвачът. Двама клиенти се хранеха в отделни сепарета. Всичките четирима присъстващи вдигнаха глави и млъкнаха, сякаш предпочитаха да не изричат каквото си мислят.

Ричър ги огледа един по един, после се завъртя и поведе Кармен към сепарето в дъното. Плъзна се навътре по лепкавата изкуствена кожа и отметна лице към струята хладен въздух, долитаща през един отвор в тавана. Кармен седна отсреща, вдигна глава и той за пръв път я погледна право в очите.

— Дъщеря ми изобщо не прилича на мен — каза тя. — Понякога си мисля, че това е най-жестоката подигравка в цялата ситуация. Мощните стари гени на рода Гриър направо са прегазили моите като валяк.

Имаше изумително красиви черни очи, леко скосени нагоре. Правият нос и високите вежди се сливаха като буквата Y. Край изпъкналите скули се спускаха тъмни къдрици — толкова черни, че на светло придобиваха синкав отблясък. Уста като напъпила роза с едва забележими следи от червило. Кожата й беше гладка и светла, с цвета на слаб чай или тъмен мед и изпод нея се излъчваше меко сияние.

— На кого прилича Ели? — попита Ричър.

— На тях — каза Кармен.

Сервитьорката се яви с две чаши студена вода, молив и бележник, вирната брадичка и каменно изражение. Кармен си поръча кафе с лед. Ричър предпочете своето горещо и черно.

— Ако я видиш, няма да повярваш, че е мое дете — продължи Кармен. — Розова кожа, руса коса, пухкаво тяло. Но очите е взела от мен.

— Има късмет — подхвърли Ричър.

Тя се усмихна за миг.

— Благодаря. Целта ми е да има късмет и занапред.

Тя притисна запотената чаша към лицето си. После избърса със салфетка влагата от стъклото. Сервитьорката донесе поръчката. Леденото кафе беше във висока чаша и тя разплиска малко от него, докато го оставяше на масата. Кафето на Ричър беше в пластмасова каничка термос и жената тръшна до нея празна порцеланова чаша. Остави сметката, преобърната наопаки, после си тръгна, без да изрече нито дума.

— Трябва да разбереш, че някога обичах Слуп — каза Кармен.

Ричър не отговори и тя го изгледа втренчено.

— Смущават ли те тия подробности?

Той поклати глава, макар че наистина малко го смущаваха. Самотниците рядко обичат да слушат чужди изповеди.

— Ти искаше да започна от началото — каза Кармен.

— Да — кимна Ричър.

— Добре, започвам. Някога го обичах. Трябва да разбереш това. И ще ти кажа, че не беше трудно човек да го обикне. Той беше едър, красив, вечно усмихнат и безгрижно спокоен. Бяхме млади студенти, а Лос Анджелис е много особено място, където всичко изглежда възможно и нищо не е особено важно.

Кармен взе пластмасова сламка от стойката върху масата и махна целофановата обвивка.

— Освен това трябва да знаеш откъде идвах — продължи тя. — Истината е, че от самото начало всичко се обърна наопаки. Не бях някаква мексиканска хлапачка, която се тревожи дали бялото семейство ще я приеме. Точно обратното, питах се как ще приемат моите близки, че съм тръгнала с един гринго. Така го виждах. Родена съм в Напа. Имаме там имение от четири хиляди декара и от незапомнени времена сме най-богатите хора в района. И най-културните. Увличаме се от живопис, музика и история. Правим дарения на музеите. Наемаме бели ратаи. Затова много се тревожех какво ще кажат нашите за подобен брак.

Ричър отпи от кафето си. Беше престояло и претоплено, но ставаше за пиене.

— И какво казаха? — попита той.

— Побесняха. Мислех, че се държат глупаво. Сега разбирам, че са били прави.

— Какво стана?

Кармен смукна кафе през сламката. Взе салфетка и избърса устните си. По салфетката останаха следи от червило.

— Ами… бях бременна — каза тя. — Естествено, от това положението стана хиляди пъти по-лошо. Родителите ми са много набожни и благопристойни хора. Просто ме изгониха, това е. Отрекоха се от мен. Беше като във викториански роман, където прогонват героинята навън под снега с парцаливо вързопче в ръка. Само дето нямаше сняг, а вързопчето всъщност беше куфар от най-скъпа марка.

— И какво направи след това?

— Оженихме се. На церемонията присъстваха само шепа приятели от университета. Живяхме няколко месеца в Лос Анджелис, дипломирахме се и останахме там до края на осмия месец. Честно казано, беше много весело. Бяхме млади и влюбени.

Ричър си наля втора чаша кафе.

— Но?

— Но Слуп не можеше да си намери работа. Започнах да осъзнавам, че не търси много усърдно. Изобщо нямаше намерение да работи. За него колежът беше просто четири години веселба, преди да се прибере под семейната стряха и да поеме бизнеса на баща си. Баща му вече чакаше с нетърпение да се оттегли. Аз не харесвах тази идея. Смятах, че съм се лишила от много неща и той трябва да направи същото. Дълго спорихме. Нямах пари, а не можех да работя, защото бях бременна. В крайна сметка той надделя, когато вече нямаше с какво да си плащаме наема. Пристигнахме в Тексас и се настанихме в голямата стара къща при родителите, брат му и братовчедите. Там съм и до днес.

Отново говореше глухо и примирено. Денят, в който животът й се бе променил завинаги.

— И какво? — попита Ричър.

Тя го погледна в очите.

— Сякаш земята се разтвори под мен и пропаднах направо в ада. Бях толкова потресена, че отначало не успях да реагирам. Държаха се с мен някак странно и едва на втория ден осъзнах какво става. Разбираш ли, цял живот ме бяха гледали като принцеса, после станах едно от хилядите разхайтени хлапета в Лос Анджелис, но ето че изведнъж се превърнах в цветнокож боклук. Не го казваха открито, но беше толкова очебийно. Мразеха ме, защото бях долната повлекана, дето е подлъгала скъпото им синче. Държаха се с убийствена учтивост, вероятно защото възнамеряваха да изчакат, докато Слуп се опомни и ме зареже. И такива работи стават в Тексас, да знаеш. Докато са млади и глупави, добрите момчета обичат да хапнат от ръжената погача. Нещо като детска болест. После порастват и поумняват. Знаех какво си мислят. И на какво се надяват. Беше истински шок, повярвай ми. Никога не се бях поглеждала в такава светлина. Никога не ми се беше налагало. Никога не бях заставала срещу това. Само за миг целият свят се преобърна с главата надолу. Като да паднеш в ледена вода. Не можеш да дишаш, не можеш да мислиш, не можеш дори да помръднеш.

— Но той очевидно не те е зарязал.

Кармен наведе очи към масата.

— Не — каза тя. — Не ме заряза. Започна да ме бие. Първия път ме удари с юмрук в лицето. Ели се роди на другия ден.

Скрит зад групичка дървета на десетина километра от магистралата, на около половината път между Абилин и Биг Спрингс, фордът се превърна отново в нормална кола под наем. Номерата от Вирджиния изчезнаха и на тяхното място се появиха тексаски. Пластмасовите тасове се върнаха върху джантите. Антените за клетъчен телефон от задното стъкло бяха свалени и върнати в куфара. Късовълновите антени с магнитите отидоха да им правят компания. Сувенирните шапки бяха сложени една в друга и прибрани заедно с пистолетите. Един удар с камък превърна телефона на ситни парчета, които се разпиляха навсякъде из горичката. Малко крайпътна пръст, разсипана по дясната предна седалка, гарантираше, че хората от „Херц“ ще почистят заедно с нея и евентуалните влакънца и косми, останали от Юджин.

Сетне автомобилът се върна на асфалта и пое отново към магистралата. Движеше се с умерена скорост на запад — просто една най-обикновена кола, пълна с обикновени хора. Спряха още веднъж на един крайпътен паркинг, където си поръчаха безалкохолни напитки и се обадиха по телефонния автомат. Обаждането беше до Лас Вегас, откъдето автоматично се прехвърли към Далас, а оттам пък до кантора в едно малко градче в Западен Тексас. Докладваха, че засега всичко върви успешно и новината бе приета с благодарност.

— Разкъса ми устната — каза Кармен. — И ми разклати няколко зъба.

Ричър гледаше лицето й.

— Това му беше за пръв път — продължи тя. — Просто не се удържа. Но тутакси го обхванаха угризения. Сам ме откара до болницата. От имението пътят дотам е дълъг, отнема няколко часа, и през цялото време Слуп ме молеше да му простя. После настояваше да не казвам истината за станалото. Изглеждаше толкова засрамен, че се съгласих. Но, така или иначе, не ми се наложи да казвам нищо, защото веднага след пристигането започнаха болките и ме качиха право горе в родилното. Ели се роди на другия ден.

— А после?

— После всичко беше наред. Поне през първата седмица. След това пак взе да ме удря. Всичко го дразнеше. Че обръщах прекалено много внимание на бебето. Че не исках да правим секс, защото ме болеше от шевовете. Казваше, че от бременността съм станала дебела и грозна.

Ричър мълчеше.

— Дори и аз му повярвах — каза Кармен. — За дълго. Случват се такива неща. Трябва да имаш голямо самочувствие, за да устоиш. А в онази ситуация аз нямах самочувствие. Той ми го отне. Две-три години наистина вярвах, че вината е моя, и се опитвах да се поправя.

— А семейството как реагира?

Кармен бутна настрани недопитата чаша.

— Те не знаеха. После баща му умря и стана още по-лошо. Той беше единственият разумен човек в рода. Свястно старче. Но сега останаха само брат му и майка му. Братът е ужасен, а майката — истинска вещица. И все още не знаят. Всичко се пази в тайна. Къщата е голяма. Всъщност дори не е къща, а цял комплекс около огромен двор. Всеки живее отделно от другите. А и нещата са много сложни. Той е прекалено горд и упорит, за да се съгласи с тях, че е допуснал грешка. Тъй че колкото повече ме ненавиждат останалите, толкова повече се преструва, че ме обича. Мами ги много успешно. Купува ми разни неща. Този пръстен например.

Тя вдигна дясната си ръка, изящно извита в китката, за да се види добре платинената халка с големия диамант. Пръстенът изглеждаше страхотно. Ричър никога не бе купувал диаманти. Нямаше престава колко струват. Сигурно цял куп пари.

— Купи ми коне — продължи Кармен. — Знаеше, че искам коне, и ми ги купи, за да се изперчи пред другите. Но истинската му цел беше да намери обяснение за синините. Гениално хрумване. Подсигури се веднъж завинаги. Кара ме да казвам, че съм паднала. Те знаят, че все още се уча да яздя. А по тия места щом паднеш от коня, смятат за нещо напълно естествено и синините, и строшените кости.

— И кости ли ти е чупил?

Кармен кимна и започна да опипва разни места по тялото си, като се извиваше и въртеше в тясното сепаре. От време на време прекъсваше за момент това мълчаливо броене, сякаш вече не можеше да си припомни всичко.

— Мисля, че най-напред бяха ребрата — каза тя. — Рита ме, докато лежа на пода. Често го прави, когато побеснее. После лявата ръка. Ключицата. Челюстта. Наложи се да ми реимплантират три зъба.

Ричър я гледаше втренчено.

Тя сви рамене.

— Хората от „Бърза помощ“ ме смятат за най-калпавата ездачка в цялата история на Тексас.

— Вярват ли на тази история?

— Може би така им изнася.

— А майка му? Брат му?

— Същата работа — каза Кармен. — Много ясно, че не биха се усъмнили в своя човек заради мен.

— За какъв дявол остана при него? Защо не си стегна куфарите още първия път?

Кармен въздъхна, затвори очи и извърна глава настрани. Положи ръце върху масата, после ги обърна с дланите нагоре.

— Не мога да обясня — прошепна тя. — Никой не би могъл. Ти сигурно знаеш как става. Липсваше ми самоувереност. Бях с невръстно дете на ръце, а нямах пари. Нито цент. Нямах приятели. През цялото време ме наблюдаваха. Не можех дори един телефон да завъртя незабелязано.

Ричър мълчеше. Кармен отвори очи и го погледна.

— И най-лошото беше, че нямаше къде да отида.

— У дома? — попита той.

Тя поклати глава.

— Не си го и помислих. Бях готова по-скоро да търпя побоищата, отколкото да лазя по корем пред нашите с русо бебе в ръцете.

Ричър пак премълча.

— А веднъж изтървеш ли шанса, с теб е свършено — продължи Кармен. — Винаги така става. Затъваш все по-надолу. Колкото пъти си помислях за бягство, положението беше все същото. Пак нямах пари, пак имах бебе. После тя навърши годинка, две, три. Моментът вечно не бе подходящ. Не избягаш ли първия път, хлътваш в капана завинаги. А аз не избягах. Хиляди пъти съм съжалявала, но нищо не може да се промени.

Ричър продължаваше да мълчи. Кармен го погледна умолително.

— Трябва да приемеш всичко на вяра — каза тя. — Просто не знаеш какво е. Ти си мъж, едър и силен. Ако някой те удари, ще му го върнеш. Нямаш за кого да се грижиш, ако някъде не ти харесва, отиваш другаде. За мен е различно. Ако не можеш да разбереш, поне ми повярвай.

Ричър мълчеше.

— Можех да се махна, ако бях зарязала Ели — продължи Кармен. — Слуп ми каза, че ако оставя детето при него, ще ми купи билет закъдето желая. Първа класа. Каза, че е готов незабавно да викне лимузина чак от Далас, само и само да ме откара на аерогарата.

Мълчание.

— Но не го направих — тихо добави тя. — Как бих могла? Затова Слуп смята, че всичко става по мое желание. Че съм съгласна. Че го искам. И продължава да ме бие. С юмруци, с ритници, с плесници. Гаври се с мен. Всеки ден, дори когато не е сърдит. А разсърди ли се, просто обезумява.

Настана тишина. Чуваше се само свистенето на въздуха през климатичните отвори по тавана. Неясни шумове откъм кухнята. Тихото дишане на Кармен Гриър. Звънтене на пропукани кубчета лед в изоставената й чаша. Ричър я погледна през масата, плъзна взор по китките, ръцете, шиша, лицето. Деколтето се беше изместило малко наляво и той забеляза удебеление върху ключицата. Заздравяло счупване, без съмнение. Но тя седеше съвършено изправена, с вирната глава и предизвикателство в погледа. Тази поза му подсказваше нещо.

— Значи те бие всеки ден? — попита той.

Тя затвори очи.

— Е, почти всеки ден. Не буквално, разбира се. Средно по три-четири пъти на седмица. Понякога и по-често. Но имам чувството, че е всеки ден.

Ричър дълго мълча. Гледаше я право в очите.

После поклати глава.

— Измисляш си — каза той.

Наблюдателите упорито стояха на поста си, макар че нямаше кой знае какво за гледане. Червената къща пазеше пълно мълчание под жаркото слънце. Прислужницата излезе, изкара колата и потегли сред облак прах. Вероятно отиваше да пазарува. Около обора настана раздвижване. Двама неспокойни работници изведоха конете да се разтъпчат, изчеткаха ги и пак ги прибраха. Зад обора имаше спално помещение, построено в същия стил и боядисано в същия кървавочервен цвят. То изглеждаше почти празно, защото и оборът беше почти празен. Общо четири-пет коня, включително понито на детето. Заради ужасната горещина животните почти не излизаха навън.

Прислужницата се върна и пренесе в кухнята някакви пакети. Момчето записа това в бележника си. Прашният облак от колата бавно се слегна. Мъжете с далекогледите го наблюдаваха, обърнали шапките си наопаки, за да пазят вратовете им от изгаряне.

— Лъжеш ме — каза Ричър.

Кармен се завъртя към него. По високите й скули избиха червени петна. Гняв, помисли си той. Или срам.

— Защо мислиш така? — тихо попита тя.

— Съдя по очевидното — обясни Ричър. — Нямаш нито една синина. Кожата ти е чиста. Носиш лек грим. Прекалено лек, за да скрие каквото и да било. Определено не крие факта, че цялата си се изчервила. Изглеждаш тъй, сякаш току-що си излязла от козметичен салон. И се движиш леко. Прекоси онзи паркинг като балерина. Значи нищо не те боли. Не си контузена или схваната. Ако Слуп те бие почти всеки ден, значи го прави с перушинка.

Тя помълча за миг. После кимна.

— Имам да ти разкажа и още нещо.

Ричър извърна глава.

— Главното — настоя тя. — Най-важната част.

— Защо да те слушам?

Кармен взе нова сламка и свали целофана. После започна да го навива на плътна спирала с палец и показалец.

— Извинявай — каза тя. — Но трябваше да ти привлека вниманието.

Ричър се загледа през прозореца. Тънката сянка пълзеше по предния капак на кадилака като стрелка на часовник. Значи вниманието му? Той си спомни как тази сутрин отвори вратата на мотелската стая. Очакваше го чисто нов ден, готов да бъде запълнен с каквото и да било. Спомни си отражението на полицая в огледалото и скърцането на гуми по горещ асфалт, докато кадилакът спираше до него.

— Добре, привлече го — каза той, продължавайки да гледа колата.

— Карахме така цели пет години — каза Кармен. — Точно както ти го описах, уверявам те. Почти всеки ден. После изведнъж престана. Преди година и половина. Но трябваше да ти го разкажа от самото начало, защото исках да ме изслушаш.

Ричър мълчеше.

— Не е лесно — каза тя. — Да разправяш такива неща на непознат.

Той се обърна към нея.

— Не е лесно и да ги слушаш.

Тя въздъхна.

— Ще ме зарежеш ли?

Ричър сви рамене.

— Преди минута бях готов да го сторя.

Тя пак помълча.

— Моля те, недей. Не и тук. Моля те. Само послушай още малко.

Той я изгледа втренчено.

— Добре, слушам те.

— Още ли искаш да ми помогнеш?

— С какво?

Тя не отговори.

— Как се чувстваше? — попита Ричър. — Когато те удряха?

— Как се чувствах ли? — повтори тя.

— Физически — уточни той.

Кармен извърна лице. Замисли се.

— Зависи къде — каза тя.

Ричър кимна. Беше й известно, че болката не е еднаква навсякъде.

— В корема — каза той.

— Много повръщах. Страхувах се, защото имаше кръв.

Той кимна отново. Беше й известно какво е да те ударят в корема.

— Кълна се, че е вярно — каза тя. — Цели пет години. Защо да си измислям?

— И какво стана? — попита Ричър. — Как тъй му хрумна да спре изведнъж?

Тя се поколеба, сякаш имаше чувството, че ги гледат. Ричър се завъртя и видя как хората извръщат глави. Готвачът, сервитьорката, двамата клиенти на крайните маси. Готвачът и сервитьорката бяха по-бързи. Другите двама не си дадоха този труд. По лицата им бе изписана нескрита враждебност.

— Може ли да си вървим? — попита Кармен. — Трябва да се прибираме. Пътят е дълъг.

— Значи и аз идвам с теб?

— Там е въпросът.

Ричър отново се загледа през прозореца.

— Моля те, Ричър — каза Кармен. — Поне изслушай историята докрай, а след това сам ще решиш. Ако не искаш да дойдеш в Ехо, мога да те сваля в Пейкъс. Там ще видиш музея. И гроба на Клей Алисън.

Той видя как сянката докосва предното стъкло на кадилака. Вътре сигурно бе станало горещо като в пещ.

— Така или иначе, трябва да го видиш — каза тя. — Щом си тръгнал на експедиция из Тексас.

— Добре — съгласи се той.

— Благодаря ти.

Ричър не отговори.

— Изчакай ме — каза Кармен. — Трябва да отскоча до тоалетната. Дълъг път ни чака.

С изящно движение тя се измъкна от сепарето и прекоси цялото заведение с вирната глава, без да поглежда нито наляво, нито надясно. Двамата клиенти я зяпаха, докато отмина, после отправиха безизразни погледи към Ричър. Той обърна сметката и отброи върху нея няколко монети от джоба си. Точната сума — нито цент повече. Щом една сервитьорка предпочита да не говори, значи не й трябват бакшиши. Излезе от сепарето и тръгна към изхода. Двамата не отлепваха очи от него. Спря пред стъклената врата и се загледа към изпепелената земя отвъд паркинга. Постоя така една-две минути, докато чу зад гърба си стъпките на Кармен. Беше се сресала и бе начервила устните си.

— Май и аз ще отскоча до тоалетната — каза Ричър.

Тя се озърна надясно, към празното място между двамата клиенти.

— Изчакай първо да вляза в колата. Не искам да оставам тук сама. Изобщо не трябваше да влизам.

Кармен бутна стъклената врата и закрачи към кадилака. Влезе вътре и Ричър видя как колата трепна, когато тя включи двигателя, за да охлади купето. Той се обърна и тръгна към мъжката тоалетна. Тя се оказа сравнително голяма, с два порцеланови писоара и една кабинка. Нащърбена мивка с кран за студена вода. Руло хартиени кърпи беше сложено върху разпределителя, вместо в него. Не беше най-чистата тоалетна, която бе виждал.

Той разкопча панталона си и застана до левия писоар. Чу стъпки пред вратата и вдигна очи към хромирания клапан на тръбите за водата. Клапанът беше мръсен, но все пак заоблената му повърхност отразяваше всичко като миниатюрно огледало. Ричър видя как вратата се отвори и влезе човек. После вратата се затвори, а човекът подпря гръб на нея. Беше единият от клиентите. Вероятно шофьор на някой от двата пикапа. Хромираният клапан изкривяваше образа, но главата на човека почти опираше в горния край на вратата. Едър мъж. Ръцете му шареха зад гърба. Ричър чу как резето щракна. После мъжагата се размърда и отпусна ръце. Беше облечен с черна тениска. Върху нея имаше някакъв надпис, но Ричър не успя да го прочете наопаки. Имаше и емблема. Може би на петролна компания.

— Нов ли си по тия места? — попита непознатият.

Ричър не отговори. Продължаваше да гледа отражението.

— Зададох ти въпрос — каза онзи.

Ричър не му обърна внимание.

— На теб говоря.

— Е, правиш голяма грешка — каза Ричър. — Ами ако се окажа любезен човек? Може да се завъртя, за да те изслушам, при което ще ти опикая обувките.

Едрият тип смутено пристъпи от крак на крак. Очевидно си беше приготвил цяла реч. Тъкмо на това разчиташе Ричър. С едно импровизирано прекъсване щеше да го обърка. Поне за малко, колкото да се приведе в приличен вид.

Мъжагата продължаваше да пристъпва от крак на крак. Чудеше се дали да реагира.

— Май на мен се пада да ти обясня това-онова — каза той. — Все някой трябва да го стори.

Не реагираше. Явно му липсваше талант за импровизация.

— Какво да ми обясниш? — попита Ричър.

— Как стоят нещата по нашия край.

Ричър се позабави още малко. Едно му е лошото на кафето — стимулира отделителната система.

— И как стоят нещата по вашия край? — попита той.

— По нашия край не водим боба̀рите там, където ходят прилични хора.

— Какво? — трепна Ричър.

— Кое точно не ти е ясно?

Ричър въздъхна. Оставаха около десет секунди.

— Нищо не ми е ясно — каза той.

— Не бива да водиш боба̀ри в свестни заведения.

— Какво е боба̀р? — попита Ричър.

Непознатият пристъпи напред. Отражението му нарасна с неестествена бързина.

— Латиносите — каза той. — Само боб плюскат.

— Латиноамериканците — поправи го Ричър. — Ако ще говориш на чужди езици, кажи го просто латинос, това е множествено число. И ако искаш да знаеш, тя си поръча кафе с лед. Изобщо не съм я видял да яде боб.

— Ти да не се правиш на умен?

Ричър привърши, въздъхна и се закопча. Не пусна водата. Струваше му се някак неуместно да го прави на такова място. Обърна се към мивката и завъртя крана.

— Е, от теб поне съм по-умен — каза той. — Няма две мнения по въпроса. Но това още нищо не означава. Ония хартиени кърпи са по-умни от теб. Много по-умни. Всяко отделно листче е истински гений в сравнение с теб. Могат едно по едно да минат през Харвард и да завършат с отличие, докато ти се мъчиш да изкараш начално образование.

Все едно, че дразнеше динозавър. Някакъв тлъст бронтозавър, чийто мозък е безкрайно далеч от всичко останало. Звукът влиза в ушите и след известно време бива възприет и осъзнат. Минаха четири-пет секунди, докато лицето на непознатия се промени. След още четири-пет секунди той замахна. Мощен, бавен замах на грамаден юмрук върху яка и тежка десница. Целеше се високо в главата на Ричър. Можеше и да нанесе сериозни поражения, ако беше улучил. Но не улучи. Ричър хвана с лявата ръка човека за китката и я спря на половината път. Влажно плющене отекна от плочките по стените.

— Бактериите на тоя под са по-умни от теб — каза той.

Извъртя бедра на деветдесет градуса, за да предпази слабините си, после се вкопчи в китката на противника. Някога можеше да троши кости с подобно стискане. Не беше въпрос на сила, а на свирепа решителност.

Но сега нямаше настроение.

— Днес ти е щастлив ден — каза той. — Откъде да знам, може и да си полицай. Затова ще те пусна.

Мъжагата гледаше отчаяно смазаната си китка. Пред очите му плътта се подуваше и почервеняваше.

— След като се извиниш — добави Ричър.

Онзи продължи да го гледа тъпо още четири-пет секунди. Като динозавър.

— Извинявай — каза той. — Много съжалявам.

— Не на мен, тъпако — прекъсна го Ричър. — На дамата.

Онзи мълчеше. Ричър засили натиска. Усети как палецът му овлажня от пот и се хлъзна върху края на показалеца. Усети как костите в китката изпукаха и се размърдаха. Лъчевата и лакътната кост се сближаваха повече, отколкото е предвидено от природата.

— Добре де — изпъшка мъжагата. — Стига.

Ричър пусна китката му. Онзи се дръпна, подпря я с лявата ръка и остана да стои задъхан. Гледаше ту Ричър, ту китката си.

— Дай ми ключовете от колата — нареди Ричър.

Мъжагата неловко се завъртя, за да бръкне с лявата ръка в десния джоб. Измъкна голяма връзка ключове и му я подаде.

— Сега върви да ме чакаш на паркинга — каза Ричър.

Непознатият отключи вратата с лявата ръка и се измъкна навън. Ричър пусна ключовете в мръсния писоар и пак си изми ръцете. Грижливо ги избърса с книжни кърпи и напусна тоалетната. Когато излезе на паркинга, здравенякът го чакаше на половината път между заведението и кадилака.

— А сега бъди много любезен — подвикна му Ричър. — Предложи да й измиеш колата или нещо подобно. Тя ще откаже, но по-важно е намерението, нали така? Ако бъдеш изобретателен, ще си получиш ключовете от колата. Иначе се прибираш пеш.

През тъмното стъкло видя как Кармен ги гледа с недоумение. Той й направи знак да отвори страничното прозорче. Кръгово движение, сякаш въртеше ръчка. Тя свали стъклото само на пет сантиметра, колкото да се видят очите й. Бяха изплашени и разширени.

— Този приятел иска да ти каже нещо — съобщи Ричър.

Той се отдръпна. Мъжагата пристъпи напред. Заби поглед в земята, после се озърна към Ричър като бито псе. Ричър го насърчи с кимване. Онзи вдигна ръка пред гърдите си като оперен тенор или френски оберкелнер. После направи чупка в кръста, за да заговори през тесния отвор.

— Госпожо, исках само да ви кажа, че всички тук страшно ще се радваме, ако дойдете пак в най-скоро време и понеже така и така сте тук, не искате ли да ви измия колата?

— Какво? — ахна Кармен.

Двамата завъртяха глави към Ричър. Мъжагата го гледаше умолително, тя — смаяно.

— Пръждосвай се — каза Ричър. — Оставих ключовете в тоалетната.

Четири-пет секунди по-късно онзи се затътри към закусвалнята. Ричър заобиколи кадилака отпред. Отвори дясната врата.

— Мислех, че си решил да ме зарежеш — каза Кармен. — Че си помолил онзи човек да те вземе.

— Предпочитам да пътувам с теб — отвърна той.

Фордът продължи на юг, докато стигна малко селце на кръстопът. Отдясно имаше невзрачна закусвалня, отляво — празен паркинг. Полуизтрита пешеходна пътека върху асфалта. След това порутена бензиностанция и училище с една-единствена класна стая. Прах и мараня. Големият автомобил намали скорост и пропълзя едва-едва през кръстовището. Отмина училището, сетне изведнъж ускори и се отдалечи.

Малката Ели Гриър се загледа подир колата. Тя седеше на столче отвътре до прозореца и тъкмо бе почнала да отваря капака на голямата синя кутия, в която си носеше обяда. Чу как изскърцаха гумите, когато фордът рязко увеличи скоростта. Тя беше тихо, сериозно дете, склонно към безмълвни наблюдения. Продължи да гледа пътя с големите си черни очи, докато прашният облак се разсея. После насочи вниманието си към текущите дела, огледа съдържанието на кутията и съжали, че днес мама не си беше у дома, за да й приготви обяда вместо злата прислужница на семейство Гриър.

3

— Какво се случи преди година и половина? — попита Ричър.

Кармен не отговори. Движеха се по дълъг прав път през пустинята и слънцето печеше право над тях. Направлението е юг и наближава пладне, помисли си Ричър. Пътят беше асфалтиран, сравнително гладък въпреки множеството кръпки, но нащърбен по краищата. През неравни интервали се издигаха самотни рекламни табла, обещаващи бензин, стаи и магазини някъде в безкрайната далечина. От двете страни на пътя се разстилаше безжизнена напечена равнина, осеяна тук-там с неподвижни вятърни двигатели. По-близо до пътя имаше автомобилни двигатели, монтирани върху бетонни основи. Големи, мощни двигатели, каквито човек може да види под капака на стар шевролет или крайслер, боядисани в жълто и нашарени с ивици ръжда. Късите почернели ауспухови тръби стърчаха към небето.

— Водни помпи — обясни Кармен. — За напояване. Някога тук е имало земеделие. Бензинът тогава бил по-евтин от водата, тъй че тия машинарии работели денонощно. Сега вече няма вода, а и бензинът е твърде скъп.

Във всички посоки се простираше равнина, осеяна със сух храсталак. Някъде далеч на хоризонта, югозападно от безкрайния път, се мержелееше нещо — може би планини на сто километра оттук. Или беше само оптическа измама на маранята.

— Гладен ли си? — попита Кармен. — Ако не спираме, можем да вземем Ели от училище. Много ми се иска, от вчера не съм я виждала.

— Както кажеш — отвърна Ричър.

Тя увеличи скоростта до сто и трийсет километра в час. Големият кадилак подскачаше тежко по всяка издатина на асфалта. Ричър изправи седалката си и затегна предпазния колан. Кармен се озърна към него.

— Вярваш ли ми вече? — попита тя.

Той я погледна. Тринайсет години беше работил като следовател и по инстинкт не вярваше на каквото и да било.

— Какво стана преди година и половина? — повтори той. — Защо Слуп спря да те бие?

Кармен прихвана волана по-удобно. Разтвори длани, разкърши пръсти и отново ги стегна.

— Отиде в затвора — каза тя.

— Защото те биеше ли?

— В Тексас? — Смехът й бе рязък и кратък, по-скоро като болезнен стон. — Сега знам със сигурност, че си нов по тия места.

Ричър не отговори. Само гледаше как Тексас се задава насреща, горещ и жълт като нажежен месинг.

— Такова нещо просто е невъзможно — каза Кармен. — Един тексаски джентълмен никога не би вдигнал ръка срещу жена. Всички го знаят. Особено пък бял джентълмен, чийто род е по тия места от стотина години. Тъй че ако някоя цветнокожа повлекана дръзне да разправя подобни небивалици, ще приберат нея. Най-вероятно в тапицирана килия.

Денят, в който животът й се е променил завинаги, отново помисли Ричър.

— Какво е направил тогава?

— Не плащаше федерални данъци — каза Кармен. — Изкарваше големи пари от петролни концесии и продажба на сондажно оборудване в Мексико. Само че пропускаше да го спомене в данъчните си декларации. Всъщност пропускаше още какво ли не. Един ден го спипаха.

— И за това го прибраха в затвора?

Кармен направи гримаса.

— Всъщност направиха всичко възможно, за да не се стигне дотам. Като за първи път бяха готови да го оставят да се откупи. Нали разбираш, предлагаха всякакви варианти. За тях важното е да излязат на чисто и виновникът да си плати. Но Слуп беше прекалено голям инат. Накара ги сами да изровят всичко. Криеше фактите чак до делото. Отказа да плати. Твърдеше, че не им дължи нищо, което е просто смешно. А всички пари бяха вложени по семейните сметки, тъй че не можеха да ги пипнат. Според мен точно това ги вбеси.

— Значи се стигна до съд?

Тя кимна, без да го поглежда.

— И то жесток. Федерален въпрос. Нали си чувал този израз? Да направиш от нещо федерален въпрос. Сега разбирам какво означава. Такава суматоха не си виждал. Истинска надпревара, добрите местни момчета срещу Министерството на финансите. Адвокатът на Слуп му е бил най-добрият приятел в гимназията, а друг техен съученик работи в окръжната прокуратура в Пейкъс. Той им даваше съвети за стратегията и тъй нататък, но данъчните направо ги прегазиха. Беше същинска касапница. Лепнаха му пет години без право на помилване до третата. Съдията постанови минимум трийсет месеца зад решетките. Най-после можех да дишам спокойно.

Ричър мълчеше. Кармен ускори и задмина един камион — първата кола, която срещаха от четирийсет километра насам.

— Толкова бях щастлива — каза тя. — Никога няма да го забравя. Всичко беше много изискано. След присъдата просто му казаха на другата сутрин да се яви във федералния затвор. Не го отмъкнаха с белезници или нещо такова. Той се прибра и си приготви куфарчето. Организирахме голяма семейна вечеря. До късно останахме на масата, после се качихме горе и тогава той ме удари за последен път. На другата сутрин приятелите му го откараха до затвора, някъде около Абилин. Федерален клуб, така го наричат. Минимална охрана. Казват, че било удобно. Имало дори игрище за тенис.

— Ходиш ли му на свиждане?

Кармен поклати глава.

— Представям си, че е мъртъв.

Тя замълча. Колата продължаваше да се носи към маранята на хоризонта. Сега вече на югозапад наистина се виждаха планини, нейде безкрайно далече.

— Транс-Пейкъс — поясни Кармен, като го видя накъде гледа. — Чакай да си променят цвета. Много са красиви.

Ричър се вгледа, но слънцето грееше толкова ослепително, че изобщо не различи цвят.

— Минимум трийсет месеца, това прави две години и половина — продължи Кармен. — Мислех си, че ще е най-разумно да не разчитам на повече. Той вероятно щеше се държи там като агънце.

Ричър кимна.

— Вероятно.

— Значи трийсет месеца. Аз вече пропилях година и половина.

— Все пак ти остават дванайсет месеца. Предостатъчно време за каквото и да било.

Тя пак помълча, после каза:

— Добре, дай да го обсъдим. Нека решим какво трябва да се направи. Важно е. Така ще видиш нещата както ги виждам аз.

Ричър не отговори.

— Помогни ми — настоя Кармен. — Моля те. Ако искаш, засега нека е само на теория.

Той сви рамене. После се опита да види нещата от нейна гледна точка. За него бе твърде лесно. Отдавна бе свикнал да изчезва и да живее незабелязан.

— Трябва да се махнеш — каза той. — Според мен при домашно насилие няма друг изход. Значи всичко опира до жилище и доходи. Това ти е необходимо.

— Лесно ти е да го кажеш.

— Във всеки голям град има колкото щеш организации. С убежища за жени като теб.

— Ами Ели?

— В убежищата има гледачки. Те ще се грижат за нея, докато ти ходиш на работа. На такива места има много деца. Тя ще си намери приятели. А след известно време ще заживееш самостоятелно.

— Каква работа бих могла да си намеря?

— Всякаква — отсече Ричър. — Нали можеш да четеш и да пишеш. Учила си в колеж.

— Как да стигна дотам?

— Със самолет, влак или автобус. Два билета в едната посока.

— Нямам пари.

— Никак ли?

Кармен поклати глава.

— Колкото имах, свършиха преди седмица.

Ричър се загледа настрани.

— Какво? — попита тя.

— Твърде добре се обличаш за човек, който няма пари.

— Поръчки по пощата — обясни Кармен. — Трябва да получа разрешение от адвоката на Слуп. Той подписва чековете. Затова имам дрехи. Но нямам пари в брой.

— Можеш да продадеш диаманта.

— Опитах се — каза тя. — Оказа се фалшив. Той разправяше, че бил истински, но всъщност излезе стоманена халка с цирконий. Бижутерът ми се изсмя. Пръстенът струва около трийсет долара.

Ричър помълча за момент.

— В къщата трябва да има пари — каза той. — Можеш да откраднеш малко.

Кармен не отговори веднага. Прелетяха още два километра на юг.

— Тогава престъплението ми става двойно — каза накрая тя. — Забравяш за правното положение на Ели. Точно там е проблемът. Открай време. Защото тя е дете и на Слуп. Ако я отведа извън границите на щата без негово разрешение, ставам похитителка. Ще отпечатат нейната снимка по кутиите с мляко, ще ме намерят и ще ми я отнемат, а аз ще попадна в затвора. Много са строги в това отношение. Днес провалените бракове са една от основните причини за отвличане на деца. Всички адвокати ме предупредиха. Всички казват, че ми трябва съгласието на Слуп. А той няма да го даде, нали? Как бих могла изобщо да отида там и да го попитам дали ще се съгласи да изчезна завинаги с неговото дете? Да отида някъде, където вече няма да ни открие.

— Тогава недей да напускаш щата. Остани в Тексас.

— Няма да остана в Тексас — заяви Кармен.

Изрече го категорично. Ричър премълча.

— Не е лесно — добави тя. — Майка му ме наблюдава по негова заръка. Затова не мога да продам пръстена, макар че трийсет долара биха ми свършили добра работа. Тя ще забележи и това ще я накара да бъде нащрек. Ще разбере какво съм замислила. Не е глупава. Тъй че ако един ден Ели изчезне и липсват пари, бих имала преднина само няколко часа, преди тя да позвъни на шерифа, а той на ФБР. Но няколко часа не са нищо, защото Тексас е страшно голям, а автобусите се движат ужасно бавно. Няма да се измъкна.

— Все трябва да има начин — каза Ричър.

— Има много начини. Съдебни процедури, дела, решения и какво ли не още. Но адвокатите са бавни и много скъпи, а аз нямам пукната пара. Има и такива, които се занимават с благотворителна дейност, но те са вечно заети. Истинска каша. Гадна, объркана каша.

— Май така излиза — каза Ричър.

— Но за година би трябвало да стане. Една година е много време, нали?

— Е?

— Затова те моля да ми простиш, че прахосах година и половина. Трябва да разбереш защо стана така. Изглеждаше толкова трудно, че все отлагах. Бях в безопасност. Има време, казвах си. Ти сам току-що призна, че дванайсет месеца се предостатъчни за каквото и да било. Дори ако едва сега започвам от нулата, не е чак толкова зле, права ли съм? Никой не би казал, че съм изчакала до последния момент, нали така?

От дълбините на таблото долетя меко писукане. Близо до скоростомера започна да примигва оранжево изображение на туба за бензин.

— Горивото привършва — каза Кармен.

— Наближаваме бензиностанция на „Ексон“ — отвърна Ричър. — Преди малко видях табела. Още около двайсет и пет километра.

— Трябва ми „Мобил“. В жабката имам тяхна разплащателна карта. Нямам с какво да платя на друга бензиностанция.

— И пари за бензин ли нямаш?

Кармен поклати глава.

— Свърших ги. Сега прехвърлям всичко по сметката на свекърва ми. Тя ще разбере чак след месец.

Тя свали една ръка от волана и опипа зад гърба си. Извади мажа дамска чантичка и я пусна в скута на Ричър.

— Провери, ако не вярваш.

Той седеше неподвижно с чантата на колене.

— Не бих си позволил да бъркам в дамска чанта.

— Моля те. Искам да ме разбереш.

Той се поколеба, после отвори чантичката. Отвътре го лъхна аромат на парфюм и козметика. Имаше четка с няколко дълги черни косми върху нея. Нокторезачка. И тъничко портмоне.

— Провери го — повтори Кармен.

В портмонето имаше протрита банкнота от един долар. Нищо повече. Един самотен долар. Никакви кредитни карти. Тексаска шофьорска книжка с нейната изненадана физиономия. Зад пластмасово прозорче имаше снимка на малко момиченце. Детето беше пухкаво, с гладка розова кожа. Блестяща руса коса и лъскави, живи очи. Лъчезарна усмивка, разкриваща мънички бели зъбчета.

— Ели — каза Кармен.

— Много е хубава.

— Красавица, нали?

— Къде спа снощи?

— В колата — каза тя. — За мотел искат четирийсет долара.

— На мен ми взеха малко над двайсет.

Кармен сви рамене.

— Щом е над долар, не мога да си го позволя. Тъй че оставаше само колата. Всъщност е доста удобно. После изчаквам сутрешния наплив и се измивам в тоалетната на някое заведение, без да ме забележат.

— А какво ядеш?

— Нищо.

Тя намали скоростта. Може би се опитваше да икономиса последния бензин.

— Аз ще платя — каза Ричър. — Нали ме возиш.

Край пътя се мярна нова табела. „Ексон“ 15 километра.

— Добре — кимна Кармен. — Съгласна съм. Но само защото искам да стигна до Ели.

Тя ускори отново, вече уверена, че горивото ще им стигне за петнайсет километра. Според Ричър дори и толкова мощен двигател нямаше да изгълта повече от четири литра. Дори на висока скорост. Той се облегна назад и загледа как хоризонтът лети насреща. После изведнъж осъзна какво трябва да направи.

— Спри колата — каза той.

— Защо?

— Просто го направи, разбра ли?

Тя го погледна озадачено, но отклони към неравната отбивка на пътя и спря. Остави левите колела върху асфалта и не изключи двигателя. Климатикът продължаваше да бучи.

— А сега почакай — каза Ричър.

Двамата изчакаха в прохладното купе, докато мина камионът, който бяха изпреварили.

— Сега не мърдай — нареди Ричър.

Той разкопча предпазния колан, извъртя очи надолу и откъсна джоба на ризата си. Евтина материя, калпав шев — парчето плат се отдели без затруднение.

— С какво си облечена? — попита той.

— Моля? Какво правиш?

— Кажи ми точно с какво си облечена.

Тя се изчерви. Нервно преплете пръсти.

— С тази рокля. И бельо. И обувки.

— Покажи ми обувките.

Тя се поколеба за секунда, после се наведе и свали обувките. Подаде му ги една по една. Ричър провери внимателно. Вътре нямаше нищо. Върна ги. След това се приведе напред и разкопча ризата си. Съблече я. Подаде я на Кармен.

— Сега излизам — каза той. — Ще се обърна. Свали всичко и облечи ризата. Остави дрехите на седалката, после излез.

— Защо?

— Направи го, ако искаш да ти помогна. Съблечи всичко, разбра ли?

Той излезе навън. Отдалечи се, обърна гръб на колата и се загледа обратно в посоката, от която бяха дошли. Беше много горещо. Усети как слънцето обгаря кожата по раменете му. После чу вратата на кадилака да се отваря. Обърна се и видя как Кармен излиза боса, облечена с неговата риза. Направо се губеше в нея. След миг тя заподскача от крак на крак, защото пътят пареше петите й.

— Можеш да си задържиш обувките — подвикна Ричър.

Тя посегна вътре, взе обувките и ги надяна.

— А сега мини настрани и изчакай — нареди той.

Тя пак се поколеба и отстъпи на три метра от колата. Ричър се върна. Дрехите й лежаха сгънати на седалката. Той не им обърна внимание. Отново претърси портфейла, след това куфарчето. Нищо. Завъртя се към дрехите и ги изтръска. Бяха още топли от тялото й. Рокля, сутиен, бикини. Нищо скрито между тях. Остави ги върху покрива на колата и се зае да я претърсва.

Работата му отне около двайсет минути. Не пропусна нищо. Под капака, цялата вътрешност на купето, под килимчетата, в седалките, под седалките, в багажника, под калниците, навсякъде. Не откри абсолютно нищо, а бе готов да си заложи главата, че никой цивилен не е в състояние да укрие нещо от него в автомобил.

— Добре — подвикна той. — Сега се обличай. По същата процедура.

Постоя обърнат, докато я чу зад себе си. Кармен държеше ризата му. Той я взе и се облече.

— За какво беше цялата работа? — попита Кармен.

— Сега ще ти помогна — каза Ричър. — Защото вече ти вярвам.

— Защо?

— Защото наистина нямаш пари — обясни той. — Нямаш и кредитни карти. Нито в портмонето, нито укрити някъде из колата. А никой не заминава внезапно на петстотин километра от дома си без пукната пара. Освен ако има много сериозни неприятности. А човек с много сериозни неприятности заслужава да получи помощ.

Тя не каза нищо. Само кимна едва забележимо, сякаш приемаше комплимент. Или правеше. Върнаха се в колата и затвориха вратите. Поседяха една-две минути на хладно, после Кармен пак изкара кадилака на пътя.

— Значи имаш една година — каза Ричър. — Много време. След година може да си на милион километра оттук. Ново начало, нов живот. Това ли искаш от мен? Да ти помогна да се измъкнеш?

Тя мълча две-три минути. Отминаха още пет километра. Пътят леко слезе надолу, после пак се изкачи. Далеч на следващото било се мержелееха сгради. Вероятно бензиностанцията. Може би имаше и гараж на пътна помощ.

— В момента искам просто да се съгласиш с мен — каза Кармен. — Една година е много време. Няма нищо лошо, че чаках досега.

— Естествено — кимна Ричър. — Една година стига. Няма нищо лошо, че си изчакала.

Тя не каза нищо повече. Мълчеше и караше бясно към бензиностанцията, сякаш беше въпрос на живот и смърт.

Най-напред стигаха до автомобилно гробище. Откъм пътя имаше дълга ниска барака от гофрирана ламарина със заковани по предната стена вехти автомобилни тасове. Зад нея се простираха няколко декара, отрупани с останки от катастрофирали коли. Бяха натрупани на пет-шест реда, като по-старите модели лежаха най-отдолу, съвсем като геологически слоеве. След бараката имаше отклонение към бензиностанцията. Тя се оказа толкова допотопна, че имаше цели четири тоалетни вместо обичайните две и колонки със стрелки вместо въртящи се цифри, а някакъв мълчалив и намусен тип излезе да ги обслужи лично въпреки жегата.

Кадилакът изгълта повече от осемдесет литра, които струваха на Ричър горе-долу колкото наема за мотелска стая. Той подаде банкнотите през прозореца и не взе рестото от един долар. Реши, че човекът си го е заслужил. Според таблото температурата отвън наближаваше четирийсет и четири градуса. Нищо чудно, че не му се говореше.

После Ричър се запита дали пък не го дразни фактът, че някаква си боба̀рка вози бял мъж в кадилак.

— Gracias, sehor — каза Кармен. — Благодаря.

— Няма защо — отговори той. — De nada, senorita.

— Значи говориш испански?

— Всъщност не — каза Ричър. — Служил съм къде ли не, тъй че мога да казвам по някоя и друга дума на всякакви езици. Но не знам нито един. Освен френския. Френски говоря много добре. Майка ми беше французойка.

— От Луизиана или от Канада?

— От Париж, Франция.

— Значи си половин чужденец — каза Кармен.

— Понякога имам чувството, че е повече от половина.

Тя се усмихна, сякаш не му вярваше, и отново изкара колата на пътя. Указателят за гориво сочеше пълен резервоар и това сякаш я поуспокои. Кармен навлезе в дясното платно и увеличи скоростта.

— Но би трябвало да ме наричаш сеньора, а не сеньорита — каза тя. — Аз съм омъжена.

— Да — кимна Ричър. — Май така излиза.

Мълчаха един-два километра. Кармен се облегна удобно назад и отпусна ръце върху долната извивка на волана. После дълбоко си пое дъх.

— Е, добре, ето какъв е проблемът — каза тя. — Не разполагам с една година.

— Защо?

— Защото преди месец неговият приятел, адвокатът, дойде у дома. Каза ни, че се подготвяла някаква сделка.

— Каква сделка?

— Не знам със сигурност. Никой не ми каза каква точно. Предполагам, че Слуп се кани да натопи някои свои съдружници срещу възможността за по-ранно помилване. Вероятно другият му приятел прокарва нещата чрез прокуратурата.

— По дяволите — изруга Ричър.

Кармен кимна.

— Да, по дяволите. През цялото време са си скъсвали задниците от старание да уредят сделката. А аз трябваше да се усмихвам до уши, като че с нетърпение чакам Слуп да се прибере у дома по-рано.

Ричър мълчеше.

— Но отвътре ми идеше да крещя — продължи тя. — Разбираш ли, бях чакала твърде дълго. Година и половина не направих нищичко. Мислех, че съм в безопасност. Грешах. Проявих непростима глупост. Бях седяла в капан, без да подозирам, а сега вратичката се захлопва и аз оставам вътре.

Ричър бавно кимна. Разчитай на най-доброто, готви се за най-лошото. Това бе неговият принцип в живота.

— Докъде е стигнала сделката? — попита той.

Колата продължаваше да се носи на юг.

— Вече е сключена — каза Кармен с изтънял глас.

— И кога ще излезе на свобода?

— Днес е петък. Не вярвам да го пуснат през почивните дни. Значи в понеделник. Още два дни, това е.

— Разбирам — промърмори Ричър.

— Затова се страхувам. Той ще се прибере у дома.

— Разбирам — повтори Ричър.

— Наистина ли разбираш?

Той не отговори.

— Понеделник вечерта — каза Кармен. — Всичко ще почне отново. И ще е много по-зле отпреди.

— Може пък да се е променил — каза Ричър. — Понякога затворът променя хората.

Излишни приказки. Разбра това по лицето й. А и от личен опит знаеше, че затворът променя хората, но не за добро.

— Не, ще бъде по-зле от когато и да било — настоя тя. — Знам това. Знам го със сигурност. Здравата съм загазила, Ричър. Уверявам те.

Отново имаше нещо странно в гласа й.

— Защо?

Кармен размърда ръце върху волана. После плътно затвори очи, макар че караше със сто и десет километра в час.

— Защото аз го издадох на данъчните — каза тя.

Фордът продължи на юг, после на запад и накрая на север, описвайки огромна плавна дъга. По някое време наближи магистралата, за да зареди резервоара от колонката за самообслужване на една оживена бензиностанция. Шофьорът пъхна в процепа крадена кредитна карта, след това избърса отпечатъците си и я пусна в кофата за боклук до колонката, сред купчината празни бутилки от моторно масло, кутии от безалкохолни напитки и смачкани салфетки, покрити с прах и мръсотия от предните стъкла. Жената разгъна карта и избра следващия пункт от маршрута. Задържа показалеца си на място, докато шофьорът се върна зад волана и извъртя глава да погледне.

— Сега ли? — попита той.

— Само да проверим — отвърна тя. — За по-късно.

— Толкова добър план ми изглеждаше — каза Кармен. — Направо железен. Знаех колко е алчен и упорит, затова бях сигурна, че няма да им окаже съдействие и следователно ще влезе в затвора, поне за малко. Дори ако по някакво чудо останеше на свобода, надявах се за известно време да е прекалено зает. А и се надявах да докопам малко пари — нали разбираш, докато ги крие. Всичко мина като по ноти, ако изключим парите. Но по онова време не ме беше грижа за тях.

— Как го направи?

— Просто се обадих на данъчните. Има ги в телефонния указател. Създали са цял отдел за събиране на информация от съпругите. Обикновено това става при разводите, когато хората се озлобяват един срещу друг. Но аз и така бях озлобена.

— Защо не опита наистина да се разведеш? — попита Ричър. — Ефективната присъда е основание за развод, нали? Един вид напускане на семейното огнище.

Кармен се озърна през огледалото към куфарчето върху задната седалка.

— Това не решава проблема с Ели — каза тя. — Всъщност дори го прави още по-тежък. Предупреждава всички за възможността да напусна щата. От правна гледна точка Слуп има правото да изиска от мен да обявявам нейното местонахождение и съм сигурна, че би го направил.

— Можеш да останеш в Тексас — каза отново Ричър.

Тя кимна.

— Знам, знам. Но не мога. Просто не мога. Знам, че се държа неразумно, но не мога да остана тук, Ричър. Щатът е чудесен, в него наистина има чудесни хора и е много голям, тъй че мога да избягам надалеч. Но за мен той е символ. Тук ме сполетяха неща, от които искам да избягам. Не само със Слуп.

Ричър сви рамене.

— Ти си знаеш.

Тя замълча и съсредоточи вниманието си върху шофирането. Пътят продължаваше да се точи насреща. Сега се изкачваше плавно към необятно плато, което изглеждаше поне колкото щата Род Айланд.

— Скалистите възвишения — каза Кармен. — Съставени са от варовик или нещо подобно. Преди милион години водата се изпарила и останали само скалите. Някакви си там утаечни пластове.

Говореше разсеяно. Туристическите й коментари бяха доста по-неясни от обичайното.

— Добре де, какво искаш да направя? — попита Ричър.

— Не знам — каза тя, макар че без съмнение знаеше много добре.

— Искаш ли да ти помогна да избягаш? Сигурно ще мога да го уредя.

Тя не отговори.

— Ти ме качи — каза Ричър. — Трябва да си имала нещо наум.

Тя пак не отговори. Ричър се замисли за групата от потенциални кандидати, която му бе описала. Безработни ездачи и работници от петролните находища. Каквито и таланти да имаха, едва ли биха се справили с едно федерално издирване. Значи Кармен бе избрала добре. Или просто имаше късмет.

— Трябва да действаш бързо — каза той. — Щом остават два дни, няма нито минута за губене. Грабваме Ели, обръщаме колата и потегляме. Може би на първо време към Вегас.

— И там какво?

— Ще ти осигурим документи — обясни Ричър. — В град като Вегас сигурно ще открием нещо, макар и временно. Имам пари. Мога да намеря и още, ако ти трябват.

— Не мога да взема пари от теб — каза тя. — Няма да е почтено.

— Почтено или не, ще ти трябват пари. Можеш да ми ги върнеш по-късно. След това не е зле да отидеш отново в Лос Анджелис. Там ще си оформиш по-стабилни документи.

Кармен мълча още един-два километра.

— Не, не мога да бягам — каза тя. — Не искам да се превръщам в беглец. Не искам живот в нелегалност. Може да съм била всичко друго, но не и извън закона. Няма да си го позволя и сега. Най-малкото с Ели. Тя заслужава нещо по-добро.

— И двете заслужавате нещо по-добро — каза Ричър. — Но все нещо трябва да се направи.

— Аз имам граждански права. Помисли си какво означава това за човек като мен. Няма да се откажа от тях. Няма да надяна чужда маска.

— Добре, какъв ти е планът?

— Ти си моят план.

Каубои, работници от нефтените платформи, сто и двайсет килограмов бивш военен полицай.

— Искаш да ти бъда телохранител? — попита той.

Тя не отговори.

— Кармен, мъчно ми е за теб. Наистина, повярвай ми.

Мълчание.

— Но не мога да ти бъда телохранител.

Отново мълчание.

— Не мога — повтори той. — Това е нелепо. Какво се надяваш да стане? Мислиш ли, че ще бъда с теб по двайсет и четири часа в денонощието? Седем дни в седмицата. Да те пазя от него.

Никакъв отговор. На няколко километра от тях сред пустинната мараня изникна огромна детелина на кръстовището с някаква магистрала.

— Нелепо е — повтори Ричър. — Сигурно мога да го пропъдя. Да го сплаша. Мога да подкрепя внушението с малко пердах. Но какво ще стане, когато си тръгна? Защото рано или късно ще трябва да си вървя, Кармен. Няма да се задържа при теб. Не обичам да се задържам никъде. И не опира само до мен. Разбери, никой няма да се задържи. Не чак толкова дълго. Например десет години. Или двайсет, или трийсет, или колкото там му трябва, за да се гътне от старост.

Никакъв отговор. И никакъв ефект. Тя не изглеждаше разочарована от думите му. Просто слушаше и караше — бързо, умело и мълчаливо, като че чакаше своя ред. Детелината наближаваше, растеше, Кармен зави по нея и продължи право на запад, минавайки покрай голяма зелена табела с надпис: Пейкъс 120 километра.

— Не търся телохранител — каза тя. — Наистина би било нелепо.

За какво ти трябвам тогава?

Кармен се поколеба.

— Не мога да го кажа.

— Кое?

Тя отвори уста. Затвори я. Преглътна с усилие, но не каза нищо. Ричър я гледаше. Каубои, работници от нефтените платформи и бивш военен полицай. Гробът на Клей Алисън със странния надпис, некрологът във вестника от Канзас Сити.

— Ти си луда — възкликна той.

— Тъй ли?

Върху високите й скули отново пламнаха кръгли червени нетна.

— Точно тъй, луда за връзване. Забрави тая работа.

— Не мога да забравя.

Той не отговори.

— Искам го мъртъв, Ричър — каза тя. — Наистина. Това е единственият ми изход в пълния смисъл на думата. А той го заслужава.

— Кажи ми, че се шегуваш.

— Не се шегувам — отвърна Кармен. — Искам да бъде убит.

Ричър поклати глава. Загледа се напред през стъклото.

— Просто зарежи тия мисли. Това е абсурд. Вече не сме във времената на Дивия запад.

— Така ли? Нима вече не е редно да убиеш човек, който си го заслужава?

След тия думи Кармен замълча. Просто караше и го чакаше да отговори. Ричър гледаше пейзажа пред себе си. Носеха се към далечните планини. Той откъсна очи от склоновете и се загледа в магистралата. Движението по нея бе натоварено — река от леки автомобили и камиони, пълзяща през пущинака. Кармен задминаваше колите една след друга. Караше твърде бързо.

— Не съм луда — каза тя. — Моля те. Опитах се да направя всичко, както си му е ред. Наистина се опитах. Още щом узнах за сделката, отидох при адвокат, после посетих още трима, но нито един от тях не можеше да направи нищо за по-малко от месец. Можеха само да ми обяснят, че заради Ели съм прикована към това място. Тогава се опитах да потърся закрила от частните детективи. Те не пожелаха да си помръднат и пръста. Свързах се с една охранителна фирма в Остин и те казаха да, можем да ви пазим денонощно, но ще трябват шестима души и цената е почти десет хиляди долара на седмица. Което си е чисто отбиване на топката. Както виждаш, опитах се, Ричър. Опитах се да го направя по нормалния ред. Но е невъзможно.

Ричър мълчеше.

— Тогава си купих пистолет.

— Чудесно — каза той.

— И патрони. Похарчих всичко, каквото имах.

— Сбъркала си човека — каза Ричър.

— Но защо? Ти си убивал и друг път. В армията. Сам ми го каза.

— Това е друго.

— Как така?

— В случая ще бъде убийство. Хладнокръвно убийство. И то предумишлено.

— Не, ще бъде точно същото. Като в армията.

Ричър поклати глава.

— Няма да е същото, Кармен.

— Не си ли давал някаква клетва? Да защитаваш хората.

— Не е същото — повтори той.

Кармен задмина един тежък камион, устремен към крайбрежието. Горещият вихър разтърси кадилака.

— Намали скоростта — каза Ричър.

Тя поклати глава.

— Не мога. Искам да видя Ели.

Той се подпря на таблото. Леденият въздух от климатика го блъсна в гърдите.

— Не бой се — каза Кармен. — Няма да катастрофирам. Ели се нуждае от мен. Ако не беше Ели, отдавна да съм се блъснала в някое дърво, повярвай ми.

Но все пак понамали газта. Камионът започна да ги догонва.

— Знам, че разговорът е труден — каза тя.

— Мислиш ли?

— Но трябва да разбереш и моята гледна точка. Моля те Ричър. Милион пъти съм го обмисляла. До дъно. Обмислях от А до Б, после до В и тъй нататък, чак до Я. След това пак и пак. И пак. Разгледах всички възможности. Тъй че за мен цялата работа изглежда съвсем логична. И това е единственият начин. Знам го. Но е трудно да разговаряме, защото на теб ти идва изведнъж. Не си го обмислял. Изненадан си. Затова ти изглеждам смахната и безчувствена. Знам това. И те уважавам за тази мисъл. Но не съм нито смахната, нито безчувствена. Просто аз имах време да стигна до крайния извод, а ти не. И това е единственият изход, уверявам те.

— Каквото и да кажеш, нямам намерение да убивам човек, когото никога не съм виждал.

— Той ме бие, Ричър — настоя тя. — Пребива ме. С юмруци, с ритници, с каквото му падне. Това му доставя удоволствие. Смее се, докато го върши. Непрестанно живея в страх.

— Тогава иди при ченгетата.

— При ченгето. Имаме само един шериф. И той няма да ми повярва. А дори да повярва, пръста си няма да помръдне. По тоя край всички са стари приятели. Нямаш представа какво е.

Ричър мълчеше.

— Той се прибира — каза Кармен. — Можеш ли да си представиш какво ще ми направи?

Ричър продължаваше да мълчи.

— Аз съм в капан, Ричър. В клопка съм заради Ели. Разбираш ли?

Той не отговори.

— Защо не искаш да ми помогнеш? Заради парите ли? Защото не мога да ти платя?

Мълчание.

— Отчаяна съм — каза тя. — Ти си единственият ми шанс. Умолявам те. Защо не искаш да го направиш? Защото съм мексиканка ли?

Мълчание.

— Защото съм цветнокожа, нали? Боба̀рка. Би ли го направил заради бяла жена? Като приятелката ти. Бас държа, че е бяла. И сигурно руса, нали?

— Да, руса е — каза Ричър.

— Ако някой започне да я измъчва, ще го убиеш.

Да, ще го убия, помисли си той.

— А тя е избягала в Европа без теб. Не е пожелала да тръгнеш с нея. Но заради нея ти би го направил, а заради мен не.

— Не е същото — каза той за трети път.

— Знам — кимна тя. — Защото съм мръсна боба̀рка. Няма смисъл да си папаш ръцете заради мен.

Той премълча.

— Как й е името? — попита Кармен. — На твоята приятелка.

— Джоди — каза Ричър.

— Добре, представи си Джоди там, в Европа. Заплела се е в отчаяно положение и някакъв смахнат садист я бие всеки ден. Разказва ти за това. Разголва душата си. До най-дребната унизителна и ужасна подробност. Какво ще направиш?

Ще го убия, помисли си той.

Тя кимна, сякаш бе прочела мисълта му.

— Но няма да го сториш за мен. Готов си да го направиш заради онази гринга, но не и заради мен.

Той се поколеба с полуотворена уста. Истина беше. Би го направил заради Джоди Гарбър, но не и заради Кармен Гриър. Защо не? Защото тия неща идват внезапно. Не можеш да ги предизвикаш. Кръвта кипва във вените ти като наркотик и нейният напор те повлича. Липсва ли това безумие, нищо не можеш да направиш. Просто и ясно. Много пъти се беше поддавал на порива. Който посегнеше срещу него, получаваше каквото си търси. Посегнеха ли на Джоди, все едно посягаха на самия него. Защото Джоди беше част от него. Поне за известно време. А Кармен не беше. И никога нямаше да бъде. Тъй че поривът просто липсваше.

— Не опира до цвета на кожата — тихо каза той.

Кармен мълчеше.

— Моля те, Кармен. Трябва да разбереш.

— Добре тогава, до какво опира?

— До това, че нея познавам, а теб не.

— Толкова ли е важно?

— Естествено, че е важно.

— Опознай ме тогава — каза тя. — Имаме още два дни. Ще се срещнеш с дъщеря ми. Опознай ни.

Ричър не отговори. Кадилакът се носеше напред. Пейкъс 90 километра.

— Ти си бил полицай — каза Кармен. — Би трябвало да изпитваш желание да помагаш на хората. Или може би се страхуваш? Това ли е? Да не би да си страхливец?

Ричър мълчеше.

— Можеш да го направиш — каза тя. — Правил си го и друг път. Следователно знаеш как. Можеш да го извършиш и да ти се размине. Да захвърлиш трупа някъде, където никой няма да го намери. Далеч в пустинята. Никой няма да разбере. Ако внимаваш, няма да го свържат с теб. Няма да те хванат. Ти си хитър.

Ричър не каза нищо.

— Хитър ли си? Знаеш ли как? Знаеш ли?

— Естествено, че знам — каза той. — Но няма да го направя.

— Защо?

— Казах ти защо. Защото не съм убиец.

— Но аз съм в отчаяно положение — каза Кармен. — Трябва да го направиш заради мен. Умолявам те. Готова съм на всичко, стига да ми помогнеш.

Той мълчеше.

— Какво искаш, Ричър? Секс ли искаш? Можем да го уредим.

— Спри колата — каза той.

— Защо?

— Защото ми писна.

Кармен натисна газта с всичка сила. Колата се стрелна напред. Ричър се озърна за коли, после посегна и блъсна скоростния лост в нулево положение. Двигателят нададе вой и заглъхна, колата се разлюля и скоростта почна да намалява. Ричър стисна волана с лява ръка, преодоля отчаяните усилия на Кармен и зави настрани. Колата слезе от асфалта, под гумите захрущя чакъл и скоростта бързо спадна до нула. Ричър дръпна ръчната спирачка и същевременно отвори вратата. Колата се разтърси и спря. Той се измъкна навън и остана да стои леко замаян. Жегата го блъсна в цялото тяло като удар с чук. Ричър затръшна вратата и тръгна покрай шосето.

4

След първите двайсет метра го обля пот. Вече съжаляваше за решението си. Беше насред пущинака, вървеше покрай магистралата, а най-бавните коли се движеха със сто километра в час. Никой не би си направил труда да спре заради него. А дори и да хрумнеше някому подобна мисъл, докато вземе решение, вече щеше да е отминал поне на километър. После щеше да свие рамене, пак да натисне газта и да си помисли: Ама че тъпо място за автостоп.

Не само тъпо, а направо самоубийствено. Слънцето печеше немилостиво, температурата вече надхвърляше четирийсет и пет градуса. Въздушният поток от преминаващите коли беше като гореща вихрушка, а палещият ураган подир камионите можеше да повали човек на земята. Ричър нямаше вода. Едва дишаше. Само на пет метра от него се носеше непрестанен човешки поток, ала въпреки това бе тъй сам, сякаш бродеше слепешком из пустинята. Ако случайно не минеше патрулна кола да го арестува за ходене по магистралата, можеше да умре тук.

Обърна се и видя кадилака все тъй неподвижен край платното. Упорито продължи да крачи напред. Измина около петдесет метра и спря. Завъртя се на изток и вдигна палец. Но от самото начало си знаеше, че е безнадеждно. След пет минути и стотина отминали коли нямаше никакъв признак, че са го забелязали. Само шофьорът на някакъв тежък камион натисна клаксона и прелетя покрай него с басов рев и свистене на претоварени гуми сред вихрушка от прах и боклуци. Ричър имаше чувството, че изгаря и същевременно се задушава.

Отново хвърли поглед през рамо. Видя как кадилакът се люшна и бавно потегли заднишком към него. Кармен не се справяше много добре. Караше на зигзаг и рискуваше да се вреже в някоя от връхлитащите коли. Ричър тръгна насреща й. Колата увеличи скорост и взе да се мята още по-хаотично. Ричър побегна. Изравниха се и Кармен натисна спирачката. Колата подскочи. Кармен свали страничното стъкло.

— Извинявай — каза тя.

Ревът на движението заглуши думата, но Ричър я разчете по устните й.

— Качвай се — каза Кармен.

Ризата му лепнеше по гърба. Очите му бяха пълни с пясък. Воят на колите по магистралата беше оглушителен.

— Качвай се — повтори Кармен. — Съжалявам.

Ричър влезе в колата. Усещането бе точно както първия път. Климатикът бучеше, седалката беше като ледена буца. А зад волана седеше дребна, уплашена жена.

— Извинявай — каза тя. — Съжалявам. Наговорих ти глупости.

Той затръшна вратата. Изведнъж настана тишина. Ричър протегна ръка към хладния полъх.

— Не го мислех сериозно — каза Кармен.

— Сигурно — промърмори той.

— Наистина не го мислех. Просто съм отчаяна. Вече не различавам доброто от злото. И много съжалявам, задето ти подметнах за секса. Гадно беше. — Гласът й изтъня. — Някои от онези, с които опитах… имах чувството, че само така ще се съгласят.

— Значи щеше да легнеш с тях, за да убият мъжа ти?

Тя кимна.

— Казах ти вече, в капан съм, умирам от страх и съм готова на всичко. Нямам какво друго да предложа.

Ричър мълчеше.

— Гледала съм филми, в които става точно така — добави тя.

Той кимна.

— И аз съм ги гледал. Накрая планът винаги се проваля.

Кармен дълго мълча.

— Значи няма да го направиш — каза тя, сякаш се бе примирила с факта.

— Няма — потвърди Ричър.

Сега Кармен мълча още по-дълго.

— Добре, ще те сваля в Пейкъс. Не бива да вървиш пеш. Може да умреш в тази жега.

Ричър също замълча. Накрая тръсна глава. Така или иначе, трябваше да отиде някъде. Когато живееш по пътищата, скоро научаваш, че всички места са еднакви.

— Не, ще дойда с теб — каза той. — Ще поостана ден-два. Защото ти съчувствам, Кармен. Наистина. Не желая да го убивам, но това не означава, че не бих ти помогнал по някакъв друг начин. Ако още искаш да дойда, разбира се.

Тя се поколеба.

— Да, още искам.

— А пък аз искам да се запозная с Ели. На снимката изглежда страхотно хлапе.

— Наистина е страхотна.

— Но няма да убивам баща й.

Кармен премълча.

— Ясно ли е? — попита Ричър.

Тя кимна.

— Разбрано. Извинявай, че те помолих.

— Не само аз, Кармен — каза Ричър. — Никой не би го направил. Самозалъгвала си се. Планът ти нищо не струва.

Кармен изглеждаше съвсем дребна и объркана.

— Мислех си, че никой не би ми отказал — промълви тя. — Ако знае каква е истината.

Изви глава и се загледа в потока от идващи автомобили. Изчакваше да се освободи пролука. След шест коли тя изкара кадилака на платното и натисна газта. След малко вече отново караше със сто и трийсет, задминавайки кола след кола. Камионът, който бе обсипал Ричър с прах, издържа цели седем минути, преди да остане зад тях.

За осемдесет минути фордът се добра до избраната от жената цел. На картата тя изглеждаше като неголямо кафяво петно, а в действителност се оказа пак кафяво петно, само че с ширина около шейсет километра. От север на юг през него лъкатушеше самотен път, следващ очертанията на далечните планини. Горещо, пусто и забравено от Бога място. Точно такова, каквото търсеше жената. Щеше да послужи за нейните цели. По лицето й плъзна лека усмивка. Имаше дарба инстинктивно да подбира терена.

— Добре — каза тя. — Рано утре сутрин. Точно тук.

Голямата кола направи завой и потегли обратно на юг. Прашният облак след нея остана да виси във въздуха няколко дълги минути, сетне бавно се слегна върху прегорялата земя.

Малко преди Пейкъс Кармен напусна магистралата и пое на юг по тесен селски път, който водеше към пущинака. След седем-осем километра Ричър имаше чувството, че са попаднали на луната.

— Разкажи ми за Ехо — помоли той.

Тя сви рамене.

— Какво да ти разкажа? Нищо и половина. Когато преди сто години съставяли първите карти на Тексас, Бюрото по преброяването смятало едно място за населено, ако имало поне трима души на квадратен километър, а ние и досега не покриваме норматива.

— Но е много красиво — каза Ричър.

Така си беше. Пътят криволичеше и лъкатушеше през безкрайни скални формации, обграден от червеникави каньони — високи и величави откъм източната страна, разпокъсани и неравни на запад, където в древни времена реките бяха търсили проходи към бреговете на Рио Гранде. По-нататък се извисяваха огромни сухи планини, а над всичко това като в широкоекранен филм се простираше необятно синьо небе и дори от летящата кола Ричър долавяше потресаващото безмълвие на хилядите квадратни километри абсолютна пустош.

— Ненавиждам го — каза Кармен.

— Къде ще отседна? — попита той.

— В имението. Вероятно в спалното помещение за работниците. Ще те наемат да работиш с конете. Вечно не ни достигат хора. Ти изглеждаш енергичен, ще ги заинтересуваш. Можеш да кажеш, че си каубой. Това е добра маскировка. Така ще си близо до мен.

— Нищо не разбирам от коне.

Кармен сви рамене.

— Може и да не забележат. Те не забелязват доста неща. Например, че Слуп ме пребива до смърт.

Един час по-късно все още не бяха стигнали. Кармен караше толкова бързо, че скърцането на гумите по завоите се сливаше в едно непрестанно свистене. Изкачиха се по дълъг полегат склон, завиха между две скални колони на върха и изведнъж пред тях се разстла равнина чак до хоризонта. Пътят се отдалечаваше надолу като лъкатушна кафява панделка, а на трийсетина километра напред го пресичаше друг, едва забележим в маранята като бледа линия върху карта. Около далечния кръстопът се мержелееха няколко дребни постройки. Освен тях и двата пътя нямаше никакъв друг признак, че на тази планета съществува човешки живот.

— Окръг Ехо — каза Кармен. — Всичко, което виждаш, и още много, което е скрито. Две хиляди и шестстотин квадратни километра, население сто и петдесет души. Или по-точно сто четирийсет и осем, защото в момента един седи в колата до теб, а друг все още не е излязъл от затвора.

Явно настроението й се бе подобрило, защото изрече това с лукава усмивка. Но се взираше напрегнато в малко прашно облаче на пътя далече под тях. Пухкаво и разтеглено като опашка на катеричка, то пълзеше бавно на юг. До кръстопътя му оставаха още двайсетина километра.

— Това сигурно е училищният автобус — каза Кармен. — Трябва да го настигнем преди града, иначе Ели ще се качи и ще я изпуснем.

— До града ли? — изненада се Ричър.

Тя отново се усмихна за миг.

— Пред очите ти е. Центърът на град Ехо.

Тя ускори по надолнището и зад кадилака също се провлачи опашка от прах. Пейзажът бе тъй необятен, че колата сякаш едва пълзеше. Ричър предположи, че автобусът е на половин час път от кръстовището. Кадилакът се движеше двойно по-бързо, значи щяха да го настигнат след петнайсет минути, макар височината и ясният пустинен въздух да създаваха илюзията, че е само на една ръка разстояние, като детска играчка, оставена върху пода на стаята.

— Много мило от твоя страна, че идваш с мен — каза Кармен. — Благодаря ти. Наистина.

— No hay de que, senorita[1] — отвърна той.

— Значи все пак знаеш испански.

Ричър сви рамене.

— В армията имаше доста испаноговорещи. Дори бих казал по-голямата част от новото поколение. Мнозина са сред най-добрите.

— Както в бейзбола.

— Да — кимна той. — Както в бейзбола.

— Само че трябва да ме наричаш сеньора. За съжаление не съм сеньорита.

Когато излязоха на равното, тя ускори отново и около два километра преди да настигнат автобуса, мина в лявото платно, готова да го изпревари. Ричър не се разтревожи. Очевидно в тази част на Тексас човек имаше повече шансове да спечели от лотарията, отколкото да се сблъска с насрещно движение. Кадилакът догони автобуса, профуча през прашния облак и остана отляво още два километра. После се върнаха в дясното платно и след пет минути намалиха скоростта, защото вече наближаваха кръстопътя.

Отблизо градчето изглеждаше занемарено и унило както повечето малки пустинни градчета. Тук-там се мяркаха оградени парцели, обрасли с трънаци и плевели — строителни площи, върху които никога нямаше да се издигнат сгради. Вдясно от северозападния ъгъл имаше закусвалня, всъщност дълга ниска барака с дървени стени, отдавна загубили всякакъв цвят. Диагонално срещу нея беше училището — невзрачно здание с една-единствена стая, сякаш излязло от учебник по история. Първи наченки на образование в селскостопанските райони. Отсреща, на югозападния ъгъл, имаше бензиностанция с две колонки и заден двор, претъпкан със стари автомобили. На североизточния ъгъл, диагонално срещу бензиностанцията, се простираше запустял терен с разхвърляни напосоки бетонни блокове, сякаш преди много години, може би още по времето на Линдън Джонсън, властите бяха започнали там амбициозен строеж, така и нестигнал по-далеч от първоначалния стадий. Имаше още четири сгради, всичките едноетажни, с голи бетонни стени и тесни, неравни алеи, водещи от пътя към тях. Къщи, предположи Ричър. Изсъхналите, спечени от слънцето дворове бяха осеяни с вехтории, детски велосипеди, стари коли на трупчета и потрошена холна мебел. Наоколо им стърчаха ниски огради от гъста телена мрежа. Може би против змии.

На кръстопътя нямаше нито светофар, нито някакви знаци освен пешеходни пътеки върху асфалта, полуразмазани от жегата. Кармен профуча през кръстовището, отмина училищната сграда и направи широк обратен завой, при което успя да хлътне в плитките канавки и от двете страни. Върна се обратно и спря плътно до портата. Училищният двор беше ограден с висока телена мрежа като кучкарник, а портата представляваше разкривен правоъгълник от поцинковани тръби, покрит със същата мрежа.

Кармен наведе глава пред Ричър и се загледа към двора. Автобусът се зададе бавно и спря отсреща, успоредно на кадилака, но обърнат в другата посока. Училищната врата се отвори и отвътре излезе жена. Тя крачеше бавно и изглеждаше уморена. Учителката, предположи Ричър. Имала е тежък ден. Тя видя автобуса и махна с ръка към класната стая. Децата се изнизаха на дълга колона. Ричър преброи седемнайсет — девет момичета и осем момчета. Ели Гриър беше седма в колоната. Носеше синя рокличка. Разпозна я както по снимката, така и по трепването на Кармен. Чу я как ахна тихичко и плъзна ръка към дръжката на вратата.

Кармен изтича пред колата и посрещна дъщеря си на ивицата отъпкана пръст, минаваща за тротоар. Прегърна Ели с всичка сила и я завъртя във въздуха. Мъничките крачета се запремятаха на една страна, синята кутия за обяд — на друга и блъсна майка й по гърба. Ричър видя как детето се смее, а в очите на Кармен блестят сълзи. Хванати здраво ръка за ръка, двете се върнаха към колата. Кармен отвори лявата врата, Ели се изкатери зад волана и изведнъж застина, когато видя непознат човек. Смехът мигновено секна, очите й се разшириха.

— Това е мистър Ричър — обясни Кармен.

Ели се завъртя и я погледна.

— Той е мой приятел — добави Кармен. — Хайде, поздрави го.

Ели пак се обърна към него.

— Здравейте.

— Здрасти, Ели — каза Ричър. — Как беше училището?

Ели се позамисли.

— Добре беше.

— Научи ли нещо ново?

— Да, как се пишат някои думи. — Тя пак се замисли и леко вирна брадичка. — Не са много лесни. Вана и кана.

Ричър кимна сериозно.

— Четири букви. Трудна работа.

— Бас държа, че можеш да ги кажеш буква по буква.

— В-А-Н-А. К-А-Н-А. Така е, нали?

— Ти си голям — кимна одобрително Ели, сякаш току-що бе издържал някакво изпитание. — Само че знаеш ли какво? Учителката казва, че имало четири букви, но всъщност са само три, защото А се повтаря. На второто място и в края.

— Ти си умно хлапе — каза Ричър. — А сега бягай отзад, та майка ти да се прибере на хладно.

Тя се изкатери през облегалката покрай лявото му рамо и за миг го лъхна мирисът на начално училище. Ричър бе посещавал поне петнайсет начални училища в разни страни и на разни континенти, но всички имаха еднакъв мирис. Помнеше го съвсем ясно, макар че бяха минали повече от трийсет години.

— Мамо — обади се Ели.

Кармен се вмъкна зад волана и затвори вратата. Беше се изчервила. Горещина, внезапно физическо натоварване, внезапен изблик на мимолетна радост.

— Мамо, горещо е — каза Ели. — Да си купим кока-кола със сладолед. От закусвалнята.

Ричър видя как Кармен се усмихна, готова да одобри предложението, после се озърна към чантичката с една самотна банкнота в нея.

— От закусвалнята, мамо — повтори Ели. — Кока-кола със сладолед. В жегата е най-вкусна. Преди да се приберем у дома.

Лицето на Кармен посърна, сетне направо помръкна при последните думи. У дома. Ричър побърза да наруши мълчанието.

— Добра идея. Отиваме да си купим кока-кола със сладолед. Аз черпя.

Кармен се озърна. Личеше, че не й харесва да зависи от него. Но все пак тя включи на скорост, върна се през кръстовището и отби наляво към паркинга пред закусвалнята. Паркира на сянка плътно до северната стена, край единствения друг автомобил — чисто нов стоманеносин форд, модел „Краун Виктория“. Вероятно е полицейска кола, помисли си Ричър. Или пък взета под наем.

В закусвалнята цареше прохлада, създавана от огромен стар климатик с отдушник към покрива. Нямаше други клиенти, освен трима души на масата край прозореца, вероятно пътниците от форда. Двама мъже и една жена. Жената беше тъмноруса, симпатична на вид. Единият мъж беше дребен и тъмнокос, другият рус и висок. Значи колата не е полицейска, а взета под наем, помисли си Ричър, и тия тук вероятно са търговски пътници, обикалящи между Сан Антонио и Ел Пасо. Ако носят в багажника повечко стоки, няма как да пътуват със самолет. Той откъсна поглед от тримата и тръгна след Ели към сепарето в дъното.

— Това е най-добрата маса — обясни тя. — Всички други седалки са скъсани и закърпени, а пък конецът е груб и може да ти ожули крака.

— Май не идваш за пръв път — каза Ричър.

— Естествено — изкиска се Ели. Насреща му блеснаха два реда мънички здрави зъбчета. — Много пъти съм идвала. — Тя подскочи, седна и се измести навътре. — Мамо, ела до мен.

Кармен се усмихна.

— Първо ще отскоча до тоалетната. Веднага се връщам. Ти стой тук при мистър Ричър, разбрахме ли се?

Детето кимна сериозно. Мистър Ричър седна отсреща и двамата се спогледаха изпитателно. Ричър нямаше представа как изглежда в нейните очи. Лично той виждаше живия вариант на снимката от портмонето на майка й. Гъста руса коса, стегната на опашка, изненадващо черни очи, широко разтворени и втренчени в него вместо в обектива на фотоапарата, мъничко чипо носле и сериозно притворени устни. Кожата й беше изумително съвършена, като влажно розово кадифе.

— Ти къде си учил? — попита тя. — В нашето училище ли?

Той поклати глава.

— На всеки няколко месеца се местех в ново училище.

Ели се замисли напрегнато. Не попита защо. Само преценяваше плюсовете и минусите на подобно положение.

— Как си успявал да запомниш кое къде е? Например тоалетните. Или коя е учителката. Не им ли бъркаше имената?

Ричър пак поклати глава.

— Когато си малък, помниш всичко. Чак като остарееш, тогава почваш да забравяш.

— А пък аз забравям — каза Ели. — Забравих как изглежда татко. Той е в затвора. Но мисля, че скоро ще се прибере.

— Да, и аз така мисля.

— Къде учеше, когато беше на шест и половина като мен?

Училището, център на нейния свят. Ричър се замисли. Когато беше на шест и половина, войната във Виетнам все още не бушуваше с пълна сила, но вече придобиваше такива мащаби, че се налагаше баща му през цялото време да бъде там или някъде наоколо. Значи би трябвало да е разделил годината между Гуам и Манила. Предимно Манила, помисли си Ричър, преценявайки по спомена за сградите, растителността и местата, където се криеше да играе.

— На Филипините — каза той.

— И те ли са в Тексас? — попита Ели.

— Не, Филипините са групичка острови между Тихия океан и Южнокитайско море. Насред океана, много далеч оттук.

— Океанът — колебливо повтори тя. — Той в Америка ли е?

— Имате ли на стената в училище карта?

— Да, имаме. Карта на целия свят.

— Е, добре, сините части са океани.

— Има много синьо.

Ричър кимна.

— Така си е.

— А мама е учила в Калифорния.

— И това го има на картата. Намираш Тексас и търсиш наляво.

Видя я как сведе очи към ръцете си, опитвайки се да съобрази коя е лявата и коя дясната. После Ели рязко вдигна глава. Ричър се озърна и видя, че Кармен се връща, но е спряла да изчака търговските пътници, които напускаха сепарето си. Когато тримата освободиха прохода между масите, тя пристъпи напред, наведе се грациозно и седна. Прегърна Ели с една ръка, погъделичка я и бе възнаградена с радостен писък. Сервитьорката приключи с търговските пътници, после тръгна към тяхното сепаре с молив и бележник в ръка.

— Три плаващи кока-коли, моля — изрече Ели високо и ясно.

Сервитьорката си записа поръчката.

— Веднага, скъпа — каза тя и се отдалечи.

— Нали и ти искаш? — попита Кармен.

Ричър кимна. Вкусът на кока-кола със сладолед бе също тъй жив в паметта му, както и мирисът на начално училище. За пръв път я бе опитал във войнишка столова в Берлин — дълга, ниска барака, останала от времето на съюзническата окупация. Беше горещо европейско лято, нямаше климатик и той отлично си спомняше жаркото слънце и мехурчетата, от които пареше в ноздрите.

— Глупава работа — каза Ели. — Кока-колата изобщо не плава. Сладоледът плава вътре в нея. Защо не му викат просто плаващ сладолед?

Ричър се усмихна. Спомни си, че на нейната възраст също му хрумваха подобни мисли. Възмутено недоумение пред нелепостите на света, в който трябваше да прекрачи.

— Също като основното образование — каза той. — Веднъж узнах, че „основно“ означава „просто“, „лесно“. Значи основното образование би трябвало да е лесно. А на мен ми се струваше доста трудно. И си помислих, че трябва да го наричат „трудно образование“.

Ели го погледна сериозно.

— Според мен не е чак толкова трудно. Но в океана може и да е другояче.

— Или пък ти си по-умна от мен.

Тя се замисли дълбоко и накрая каза:

— По-умна съм от някои хора. Като Пеги например. Тя е още на думите с три букви. И си мисли, че „лъф“ се пише с „в“.

Ричър нямаше представа какво да отговори. Изчака Кармен да се включи в разговора, но в това време сервитьорката пристигна с три високи чаши върху поднос. Тържествено ги остави на масата, прошепна на Ели „да ти е сладко“ и се отдалечи. Но чашите бяха високи към трийсет сантиметра, сламките добавяха още петнайсет, а брадичката на Ели едва стърчеше над ръба на масата, тъй че устата й се намираше твърде далеч от желаната позиция.

— Искаш ли да ти я държа? — попита Кармен. — Или предпочиташ да коленичиш?

Ели се замисли. Ричър почваше да се чуди дали изобщо някога взима бързи и лесни решения. В нея виждаше частица от себе си. Някога и той приемаше нещата твърде сериозно. Във всяко ново училище децата му се подиграваха за това. Но само по веднъж.

— Ще коленича — заяви Ели.

Всъщност не коленичи, а приклекна върху седалката, опря здраво длани от двете страни на чашата и приведе глава към сламката. Е, методът сигурно си има предимства, реши Ричър. Ели засмука сламката и той погледна своята миша. Сладоледът плаваше като мазно кръгло петно. Когато опита, кока-колата му се стори прекалено сладка, сякаш никой бе сложил твърде много сироп. Мехурчетата бяха огромни и изкуствени. Ужасен вкус. Нямаше нищо общо с детския му спомен от онзи летен ден в Германия.

— Не ти ли харесва? — попита Ели.

Говореше с пълна уста и пръсна белезникава капка върху ръкава му.

— Нищо не съм казал.

— Да, но правиш физиономии.

— Много е сладко — каза той. — Ще ми развали зъбите. И твоите.

Тя се озъби страховито като пред зъболекар.

— Няма значение. Те и без това ще опадат. На Пеги вече й паднаха два.

После пак се приведе над чашата и на един дъх изсмука останалото. Разбърка със сламката полепналия по дъното сладолед, за да може да изсмуче и него.

— Ще довърша и твоя, ако не го искаш — каза тя.

— Не — намеси се майка й. — После ще повърнеш в колата.

— Няма да повърна. Обещавам.

— Не — повтори Кармен. — А сега бягай до тоалетната. Чака ни дълъг път.

— Вече ходих — каза Ели. — В училище винаги ходим до тоалетната след часовете. Чакаме на опашка. Налага се. Шофьорът на автобуса много мрази някой да се напишка върху седалката.

И тя се разсмя с пълен глас.

— Ели! — повиши глас Кармен.

— Извинявай, мамо. Но само на момчетата им се случва. Аз не бих го направила.

— Все пак иди още веднъж, чу ли?

Ели театрално извъртя очи към тавана, прекатери се през скута на майка си и изтича към дъното на салона. Ричър остави пет долара върху сметката.

— Страхотно хлапе — каза той.

— И аз така мисля — каза Кармен. — Е, с малки изключения.

— Много е умна.

Кармен кимна.

— Във всеки случай по-умна от мен.

Той предпочете да не коментира. Седеше мълчаливо и гледаше как очите й се навлажняват.

— Благодаря за почерпката — каза тя.

Ричър сви рамене.

— Беше ми приятно. И ново като преживяване. Не помня друг път да съм черпил дете.

— В такъв случай очевидно нямаш деца.

— Не съм имал дори и в проект.

— А племенници? Братовчеди?

Той поклати глава.

— Аз самият бях хлапе. Много, много отдавна. Каквото знам за децата, знам го от лични спомени.

— За ден-два ще научиш от Ели повече, отколкото би ти се искало. Сигурно вече си го разбрал.

Тя погледна през рамото му и той чу зад гърба си стъпките на Ели. Подът беше стар и под сбръчкания линолеум очевидно имаше въздух, защото изпод подметките й се чуваше глухо шляпане.

— Мамо, да тръгваме вече — каза Ели.

— И мистър Ричър ще дойде — каза Кармен. — Той ще работи с конете.

Ричър се измъкна от сепарето и видя, че Ели го гледа.

— Добре — съгласи се тя. — Но да тръгваме вече.

Тримата излязоха навън в жегата. Следобедът отминаваше, а беше още по-горещо. От форда нямаше и следа. Отидоха до кадилака и Ели се прекатери на задната седалка. Кармен дълго седя неподвижна, с ръка върху таблото. Затвори очи. После пак ги отвори и включи двигателя.

Върнаха се обратно през кръстопътя, покрай училището и продължиха сто километра право на юг. Кармен караше доста бавно. Може би с половината от предишната скорост. Ели не се оплакваше. Ричър предположи, че за нея това е нормално. Вероятно Кармен никога не бързаше да се прибере у дома.

Около пътя нямаше кой знае какво за гледане. Отляво се редяха високи електрически стълбове с провиснали между тях жици. Тук-там в далечината се мяркаха вятърни двигатели и нефтени помпи. Някои работеха, но повечето сгърчиха неподвижно. Откъм западната страна на пътя преобладаваха дизелови двигатели за напояване, разположени покрай стари ниви, но всички те не работеха и тънеха в ръжда, защото сухите ветрове отдавна бяха изпепелили земята. На места почвата изчезваше напълно, оставяйки само голи варовикови площадки. Просто нямаше нищо за напояване. Източната страна изглеждаше малко по-добре. Тук-там се мяркаха цели квадратни километри, обрасли с нисък пустинен храсталак, та дори и съвсем прилични пасища, разтеглени в дълги неправилни ивици, сякаш следваха подпочвените води.

На всеки двайсет-трийсет километра край пътя се мяркаше самотна порта на ранчо. Не представляваха нищо особено — прости дървени правоъгълници, широки и високи по четири-пет метра. Отъпкани отклонения минаваха под тях и чезнеха в далечината. На някои порти имаше изписани имена от летвички, грубо сковани във формата на букви. Другаде надписите бяха ръчна изработка от ковано желязо. Понякога по средата на горната греда висеше и биволски череп, разперил напред дългите си криви рога като криле на лешояд. На места имаше и огради от ръждясала бодлива тел, плъзнали безцелно към хоризонта по линията на някогашните синори. Напукани и изкривени от слънцето, старите дървени колове изглеждаха готови да се разпаднат на прах при първото докосване.

В зависимост от терена понякога можеха да се видят и самите имения. Там, където бе равно, Ричър зърваше в далечината групички сгради. Къщите бяха двуетажни, боядисани най-често в бяло и сгушени сред ниски обори и плевни. Зад тях имаше вятърни двигатели и сателитни антени. Изглеждаха смълчани и зашеметени от жегата. Слънцето клонеше на запад, но навън температурата все още не падаше под четирийсет и три градуса.

— Мисля, че е заради пътя — каза Кармен. — Цял ден поглъща слънчевата топлина и след това я излъчва.

Ели бе задрямала на задната седалка с глава върху куфарчето. Докосваше с буза документите, които съветваха майка й как точно да напусне баща й.

— Оттук започват имотите на Гриър — съобщи Кармен. — Отляво. Следващото отклонение е нашето. Още десет–дванайсет километра.

Наоколо се простираше равнина, само отдясно теренът се изкачваше плавно към невисоко скалисто плато на около два километра в западна посока. Отляво бодливата тел около терените на рода Гриър беше в сравнително добра форма. Изглеждаше сложена там преди не повече от петдесет години. Отдалечаваше се на изток по права линия и тук-там отвъд нея се мяркаха пасища — наполовина зелени, наполовина кафеникави. Няколко километра по-нататък на хоризонта се чернееше гора от нефтени кули, оградени от тенекиени бараки и изоставено оборудване.

— „Гриър–3“ — обясни Кармен. — Голямо находище. Някога дядото на Слуп изкарал от него цяла камара пари. Пресъхнало преди около четирийсет години. Но все още обичат да разправят как бликнал фонтанът. Най-вълнуващото събитие, което им се е случвало някога.

Кармен отново намали скоростта, явно не изгаряше от желание да измине последните километри. В далечната мараня пътят плавно се изкачваше нагоре и Ричър различи, че там бодливата тел отстъпва място на нелепа дъсчена ограда. Тя стърчеше плътно до пътя, както на някои места в Нова Англия, но беше боядисана в тъмночервено. След около километър стигаше до висока порта със същия цвят, сетне продължаваше, докато изчезне от поглед. Отвъд портата имаше сгради, много по-близо до пътя, отколкото в другите имения. Голяма стара къща с двуетажна централна част, висок комин и множество едноетажни пристройки. Ниски обори и бараки, пръснати безредно наоколо. Дървени огради за добитък с неправилна правоъгълна форма. И зданията, и оградите бяха боядисани в тъмночервено. Ниското оранжево слънце пламтеше зад тях и трепкащите им очертания се размазваха на хоризонтални ивици като мираж.

Когато стигнаха до червената ограда, Кармен подкара още по-бавно. На последните сто метра съвсем вдигна крак от педала, после зави по черния път под портата. Високо над главите им беше изписано име — червено дърво върху червения фон. Червената къща, провъзгласяваше надписът. Докато минаваха под него, Кармен за миг се озърна нагоре.

— Добре дошъл в ада — каза тя.

Червената къща заемаше централно място сред група от четири внушителни постройки. Имаше широка дъсчена веранда с дървени колони и люлка на вериги. Осемдесет метри по-нататък се издигаше голяма барака за автомобилите и селскостопанската техника, но Кармен нямаше как да стигне до нея, защото една полицейска кола беше паркирана косо край къщата и напълно преграждаше пътя. Стар шевролет, боядисан в черно и бяло. Отстрани върху вратата бе изписано Окръжен шериф, Ехо, но личеше, че отдолу е имало друг надпис. Общината я е купила на старо, помнени си Ричър. Само са я пребоядисали, и без това шерифът едва ли има кой знае колко работа из тия пущинаци. Колата стоеше празна, с отворена лява врата. Лампите върху покрива примигваха в червено и синьо, мятайки хоризонтални цветни ивици по верандата и цялата фасада на къщата.

— Какво става тук? — възкликна изненадано Кармен. После рязко вдигна ръка към устата си. — Божичко, не може вече да се е върнал. Моля те, Господи!

— Ченгетата не биха го докарали — каза Ричър. — Те не са таксиметрова служба.

Ели се размърда зад тях. Тишината я беше събудила. Тя се надигна и погледна напред с разширени очи.

— Какво е това?

— Шерифът — каза Кармен.

— А защо е тук? — попита Ели.

— Не знам.

— Защо мигат лампите?

— Не знам.

— Да не би някой да е повикал полиция? Може да е идвал крадец. С черна маска и пистолет.

Ели пролази напред и коленичи върху тапицирания подлакътник между двете седалки. Ричър отново усети мириса на начално училище и зърна по лицето й възторжено любопитство. Сетне детето внезапно се сепна.

— Може да е откраднал кон — предположи уплашено Ели. — Сигурно ми е взел понито, мамо.

Тя се покатери в скута на Кармен и задърпа дръжката на вратата. Скочи навън и с всичка сила хукна през двора, притиснала лакти към тялото си. Стегнатата руса коса се развяваше зад тила й.

— Не вярвам някой да е задигнал кон — каза Кармен. Мисля, че Слуп се е прибрал.

Ричър посочи към мигащите светлини.

— С такава илюминация?

Тя свали предпазния колан, извъртя се настрани и стъпи върху отъпканата пръст. Изправи се и загледа къщата, хванала с две ръце вратата на колата, сякаш искаше да се предпази от нещо. Ричър стори същото. Обгърна го непоносима горещина. Откъм полицейския автомобил долиташе прашенето на радиостанция, примесено с откъслечни думи.

— Може би търсят теб — каза той. — Нямало те е цяла нощ. Може да са съобщили на шерифа.

Кармен го погледна над покрива на кадилака и поклати глава.

— Ели беше тук. Знаят ли къде е тя, изобщо не ги е грижа за мен.

Тя постоя още малко, после заобиколи вратата и я затръшна зад себе си. Ричър също. Отсреща вратата на къщата се отвори и на верандата излезе мъж в униформа. Шерифът без съмнение. Беше над шейсет, възпълен, със загрубяла от слънцето мургава кожа и рядка прошарена коса, полепнала по темето. Пристъпваше почти заднишком и се сбогуваше с някого. Носеше черни панталони и бяла униформена риза с пагони. На кръста му висеше широк колан с кобур, от който стърчеше дървена дръжка на револвер, пристегната с ремъче. Вратата се затвори, шерифът направи крачка към колата си и изведнъж спря, когато видя Кармен. После лениво вдигна пръст към челото си в някакво подобие на поздрав.

— Мисис Гриър — изрече той с такъв глас, сякаш всичко бе по нейна вина.

— Какво е станало? — попита тя.

— Вътре ще ви кажат — отвърна шерифът. — Не ми се ще да повтарям в тая проклета жега.

После погледът му прескочи покрива на кадилака и се вторачи в Ричър.

— Ами вие кой сте?

Ричър не отговори.

— Кой сте вие? — повтори шерифът.

— Вътре ще обясня — каза Ричър. — Не ми се ще да повтарям в тая проклета жега.

Шерифът го изгледа спокойно и изпитателно, после бавно кимна, сякаш знаеше точно с кого си има работа. Вмъкни се в очукания шевролет, форсира двигателя и подкара заднишком към шосето. Докато прахта се слягаше по обувките на Ричър, Кармен подкара кадилака към бараката. Тя беше дълга и ниска, без предна стена и боядисана в червено както всички други постройки. Вътре имаше два пикапа и джип чероки. Единият пикап беше нов, другият вероятно не бе помръдвал от десетина години. Зад бараката, криволичеше тесен черен път, чезнещ някъде в безкрая на пустинята. Кармен остави кадилака до джипа и отново излезе на слънце. Сред този двор изглеждаше дребничка и някак не наместо, като орхидея върху бунище.

— Къде е спалното? — попита Ричър.

— Ела с мен — каза Кармен. — Така или иначе, ще се срещнеш с тях. Трябва да те наемат. Не може току-така да се настаниш в спалното.

— Добре — кимна той.

Кармен го поведе към стъпалата на верандата. Изкачи ги внимателно, едно по едно. Спря пред вратата и почука.

— Всеки път ли чукаш? — изненада се Ричър.

Тя кимна.

— Така и не ми дадоха ключ.

Изчакаха. Ричър стоеше една крачка зад нея, както подобава на наемен работник. Отвътре долетяха стъпки. После вратата се отвори. На прага изникна млад мъж, хванал дръжката на вратата. Изглеждаше около двайсет и пет годишен. Имаше широко, ъгловато лице на червени и бели петна. По масивната му снага се издуваха груби селски мускули, вече започващи да се покриват с тлъстина. Беше облечен с джинси и мръсна бяла тениска, чиито ръкави се пийваха в бицепсите. Миришеше на пот и бира. Върху главата му стърчеше червено бейзболно каскетче, извъртяно с козирката назад. Над пластмасовата закопчалка се виждаше полукръгче от челото. Отзад изпод козирката се подаваха кичури коса, на цвят точно същата като тази на Ели.

— А, ти ли си — промърмори той, като погледна Кармен и веднага извърна очи.

— Боби — каза тя.

В този момент той забеляза Ричър.

— Кой е приятелят ти?

— Името му е Ричър. Търси работа.

Младежът се поколеба.

— Е, щом е тъй, влизайте. И двамата. Не забравяйте да затворите. Горещо е.

Той отстъпи навътре в сянката и Ричър зърна върху каскетчето буквата Т. Тексаските рейнджъри, помисли си той. Добър футболен клуб, но не чак толкова. Кармен последва младежа на три крачки дистанция. Почти седем години живееше в този дом и все още влизаше като гостенка. Ричър вървеше плътно до рамото й.

— Братът на Слуп — прошепна тя.

Той кимна. Вестибюлът бе сумрачен. Забеляза навсякъде същата червена боя — по дървените стени, подовете и таваните. На места бе изтъняла или съвсем олющена, оставяйки само неясни петна. Някъде в къщата стар климатик успяваше криво-ляво да смъкне температурата с два-три градуса. Работеше бавно, с търпеливо бучене и тракане. Звукът действаше успокояващо, като тиктакането на стенен часовник. Вестибюлът беше колкото мотелска стая, обзаведен със скъпи мебели, но всичко изглеждаше старо, сякаш принадлежеше на семейство, обедняло преди десетилетия. Или пък толкова богато, че отдавна е загубило способността да се радва на придобивките. На едната стена висеше грамадно огледало в изящна рамка, боядисана в червено. Отсреща се издигаше стойка с шест ловни карабини. Огледалото я отразяваше и целият вестибюл заприличваше на арсенал.

— За какво беше дошъл шерифът? — подвикна Кармен.

— Влезте вътре — отвърна Боби.

Та ние сме вътре, помисли си Ричър. Но после разбра, че Боби е искал да каже: Влезте във всекидневната. Тя се оказа просторна червена стая в дъното на къщата. Личеше, че е оформена допълнително, вероятно на мястото на някогашната кухня. Сега от нея се отваряше врата към пристроена кухня, която едва ли имаше повече от петдесет години. Все същата протрита червена боя покриваше цялата всекидневна, включително и мебелите. Насред помещението имаше голяма селска маса и осем стола с извити облегалки, всичките изработени от чамово дърво, всичките боядисани в червено и протрити до блясък там, където са ги докосвали човешки тела.

На единия стол седеше жена. Изглеждаше около четирийсет и пет годишна. Беше от ония жени, който дори в напреднала възраст не си променят начина на обличане. Носеше стегнати джинси с широк колан и блуза с ресни в стил „Уестърн“. И прическата беше младежка — ярко оранжева, изпъната високо над костеливото й лице. Приличаше на двайсетгодишно момиче, преждевременно състарено от някаква рядка болест. Или от душевен стрес. Може би шерифът я бе помолил да седне, за да й съобщи някаква неприятна новина. Изглеждаше разтревожена и малко объркана. Но същевременно излъчваше жизненост. И властност. В нея все още имаше доста енергия. Напомняше тази част от Тексас, която владееше — могъща и величава, ала временно изоставена, след като са отминали най-добрите й дни.

— За какво беше дошъл шерифът? — повтори Кармен.

— Случило се е нещо — отговори жената и по гласа й личеше, че нещото не е добро.

Ричър зърна как в очите на Кармен припламна надежда. После стаята стихна и жената отправи поглед към него.

— Името му е Ричър — каза Кармен. — Търси работа.

— Откъде е?

Гласът на жената плющеше като камшик. Тук аз командвам, говореше той.

— Срещнах го по пътя — отговори Кармен.

— Какво може да прави?

— Работил е с коне. Разбира и от ковашкия занаят.

Докато тя лъжеше, Ричър се загледа през прозореца. Никога не бе припарвал до кон, ако не се брои минаването покрай конюшните в някои стари военни бази, където все още държаха коне за парадите. За ковачниците знаеше, че там изработват подкови — железни дъги, които се прикрепват върху краката на конете. Или май беше върху копитата. Знаеше още, че вътре има огнище, ковашки мех и пада голямо блъскане с чука. Освен това трябваше наковалня и съд с вода. Но през живота си не беше докосвал подкова. От време на време бе виждал някоя, закована над нечия врата за късмет. Знаеше, че в едни страни ги коват с дъгата нагоре, в други — обратно, все за подмамване на късмета. Но с това познанията му се изчерпваха.

— По-късно ще говорим за него — отсече жената. — Сега си имаме по-важна тема.

После тя си спомни за добрите обноски и небрежни махна с ръка.

— Аз съм Ръсти Гриър.

— Като футболния играч ли? — попита Ричър.

— Била съм Ръсти Гриър много преди той да се роди заяви жената, след това посочи Боби. — Вече познавате сина ми Боби Гриър. Добре дошъл в ранчо „Червената къща“, мистър Ричър. Може и да намерим работа за вас. Ако сте усърден и честен.

— За какво беше дошъл шерифът? — попита Кармен за трети път.

Ръсти Гриър се завъртя и я погледна втренчено.

— Адвокатът на Слуп е изчезнал.

— Какво?

— Пътувал към федералния затвор, за да се срещне със Слуп. Така и не пристигнал. Щатската полиция открила колата му изоставена на пътя южно от Абилин. Празна, зарязана насред пущинака с ключове на таблото. Положението не изглежда добро.

— За Ал Юджин ли говориш?

— Според теб колко адвокати имаше Слуп?

Идиотка такава, добавяше тонът. Настана пълна тишина. Кармен пребледня, рязко вдигна ръка и закри устата си с вцепенени пръсти.

— Може колата да се е повредила — каза тя.

— Ченгетата я изпробвали — каза Ръсти. — Работела като часовник.

— Къде е тогава?

— Вече ти казах. Изчезнал.

— Потърсили ли са го?

— Естествено. Но не могат да го намерят.

Кармен въздъхна дълбоко. После още веднъж.

— Това променя ли нещо? — попита тя.

— Питаш дали Слуп ще се прибере?

Кармен кимна едва-едва, сякаш ужасно се боеше от отговора.

— Не бой се — каза Ръсти с широка усмивка. — Слуп ще се прибере в понеделник, както е уговорката. Изчезването на Ал не променя нищо. Шерифът беше категоричен. Сделката вече е сключена.

Кармен дълго мълча със затворени очи и длан пред устата. После с усилие свали ръка и застави треперещите си устни да се усмихнат.

— Много добре — каза тя.

— Да, добре е — отвърна свекърва й.

Кармен кимна неопределено. Ричър имаше чувството, че е готова да припадне.

— Как мислиш, какво може да му се е случило? — попита тя.

— Откъде да знам? Сигурно някаква неприятност.

— Че кой би създавал неприятности на Ал?

Усмивката на Ръсти изтъня презрително.

— Размърдай си малко ума, скъпа.

Кармен отвори очи.

— Какво искаш да кажеш?

— Просто се питам кой би създавал неприятности на адвоката си.

— Не знам.

— Аз пък знам — заяви Ръсти. — Човек, който купува на адвоката си скъп мерцедес, и все пак попада в затвора. Това е.

— И кой е този човек?

— Би могъл да е всеки. Ал Юджин не си подбира клиентите. Няма критерии. Той е наполовина мошеник. А може и да е стопроцентов мошеник, знам ли. Три четвърти от клиентите му са съмнителни личности.

Кармен пребледня още повече.

— Съмнителни личности?

— Знаеш какво имам предвид.

— Имаш предвид мексиканци, нали? Защо не си го кажеш направо?

Ръсти продължаваше да се усмихва.

— Добре де, кажи ми, че не е така. Ако вкарат някой мексиканец в затвора, той не приема наказанието си като нас. Не, обвинява за цялата работа адвоката. Вдига на крак всичките си братя и братовчеди, а те, естествено, хукват насам на тумби — все незаконни емигранти, cholos[2], същински бандити, и виждаш какво се получава накрая. Тук става досущ като в Мексико. А тъкмо ти би трябвало да знаеш как е там.

— Защо тъкмо аз? Никога не съм стъпвала в Мексико.

Никой не отговори. Ричър я гледаше как стои горда, разтреперана и сама като пленница във вражески лагер. Всекидневната бе притихнала. Само отнякъде долиташе пъхтенето и потракването на стария климатик.

— Имате ли мнение по въпроса, мистър Ричър? — попита Ръсти Гриър.

Коварен въпрос към човек, който си търси работа. Искаше му се да измисли някакъв умен отговор. Нещо засукано. Но не си струваше да влиза в спор и да бъде изхвърлен от имението още в първите десет минути.

— Аз съм дошъл тук да работя, госпожо — каза той.

— Все пак бих желала да чуя мнението ви.

Да, истински въпрос към кандидат за работа. Проверка на характера. Очевидно Ръсти не допускаше всекиго да рине тор от конюшните й.

— Мистър Ричър е бил полицай — намеси се Кармен. — В армията.

Ръсти кимна.

— Е, какво мисли едно бивше военно ченге?

Ричър сви рамене.

— Може да има съвсем невинно обяснение. Може би се е залутал в пристъп на временна невменяемост.

— Не ми се вярва. Сега разбирам защо сте бивше ченге.

Настана дълго мълчание.

— Дори да е имало насилие, може да са го предизвикали както цветнокожи, така и бели — каза Ричър.

— По нашия край това мнение няма да ти спечели симпатии, синко.

— Въпросът не е до симпатии, а до истина или заблуда. Три четвърти от жителите на Тексас са бели, следователно има три четвърти вероятност именно бял да е предизвикал насилието, ако предположим, че хората са еднакви.

— Твърде смело предположение.

— Личният ми опит го потвърждава.

Ръсти рязко вдигна глава и погледна Кармен.

— Е, ти сигурно споделяш възгледите на новия си приятел.

Кармен въздъхна.

— Никога не твърдя, че съм по-горе от другите. Не виждам защо да приема, че стоя по-долу.

Отново настана тишина.

— Какво пък, времето ще покаже — заяви Ръсти. — Рано или късно някой от нас ще признае, че не е бил прав.

Последната сричка прозвуча протяжно и бавно заглъхна.

— А къде е дъщеричката на Слуп? — попита след малко Ръсти с фалшива бодрост, сякаш бе забравила целия разговор. — Доведе ли я от училище?

Кармен преглътна мъчително и се обърна към нея.

— Мисля, че е в обора. Видя шерифа и се уплаши, че може да са й откраднали понито.

— Ама че глупост. На кого му е притрябвало проклетото пони?

— Тя е още дете — каза Кармен.

— Добре, прислужницата е готова да сервира на детето вечеря, тъй че го доведи в кухнята, а попътно покажи на мистър Ричър къде е спалното.

Кармен кимна безмълвно като слугиня, приемаща нова заповед. Ричър я последва към вестибюла. Двамата излязоха навън в жегата и спряха за малко на сенчестата веранда.

— В кухнята ли се храни Ели? — попита Ричър.

Кармен кимна.

— Ръсти я ненавижда.

— Защо? Нали й е внучка.

Кармен извърна лице.

— Да, но има нечиста кръв. Не ме карай да ти го обяснявам. Няма разумни причини. Просто я мрази, и толкоз.

— Тогава защо се тревожат толкова, че можеш да я отведеш?

— Защото Слуп иска Ели да бъде тук. Тя е неговото оръжие срещу мен. Негов инструмент за мъчения. А каквото иска той, иска го и майка му.

— Значи и теб пращат да се храниш в кухнята?

— Не, тя ме кара да сядам на масата с нея. Защото знае, че не ми е приятно.

Ричър прекрачи напред и спря на ръба на сянката.

— Би трябвало да се махнеш оттук — каза той. — Вече можехме да сме във Вегас.

— За момент се обнадеждих — каза Кармен. — Заради Ал Юджин. Мислех си, че може да има отсрочка.

Ричър кимна.

— Аз също. Нямаше да е зле.

В очите й бликнаха сълзи.

— Знам. Само че беше прекалено хубаво, за да е истина.

— Помисли си още веднъж дали да не избягаш.

Тя избърса очи с опакото на китката си. Тръсна глава.

— Няма да бягам. Не искам да съм извън закона.

Ричър мълчеше.

— А ти трябваше да се съгласиш с нея — добави тя. — За мексиканците. Щях да разбера, че блъфираш. Най-важното е да останеш тук.

— Не можех да се съглася.

— Беше рисковано.

Слязоха по стъпалата и прекосиха нажежения двор. Зад бараката за колите имаше обор. Беше червен както всичко останало и огромен като самолетен хангар, с капандури на покрива. Голямата врата бе леко открехната. Отвътре долиташе силна миризма.

— Не ме бива много в селския труд — каза Ричър.

— Ще свикнеш — отвърна Кармен.

Зад обора имаше четири терена, обкръжени с масивни червени огради. Два бяха обрасли с оскъдна повехнала трева, а другите два — покрити с дебел слой пустинен пясък. На песъчливите площи стърчаха препятствия от греди, закрепени върху празни варели. По-нататък се виждаше още една червена постройка — дълга и ниска, с малки прозорчета високо под стряхата.

— Спалното — поясни Кармен.

Тя спря за момент, унесена в някакви мисли. После потръпна от жегата и отново стана делова.

— Вратата е от другата страна. Вътре ще завариш двама души, Джошуа и Били. Изобщо не им вярвай. Работят тук открай време и са предани на семейството. По някое време прислужницата ще ви донесе вечерята — след като Ели приключи и преди ние да седнем на масата.

— Добре — кимна Ричър.

— А Боби рано или късно ще дойде да те провери. Пази се от него, Ричър. Той е същинска усойница.

— Добре — повтори Ричър.

— Ще се видим по-късно — каза Кармен.

— Можеш ли да се справиш сама?

Тя отривисто кимна и се отдалечи. Ричър я изпроводи с поглед, докато изчезна зад обора. После заобиколи спалното и намери вратата.

5

Момчето запълни цяла нова страница от бележника. Мъжете с далекогледите диктуваха подробни описания на хората и събитията. Пристигането на шерифа, завръщането на боба̀рката и детето с новия тип, влизането на хлапето в обора, отпътуването на шерифа, дългото затишие, излизането на боба̀рката и новака, отиването им към спалното и нейното завръщане.

— Кой е тоя? — попита момчето.

— Откъде да го знам, по дяволите — отвърна единият от мъжете.

Много висок, широкоплещест, зле облечен, стара риза и панталони, записа момчето. После добави: Не е каубой, личи по обувките. Неприятности?

Зад спалното теренът се спускаше и от тази страна сградата бе двуетажна. Долният етаж имаше огромна плъзгаща се врата, застинала на едно място върху строшените релси. Вътре имаше още един пикап и два зелени трактора. В десния край започваше стълбище с парапет, водещо нагоре през квадратен отвор в тавана. Ричър се задържа долу да поогледа. Отзад в кабината на пикапа имаше скоби за прикрепване на пушка. Горещият, застоял въздух миришеше на бензин и машинно масло.

После се изкачи по стълбището на горния етаж. И тук цялата дървения се оказа боядисана в червено — стени, под и тавански греди. Въздухът беше още по-горещ и застоял. Нямаше нито климатик, нито свястна вентилация. В единия ъгъл забеляза заградено място, вероятно тоалетна и баня. Всичко останало представляваше едно обширно помещение, запълнено от шестнайсет легла, по осем от двете страни, с простички железни рамки и тънки раирани дюшеци. До всяко от тях имаше нощно шкафче.

Двете легла до банята бяха заети. Върху всяко от тях лежеше по един дребен, жилест мъж. И двамата бяха по джинси и скъпи каубойски ботуши, но без ризи. И двамата бяха кръстосали ръце зад главите си. Когато Ричър се поя ви в помещението, те едновременно завъртяха глави към стълбището. После се надигнаха на лакти, за да го огледат по-добре.

Ричър бе изкарал четири години в Уест Пойнт и след това още тринайсет на военна служба, тъй че съвсем не му беше за пръв път да влиза в ново спално помещение и да среща изпитателни погледи. Чувството не го смущаваше. Имаше си начин да го преодолява. Неписан етикет. Трябва просто да влезеш и да си избереш свободно легло, без да казваш каквото и да било. Нека някой друг проговори пръв. Така узнаваш чуждото отношение към теб, преди сам да разкриеш своето.

Той пристъпи до третото легло откъм стълбището, край северната стена, която навярно щеше да е малко по-хладна от южната. Някога в армията би имал тежка брезентова торба, която да метне отгоре като символ за собственост. Върху торбата щеше да е изписано името и званието му, а броят на поправките в надписа щеше да дава най-обща представа за неговата биография. Така се пестяха много излишни приказки. Но в сегашното положение можеше само да извади от джоба си сгъваемата четка за зъби и да я сложи на шкафчето. Като заместител жестът бе доста жалък, липсваше му внушителност. Но вършеше същата работа. Оповестяваше на всеослушание: Сега и аз живея тук като вас. Нещо да кажете?

Двамата продължаваха да го зяпат мълчаливо. Трудно е да прецениш с точност телосложението на легнал човек, но изглеждаха дребни. Някъде около метър и шейсет и пет, тегло под седемдесет килограма. Но бяха жилави и мускулести като боксьори средна категория. Имаха селски загар — тъмнокафява кожа по ръцете, лицата и вратовете, млечнобяла там, където телата им са били закрити от тениски. Тук-там по ребрата, ръцете и ключиците им Ричър забеляза застарели подутини и топчета. И друг път бе виждал подобни белези. Кармен имаше такъв. Той също на две-три места. Те издаваха съществуването на отдавна заздравели счупвания.

Мина покрай двамата мъже и влезе в банята. Тя имаше врата, но отвътре беше като в казарма — по четири бройки от всичко, без вътрешни прегради. Четири тоалетни чинии, четири мивки, четири душа върху една обща стойка. Беше сравнително чисто, миришеше на топла вода и евтин сапун, като че двамата се бяха къпали преди малко, може би в подготовка за петъчната свободна вечер. Имаше едно високо прозорче с прашна мрежа против насекоми и без стъкло. Като се надигна на пръсти, Ричър зърна ъгъла на конюшнята и част от къщата отвъд нея — половината веранда и крайчето на вратата.

Върна се в спалното. Сега единият седеше с извърната глава и гледаше вратата на банята. Гърбът му бе също тъй бял, както и гърдите. През бледата кожа личаха местата на още счупвания. Ребрата, дясната плешка. Този човек или често попадаше под камиони, или беше бивш ездач на родео, изживял кариерата си малко под върха на професията.

— Задава се буря — подметна той.

— И аз така чух — отвърна Ричър.

— Неизбежно е при такава горещина.

Ричър премълча.

— Наеха ли те? — попита седналият.

— Мисля, че да — каза Ричър.

— Значи ще работиш за нас.

Ричър пак премълча.

— Аз съм Били — каза човекът.

Другият се размърда на лакти и съобщи името си:

— Джош.

Ричър кимна на двамата.

— Аз съм Ричър. Приятно ми е.

— На теб се пада черната работа — каза човекът на име Били. — Да ринеш тор и да мъкнеш бали слама.

— Както кажеш.

— Защото определено не ми приличаш на ездач.

— Тъй ли?

Били кимна.

— Твърде си висок. Твърде тежък. Центърът на тежестта отива прекалено нагоре. Да, както те гледам, май изобщо не ставаш за ездач.

— Мексиканката ли те доведе? — попита Джош.

— Мисис Гриър — каза Ричър.

— Ръсти е мисис Гриър — заяви Били. — Тя не те е довела.

— Мисис Кармен Гриър — уточни Ричър.

Били не каза нищо. Джош само се усмихна.

— След вечеря излизаме — каза Били. — На два часа път южно оттук има бар. Ела и ти, ако искаш. Да се поопознаем.

Ричър поклати глава.

— Може би някой друг път, след като припечеля малко пари. Предпочитам на първо време сам да си плащам сметките.

Били се позамисли и кимна.

— Правилно разсъждаваш. Може пък и да се сработим.

Джош пак се усмихна, но не каза нищо.

Ричър отиде до леглото си, просна се и остана да лежи неподвижно в жегата. Взря се за минута в червените греди отгоре, после затвори очи.

Четирийсет минути по-късно прислужницата им донесе вечеря. Беше бяла жена на средна възраст и имаше роднинска прилика с Били. Поздрави го сърдечно. Може да бяха братовчеди. Определено си приличаха по външен вид. И по гласа. Личеше, че делят общи гени. Към Джош отношението й също бе дружеско, а към Ричър — сдържано и студено. За вечеря имаше свинско с фасул и тя го пресипа от баката в метални паници с черпака, който носеше в джоба на престилката си. Раздаде вилици, лъжици и празни канчета.

— Вода се налива от крана в банята — поясни тя за Ричър.

После прислужницата слезе по стълбището и Ричър насочи вниманието си към храната. От снощи не бе хапвал и залък. Седна на леглото с паница върху коленете и усърдно заработи с лъжицата. Фасулът беше черен и воднист, примесен със солидна доза меласа. Свинското беше крехко, с хрупкава сланина. Вероятно го пържеха отделно, преди да прибавят фасула.

— Хей, Ричър — подвикна Били. — Как ти се струва?

— Според мен не е зле.

— Дрън-дрън — обади се Джош. — Цял ден е над четирийсет градуса, а тя ще ни носи топла храна. Преди малко минах под душа и пак се потя като прасе.

— Поне е безплатно — каза Били.

— Безплатно, ама друг път — възрази Джош. — Удържат ни го от заплатата.

Ричър не им обръщаше внимание. Мърморенето за храната заемаше основно място в обществения живот на всяко спално помещение. А тази тук не беше лоша. Дори бе доста по-добра, отколкото на много други места. Особено в сравнение с онази, която излизаше от казармените кухни. Той сложи празната паница на шкафчето до четката за зъби, легна отново по гръб и усети как стомахът му се захваща да обработи мазнините и въглехидратите. В другия край на спалното Били и Джош измъкнаха чисти ризи от шкафчетата си. Надянаха ги, закопчаха се и набързо се сресаха с пръсти.

— Довиждане — подвикна Били.

Двамата изтрополиха надолу по стълбището и след малко Ричър чу точно под себе си шума на автомобилен двигател. Пикапът, предположи той. Чу ги как изкараха колата на заден ход и се отдалечиха. Стана, мина в банята и видя как пикапът заобикаля конюшнята и прекосява неравния двор пред къщата.

Върна се в спалното, събра паниците една върху друга и сложи приборите в най-горната. Наниза трите канчета на показалеца си, спусна се по стълбището и излезе навън. Слънцето вече чезнеше зад хоризонта, но жегата изобщо не намаляваше. Въздухът бе невероятно горещ. Почти задушаващ. Сега в него се усещаше влага. Отнякъде долиташе топъл, влажен ветрец. Ричър мина покрай оградите, заобиколи конюшнята и прекоси двора. Мина отстрани на верандата и потърси кухненската врата. Откри я и почука. Прислужницата отвори.

Ричър протегна паниците и канчетата.

— Донесох това.

— Е, много любезно от твоя страна — каза тя. — Но нямаше нужда. Щях да дойда за тях.

— Далеч е — каза той. — Гореща вечер.

Тя кимна.

— Благодаря. Стигна ли ти?

— Напълно. Беше много вкусно.

Прислужницата сви рамене, леко смутена.

— Обикновена каубойска храна. — Тя пое съдовете, внесе ги и подвикна отвътре: — Благодаря още веднъж.

Това прозвуча като заключителна реплика. Ричър се завъртя и тръгна към пътя. Чезнещото слънце грееше прано в лицето му. Той спря под портата. На запад пред него нямаше съвършено нищо, освен пустото ерозирало плато, което бе видял на идване. Отдясно, на север, започваха сто километра път, водещи до шепа къщурки. Най-близкият съсед беше на повече от двайсет километра. Наляво или надясно — кой знае? И бар на два часа път, както бе казал Били. Можеха да са сто и петдесет километра.

Ричър се завъртя отново. На изток се простираха земите на Гриър, сетне навярно още нечии и още нечии. Сухи ями, прашен варовик и нищо друго чак до Остин, на шестстотин километра оттук.

Новият тип излиза на портата и зяпа право към нас, записа момчето. После се оглежда. Знае ли, че сме тук? Неприятности?

То затвори бележника и пак се притисна към земята.

— Ричър — подвикна нечий глас.

Ричър погледна надясно с присвити очи и различи Боби Гриър в сенките на верандата. Беше седнал на люлката. Същите джинси, същата мръсна тениска. Същото каскетче с козирката назад.

— Ела тук — нареди той.

Ричър се поколеба за миг. После мина край кухнята и спря пред стъпалата на верандата.

— Трябва ми кон — каза Боби. — Голямата кобила. Сложи й седлото и я изведи.

Ричър отново се поколеба.

— Сега ли я искаш?

— Ти как мислиш? Каня се да пояздя.

Ричър мълчеше.

— А и трябва да ни покажеш — добави Боби.

— Какво?

— Ако искаш да те наемем, трябва да покажеш, че си разбираш от работата.

Ричър мълча още дълго.

— Добре — каза той.

— Пет минути — уточни Боби.

Той стана и влезе обратно в къщата. Затвори вратата. Ричър постоя, усещайки с гърба си горещите лъчи на залеза. После тръгна към конюшнята. Насочи се към голямата врата. Онази, иззад която долиташе неприятна миризма. Значи да покаже, а? Здравата си загазил, помисли си той. В много отношения.

Отвътре до вратата имаше електрически ключ в метални кутия, завинтена за рамката. Ричър го щракна и няколко слаби жълтеникави крушки осветиха огромното пространство. Подът беше от отъпкана пръст и навсякъде се валяше мръсна слама. В центъра имаше отделения за конете, подредени от двете страни на една обща преграда, а около външните стени бяха натрупани от пода чак до тавана бали слама. Ричър обиколи отделенията. Пет от тях бяха заети. Пет коня. Всички бяха вързани за стените на отделенията си с някакви сложи въжени приспособления, прилепващи по главите им.

Ричър пристъпи да огледа конете отблизо. Единият беше съвсем дребен. Пони. Вероятно понито на Ели. Добре, зачеркваме го. Още четири. Два бяха малко по-едри. Той се наведе и ги огледа изотдолу един по един. По принцип знаеше как би трябвало да изглежда една кобила отдолу. Надяваше се да я различи лесно. Но на практика не се оказа така. Отделенията бяха сенчести, а опашките закриваха подробностите. Накрая Ричър реши, че първият кон, който огледа, не е кобила. Но не беше и жребец. Липсваха някои части. Значи скопен. Да видим другия. Той се промъкна напред и огледа следващия. Виж, това е кобила. Добре. В следващото отделение имаше още една кобила. Последният кон се оказа пак скопен.

Отстъпи назад, за да вижда и двете кобили едновременно. Те бяха грамадни, лъскави, кафяви животни. Пръхтяха, мърдаха и глухо потропваха с крака по сламата. Не, с копита. И двете бяха извили шии, за да го наблюдават с по едно око. Коя беше по-едра? Тази отляво, реши той. Малко по-висока, малко по-масивна и широка в раменете. Ясно, значи това е голямата кобила. Дотук добре.

А сега седлото. Във всяко отделение имаше по една дебела греда, закрепена хоризонтално към външната стена, близо до входа, с цял куп оборудване, струпано върху нея. Седлото си личеше веднага, но имаше и сума ти други неща — някакви сложни ремъци, одеяла и метални части. Ремъците трябва да са юзди, досети се Ричър. Металното е мундщукът. Тя влиза в устата на коня. Мундщукът между зъбите, нали така? Той вдигна седлото от гредата. Оказа се много тежко. Понесе го върху прегънатия си лакът. Усещането беше приятно. Чувстваше се като същински каубой. Гледайте и се пукайте от завист!

Спря пред входа на отделението. Едрата кобила го наблюдаваше с едно око. Устните й се отдръпнаха назад като дебела нагъната гума и разкриха едри квадратни зъби. Бяха жълти на цвят. Добре, сега мисли! Основните принципи. Щом има такива зъби, значи не е хищник. Не е хапещо животно. Е, може и да те позахапе, но не е нито лъв, нито тигър. Яде трева. Тревопасно е. По принцип тревопасните са плашливи. Като газелите и антилопите из хълмистите равнини на Африка. Значи отбранителният механизъм на това същество му диктува да бяга, не да напада. Но то е и стадно животно. Значи си търси водач. Види ли признак на власт, ще се подчини. И тъй, бъди решителен, но недей да го плашиш.

Той отвори вратичката. Кобилата се раздвижи. Наостри уши и вдигна глава. После я отпусна. Нагоре-надолу, доколкото позволяваше въжето. Размърда задни крака и завъртя огромната си задница към посетителя.

— Хей — изрече той високо, твърдо и решително.

Кобилата не спираше. Той докосна ребрата й. Тя продължаваше да се извърта. Не оставай отзад. Не позволявай да те ритне. Това поне знаеше. Как беше изразът? Кон да те ритне. Сигурно неслучайно го бяха измислили.

— Кротувай — каза Ричър.

Кобилата пристъпваше настрани към него. Той я пресрещна с рамо в ребрата. Блъсна яко, сякаш се канеше да разбие врата. Кобилата се укроти. Остана да стои неподвижно, пръхтейки тихичко. Ричър се усмихна. Тук аз командвам, разбра ли? Вдигна опакото на китката си към ноздрите на животното. Беше го гледал по филмите. Поднасяш китка към муцуната и конят те опознава. По миризмата. Кожата на муцуната беше мека и суха. Дъхът беше силен, горещ. Кобилата отново оголи зъби и подаде огромен, влажен език.

— Браво, добро момиче — прошепна Ричър.

Вдигна седлото с две ръце и го метна върху гърба на кобилата. Задърпа насам-натам, докато реши, че се е наместило. Не беше лесно. А дали не е наопаки? Не, не изглеждаше да е. Седлото имаше формата на седалка. Определено се различаваха предна и задна част. От двете страни висяха широки ремъци. Два дълги и два къси. За какво бяха тия неща? Вероятно за да държат седлото. Хващаш края на дългия ремък и го закопчаваш отстрани, където трябва да е бедрото на ездача. Той приклекна под корема на кобилата и се опита да хване отсрещните ремъци. Едва успя да ги докосне. Ама че дебело животно, мътните да го вземат. Пресегна се още, хвана единия ремък с крайчеца на пръстите си и седлото се плъзна настрани.

— Мамка му — изпъшка Ричър.

Изправи се и пак намести седлото. После клекна и посегна към отсрещните ремъци. Кобилата се размърда и те останаха недосегаеми.

— Мамка му — повтори той.

Пристъпи напред и избута кобилата до стената. Това не й се понрави и тя натисна обратно. Ричър тежеше около сто и петнайсет килограма. Кобилата — половин тон. Той залитна назад. Седлото се хлъзна. Кобилата спря. Ричър пак намести седлото и го задържа с дясна ръка, докато опипваше отдолу с лявата.

— Не така — долетя нечий глас отвисоко.

Ричър рязко се завъртя и вирна глава. Почти под самия покрив Ели лежеше върху камарата бали и го гледаше, подпряла брада с юмручетата си.

— Първо трябва да сложиш чула — обясни тя.

— Какъв чул?

— Онова одеяло, то се слага под седлото.

Кобилата отново натисна Ричър. Той я изблъска обратно. Животното завъртя глава и го погледна. Ричър отвърна на погледа. Кобилата имаше огромни черни очи. Дълги мигли. Той я изгледа свирепо. Не ме е страх от теб, драга. Кротувай, инак пак ще те блъсна.

— Ели, знае ли някой, че си тук? — подвикна Ричър.

Тя бавно поклати глава.

— Крия се. Реша ли, никой не може да ме намери.

— Никой ли няма представа къде се криеш тук?

— Мама сигурно знае, че понякога идвам тук, но другите не.

— Знаеш ли как да свърша тая конска работа?

— Естествено. Мога да оседлавам понито съвсем самичка.

— Помогни ми, ако обичаш. Слез да го свършим заедно.

— Лесно е — каза тя.

— Само ми покажи, може ли?

Една-две секунди Ели остана неподвижна, взимайки поредното си бавно решение. После се смъкна по балите, скочи долу и влезе в отделението.

— Свали седлото — каза тя.

Взе парче одеяло от гредата, изтръска го и го метна през гърба на кобилата. Беше твърде ниска и се наложи Ричър да оправи чула с една ръка.

— Сега сложи седлото отгоре — каза Ели.

Ричър намести седлото отгоре. Ели се пъхна под корема на кобилата и хвана краищата на ремъците. Беше толкова дребна, че почти нямаше нужда да се привежда. Съедини двата края и дръпна.

— Не мога сама — каза тя. — Много са твърди.

Ричър изравни катарамите и дръпна силно.

— Не затягай — предупреди го Ели. — Още е рано. Изчакай я да се надуе.

— Да се надуе ли?

Ели кимна сериозно.

— Конете не обичат да ги оседлават. Надуват си корема, за да попречат. Но не могат да стоят дълго така и пак се отпускат.

Ричър се вгледа в корема на кобилата. Той вече имаше размерите на петролен варел. Сетне започна да се издува все повече и повече, разтягайки ремъците. След малко пак се отпусна. Кобилата изпръхтя протяжно. Размърда крака и се предаде.

— Сега ги затегни — каза Ели.

Той затегна ремъците докрай. Кобилата пристъпи от крак на крак. Ели взе юздите и ги разтръска, за да придобият форма.

— Свали й въжето — каза тя. — Просто го дръпни надолу.

Ричър дръпна въжето. Кобилата прегъна уши напред, въжената примка се плъзна над тях, мина надолу по муцуната и падна.

— Сега дръж това. — Ели му подаде някаква плетеница от ремъчета. — Нарича се оглавник.

Той повъртя оглавника насам-натам, докато проумя какво представлява. После го намести върху главата на кобилата. Почука с металната част по устните на животното. Нарича се мундщук. Кобилата стисна зъби. Ричър опита отново. Никакъв резултат.

— Как, Ели? — попита той.

— Пъхни си палеца.

— Палеца ли? Къде?

— Където свършват зъбите. Отстрани. Там има дупка.

Ричър плъзна палец по устните на кобилата. Усети как зъбите минават отдолу един по един, сякаш ги броеше. После свършиха, остана само венец.

— Бръкни вътре — каза Ели.

— С палец!

Тя кимна. Ричър натисна, устните се разтвориха и палецът му хлътна в топъл, лепкав и хлъзгав отвор. Този път нямаше грешка, кобилата наистина отвори уста.

— Бързо, пъхни мундщука — каза Ели.

Той натисна металната пречка навътре в устата. Кобилата използва масивния си език, за да я намести, сякаш и тя му помагаше.

— Сега издърпай оглавника нагоре и го закопчай.

Ричър придърпа ремъчетата зад ушите и откри закопчалките. Бяха три. Едната лягаше плътно върху масивната челюст. Другата минаваше през муцуната. Третата провисваше под шията.

— Не стягай много — посъветва го Ели. — Нали трябва и да диша.

Ричър видя върху ремъка протрита вдлъбнатина и предположи, че обикновено се затяга дотам.

— А сега метни юздата през предния лък.

От двата края на мундщука висеше друг дълъг ремък. Ричър предположи, че това е юздата. А предният лък трябва да беше онова стърчащо нещо отпред на седлото. Като дръжка за хващане. Ели усърдно наместваше стремената, обикаляйки под корема на кобилата.

— Сега ме повдигни — каза тя. — Трябва да проверя всичко.

Той я хвана под мишниците и я вдигна върху седлото. Стори му се съвсем дребничка и лека като перушинка. Кобилата бе прекалено голяма за нея и крачетата й се разпериха настрани. Ели легна върху седлото, пресегна се и провери всички катарами. Оправи някои от тях. Намести стърчащите краища. Издърпа гривата изпод оглавника. После стисна седлото с крака и се разклати, за да провери дали не е хлабаво.

— Добре — каза накрая тя. — Много добре си се справил.

Протегна ръце към него и той я свали. Беше гореща и потна.

— А сега просто я изведи. Дръж оглавника отстрани, до устата. Ако не иска, дръпни малко по-силно.

— Хиляди благодарности, хлапе — каза той. — Сега бягай пак да се скриеш, бива ли?

Ели отново се изкатери по балите, а Ричър дръпна едно ремъче, прикрепено към метална халка до устата. Кобилата не помръдна. Той цъкна с език и дръпна отново. Кобилата се люшна напред. Ричър отскочи и тя ритмично закрачи след него. „Троп, троп, троп.“ Изведе я от отделението, заобиколи ъгъла и тръгна към вратата. Изчака кобилата да се изравни с него и я изкара на двора. Крачеше наравно с нея. Държеше оглавника с прегъната ръка, а кобилата полюшваше глава и лекичко се потриваше в рамото му. Ричър я поведе през двора спокойно, сякаш бе вършил това откакто се помни. Гледайте и се пукайте от завист!

Боби Гриър чакаше на стъпалата пред верандата. Кобилата тръгна право към него и спря. Ричър продължи да държи оглавника, докато Боби проверяваше точно същото, което бе проверила и Ели.

— Не е зле — кимна накрая Боби.

Ричър премълча.

— Но очаквах да го свършиш по-бързо.

Ричър сви рамене.

— Още съм нов тук. Смятам, че първия път винаги е по-добре да не бързаш. Докато конете те опознаят.

Боби пак кимна.

— Изненадваш ме. Бях готов да заложа фермата, че си виждал коне само като предават Прикнес по телевизията.

— Кое?

— Прикнес. Това е конно състезание.

— Знам. Пошегувах се.

— Изненадата дори е двойна — добави Боби. — Може би снаха ми поне веднъж е решила да каже истината за разнообразие.

Ричър го погледна изненадано.

— Че защо да не я каже?

— Не знам защо. Но рядко го прави. Имай си едно наум.

Ричър мълчеше и чакаше.

— Сега можеш да си вървиш — каза Боби. — Аз ще я прибера, като се върна.

Ричър кимна и се отдалечи. Чу зад себе си скърцане на кожа, вероятно Боби бе скочил в седлото. Но не се озърна. Мина през двора, покрай конюшнята и оградите, заобиколи спалното помещение и стигна до стълбището. Канеше се да иде горе и веднага да влезе под душа, за да се отърве от ужасната животинска миризма, полепнала по него. Но когато се качи, завари Кармен да седи на леглото му със сгънати чаршафи върху коленете. Все още беше с памучната рокля и белите чаршафи сияеха ослепително на фона на голите й бедра.

— Извадих ти чаршафи — каза тя. — От шкафа в банята. Ще ти трябват. Не знаех дали ще се сетиш къде са.

Ричър застина с единия крак в помещението, с другия върху последното стъпало.

— Кармен, това е лудост. Би трябвало да си тръгнеш веднага. Те ще разберат, че съм измамник. Няма да издържа и един ден. В понеделник може вече да не съм тук.

— Размишлявах — каза тя. — През цялото време на вечерята.

— За какво?

— За Ал Юджин. Представи си, че цялата работа е, защото Слуп се кани да натопи някого. Ами ако онзи усети и предприеме мерки? Дали не са пречукали Ал, за да предотвратят сделката?

— Невъзможно. Защо ще чакат досега? Биха го направили още преди месец.

— Да, но какво ще кажеш, ако хората си помислят, че е така?

Ричър прекрачи напред.

— Не разбирам — каза той, макар че разбираше много добре.

— Представи си, че уредиш Слуп да изчезне — каза Кармен. — Точно както е направил някой с Ал. Хората ще си помислят, че всичко е свързано. Няма да заподозрат теб. Ще бъдеш напълно чист.

Ричър поклати глава.

— Вече обсъдихме този въпрос. Не съм убиец.

Тя замълча. Сведе очи към чаршафите в скута си и нервно започна да опипва ръбовете. Чаршафите бяха протрити и стари. Изхвърлени от голямата къща, помисли си Ричър. Може би Ръсти и покойният й съпруг бяха спали на тези чаршафи. Може би Боби. Може би Слуп. Или Кармен и Слуп, заедно.

— Трябва да си тръгнеш веднага — повтори той.

— Не мога.

— Настани се временно някъде в Тексас. Започни съдебна битка. При тия обстоятелства ще получиш родителските права.

— Нямам пари. Делата може да глътнат сто хиляди долара.

— Кармен, трябва да предприемеш нещо.

Тя кимна.

— Знам какво ще предприема. Ще изтърпя побой в понеделник вечер. После във вторник сутрин. Ще те намеря, където и да си. Тогава ще видиш и може да си промениш мнението.

Ричър мълчеше. Кармен извърна лице към гаснещата светлина откъм високите прозорчета. Косата й се разпиля по раменете.

— Гледай добре — каза тя. — Ела по-близо.

Той пристъпи към нея.

— Ще бъда цялата в синини. Може би с разбит нос. И сцепена устна. Може да ми липсват няколко зъба.

Ричър мълчеше.

— Докосни кожата ми — каза тя. — Почувствай я.

Той докосна бузата й с опакото на показалеца си. Кожата беше мека и гладка като топла коприна. Ричър плъзна пръст нагоре по широката извивка на скулата.

— Запомни това — каза Кармен. — За да го сравниш с другото, което ще видиш във вторник сутрин. Може би то ще те накара да размислиш.

Той отдръпна пръст. Може би наистина щеше да го накара да размисли. На това разчиташе тя и тъкмо то го плашеше. Разликата между хладнокръвно убийство и изблик на ярост. Разликата беше голяма. За него дори съдбоносна.

— Прегърни ме — каза тя. — Вече не помня какво е да те прегръщат.

Той седна до нея и я прегърна. Кармен го стисна с ръце около кръста и отпусна глава на гърдите му.

— Страх ме е — каза тя.

Седяха така около двайсет минути. Може би трийсет. Ричър бе загубил представа за времето. Кармен беше топла, благоуханна и дишаше равномерно. После тя се отдръпна и стана. Лицето й беше посърнало.

— Трябва да потърся Ели. Време е да си ляга.

— Тя е в конюшнята. Показа ми как да сложа всички онези дивотии на кобилата.

Кармен кимна.

— Тя е добро хлапе.

— И още как — съгласи се Ричър. — Отърва ме от големи неприятности.

Кармен му подаде чаршафите.

— Искаш ли утре да пояздим?

— Не мога да яздя.

— Аз ще те науча.

— Едва ли ще стане толкова бързо.

— Трябва да стане. Искам да се качим на платото.

— Защо?

Кармен се загледа настрани.

— Защото искам и ти да ме научиш на нещо. В случай, че до вторник не си промениш мнението. Трябва да знам как се стреля с пистолет.

Ричър мълчеше.

— Не можеш да ми откажеш правото на самозащита — настоя тя.

Ричър продължаваше да мълчи. Кармен тихо слезе по стълбището, а той остана да седи на леглото със сгънати чаршафи върху коленете — точно както я бе заварил.

* * *

Ричър си оправи леглото. Старите чаршафи бяха съвсем изтънели, но навярно при дадените обстоятелства така беше по-добре. Температурата все още се крепеше някъде над трийсет и пет градуса. Към полунощ можеше и да падне до трийсет. Нямаше да му трябва топла завивка.

Спусна се по стълбището и излезе навън. Когато погледна на изток, хоризонтът бе почернял. Ричър заобиколи ъгъла на спалното и се обърна на запад към залеза. Небето пламтеше над червените сгради. Той спря и се загледа в залязващото слънце. На тази южна ширина то щеше да изчезне съвсем бързо. Като огромна оранжева топка. Слънчевият диск припламна за миг по ръба на платото, после изчезна и остана само червеният блясък в небето.

Ричър чу стъпки в праха пред себе си. Присви очи срещу блясъка и видя, че Ели върви към него. Малки стъпчици, стегнати ръце. Синята рокличка без ръкави беше покрита със сламки. Осветена изотзад, косата й пламтеше в оранжево и златисто като ангелски ореол.

— Дойдох да ти пожелая „лека нощ“ — каза тя.

В паметта му изплуваха някогашни гостувания при семейни познати из базите. Нейде в далечината отеква меланхоличната песен на тръба и учтиви армейски хлапета идват да пожелаят „лека нощ“ на бащините колеги. Помнеше всичко много добре. Стискаш им ръчичката и те си отиват. Той погледна детето и се усмихна.

— Добре, лека нощ, Ели.

— Аз те харесвам — каза тя.

— Чудесно, и аз те харесвам.

— Горещо ли ти е?

— Много.

— Ще има буря.

— Всички го казват.

— Радвам се, че си приятел на мама.

Ричър не отговори. Само протегна ръка. Ели я погледна.

— Трябва да ме целунеш за „лека нощ“ — каза тя.

— Трябва ли?

— Естествено, че трябва.

Лицето й беше някъде на нивото на бедрата му. Ричър понечи да се наведе.

— Не, вдигни ме — каза тя и протегна ръце почти право нагоре.

Ричър се поколеба, после грабна Ели и я настани върху лакътя си. Лекичко я целуна по бузата.

— Лека нощ — повтори той.

— Отнеси ме — каза тя. — Уморена съм.

Ричър я понесе покрай оградите, покрай конюшнята и прекоси двора пред къщата. Върху верандата Кармен се подпираше на една колона и ги гледаше как наближават.

— Ето те и теб — каза тя.

— Мамо, искам мистър Ричър да влезе и да ми пожелае „лека нощ“ — помоли детето.

— Е, не знам дали може.

— Аз съм само работник — каза Ричър. — Не живея тук.

— Никой няма да разбере — настоя Ели. — Влез през кухнята. Там е само прислужницата. И тя само работи, а я пускат в къщата.

Кармен се колебаеше.

— Мамо, моля те.

— Може би ако влезем заедно всички… — промърмори нерешително Кармен.

— През кухнята — повтори Ели. После добави с тревожен шепот, който навярно се чуваше по-надалеч, отколкото нормалното й гласче: — Нали не искаме другите да ни видят.

Сетне тя се изкиска, разклати се в ръцете на Ричър и зарови лице във врата му. Кармен го изгледа въпросително. Той сви рамене. Какво толкова може да ни се случи? Свали Ели надолу и тя хвана ръката на майка си. Тръгнаха заедно към кухненския вход и Кармен отвори вратата.

Залез, записа момчето и отбеляза часа. Двамата мъже пролазиха заднишком от ръба на дерето, надигнаха се на колене и се разкършиха. Край на дежурството, записа момчето и пак отбеляза часа. После тримата се промъкнаха приклекнали до пикапа и свалиха камъните от ръба на брезента, с който беше завит. Сгънаха брезента грижливо, доколкото бе възможно, без да се изправят, и го метнаха в каросерията. Прибраха хладилната чанта, сгънаха далекогледите и седнаха един до друг в кабината. Изкараха колата откъм далечния край на дерето и потеглиха към червения западен хоризонт по спечената гола земя.

В кухнята прислужницата зареждаше огромна миялна машина. Машината беше покрита със зелен емайл и изглеждаше изработена горе-долу по времето, когато първият човек е стъпил на Луната. Прислужницата вдигна очи, но не каза нищо. Само продължи да подрежда чиниите. Ричър видя трите паници, които бе донесъл. Вече бяха изплакнати.

— Насам — прошепна Ели.

През една вътрешна врата минаха в малък коридор от задната страна на къщата. Нямаше прозорец, беше горещо и задушно. Отстрани започваше стълбище, боядисано в червено. Върху всяко стъпало се белееше полукръг от протрито дърво. Ели ги поведе нагоре. Стълбата заскърца под тежестта на Ричър.

Озоваха се в нещо като килерче на втория етаж. Ели бутна вратата, прекоси нов коридор и зави надясно. Всичко беше дървено — стените, таванът и подът. Стаята на Ели се намираше в дъното на коридора. Беше съвсем малка и също червена. И много гореща. Гледаше на юг и слънцето я бе напичало през целия следобед. Завесите бяха спуснати — както през целия ден, предположи Ричър, за да осигурят поне някаква защита от жегата.

— Отиваме да се измием — каза Кармен. — Мистър Ричър ще чака тук, нали?

Ели не го изпускаше от поглед, за да е сигурна, че наистина ще остане. Той седна на ръба на леглото, за да я успокои. Да й помогне да вземе решение. Тя бавно кимна и последва майка си към банята.

Леглото беше тясно, не повече от седемдесет сантиметра. И късо, като за дете. Покриваха го памучни чаршафи, щамповани с фигурки на дребни пъстри животни от неопределен вид. Имаше нощно шкафче, библиотечка и малък гардероб. Тия мебели изглеждаха сравнително нови. Бяха изработени от светло, почти бяло дърво, изрисувано на ръка с весели картинки. Създаваха приятна обстановка. Вероятно са купени от някое симпатично магазинче в Остин и докарани чак дотук, помисли си Ричър. Или може би още по-далеч, в Санта Фе. На някои от библиотечните лавици имаше книги, върху други се трупаха на безредни камари разни плюшени играчки.

Ричър чуваше как старият климатик усърдно боботи и грака. Тук шумът му бе по-силен. Сигурно е монтиран на тавана, помисли си той. Звукът не дразнеше, а успокояваше. Само дето почти не разхлаждаше къщата. Тук, в застоялия въздух на горния етаж, температурата сигурно стигаше над четирийсет и пет градуса.

Ели и Кармен се върнаха в стаята. Ели изведнъж бе станала тиха и кротка, навярно защото вече беше по пижама — шорти и тениска, покрити с изображения на някакви дребни животинчета, може би зайци. Косата й беше влажна, кожата розова. Хапеше опакото на едната си китка. Изкатери се на леглото и се сгуши край възглавницата, използвайки едва половината дължина на дюшека — близо до Ричър, но така, че да не го докосва.

— Е, добре, лека нощ, хлапе — каза той. — Приятни сънища.

— Целуни ме — каза тя.

Ричър се поколеба за миг, после наведе глава и я целуна по челото. Кожата беше топла, влажна и миришеше на сапун.

— Благодаря, че си наш приятел — каза детето.

Ричър стана и прекрачи към вратата. Озърна се към Кармен. Ти ли й заръча да каже това? Или е истина?

— Ще намериш ли пътя? — попита Кармен.

Той кимна.

— До утре — добави тя.

Кармен остана в спалнята на Ели, а Ричър откри килерчето със задното стълбище. Слезе до коридора и мина през кухнята. Прислужницата бе изчезнала. Старата миялна машина тихо бръмчеше. Ричър излезе в нощта и спря сред тихия, мрачен двор. Стори му се по-горещо, отколкото през деня. Той отиде до портата. Вече нямаше и следа от залеза. Хоризонтът бе черен. Във въздуха се усещаше напрежение. Видя как далеч на югозапад припламват летни мълнии. Безредни електрически заряди играеха из сухия въздух, като че някакъв огромен небесен фотоапарат правеше снимки. Ричър погледна право нагоре. Нямаше изгледи за дъжд. Никакви облаци. Той се завъртя и зърна нещо бяло в мрака отдясно. Тениска. Лице. Полукръг светла кожа над закопчалката на обърнато каскетче. Пак Боби Гриър.

— Здрасти, Боби — каза Ричър. — Добре ли поязди?

Боби не обърна внимание на въпроса.

— Чаках те.

— Защо?

— Просто исках да съм сигурен, че ще излезеш.

— Че защо да не изляза?

— Ти ми кажи. Защо ти трябва изобщо да влизаш? Защо, а? Тримката заедно като едно малко семейство.

— Видя ли ни?

Боби кимна.

— Аз виждам всичко.

— Всичко ли? — повтори Ричър.

— Каквото трябва.

Ричър сви рамене.

— Целунах детето за „лека нощ“. Да имаш нещо против?

Боби помълча за момент.

— Нека да те изпратя до спалното — каза той. — Трябва да поговорим.

Но не заговори, преди да напуснат двора. Само вървеше. Ричър крачеше наравно с него и гледаше нощното небе на изток. Беше необятно, черно и обсипано със звезди. Наоколо цареше катранен, непрогледен мрак, само тук-там по сградите мътно проблясваха прозорци. Така звездите изпъкваха ярко и обемно — безброй невероятно дребни светли точици, пръснати из милиарди кубически километри пространство. Ричър обичаше да наднича във вселената. Обичаше да си мисли за нея. Използваше я като мащаб за сравнение. Той бе просто незначителна искрица живот, потрепнала за миг сред пустотата. В такъв случай какво имаше значение? Може би нищо. Може би просто трябваше да строши главата на Слуп Гриър, та да се свърши веднъж завинаги. Защо не? Имаше ли някаква връзка с мащабите на вселената дали ще я строши, или не?

— Брат ми има проблем — започна смутено Боби. — Мисля, че знаеш.

— Чух, че укривал данъци — каза Ричър.

Боби кимна в тъмното.

— Навсякъде има доносници на данъчните.

— Така ли са го разкрили? Чрез доносници?

— Че как другояче? — отвърна Боби. После помълча. Измина още две-три крачки. — Така или иначе, Слуп попадна в затвора.

Ричър кимна.

— Чух, че в понеделник излиза.

— Точно така. И няма да е много доволен, като те завари да целуваш детето и да се задяваш с майката.

Ричър сви рамене в движение.

— Дошъл съм тук да работя.

— Да, като каубой. Не като бавачка.

— Имам и свободно време, нали?

— Само внимавай как ще го използваш.

Ричър се усмихна.

— Съветваш ме да си знам мястото?

— Точно така — каза Боби. — А мястото ти не е нито при жената на брат ми, нито при неговото дете.

— Забранено ли е човек да си има приятели?

— Слуп няма да е щастлив, като се прибере и открие, че някакъв пришълец е избрал да се сприятелява с неговото семейство.

Ричър спря да крачи. Остана неподвижен в тъмнината.

— Виж какво, Боби, защо изобщо да ми пука дали брат ти ще е щастлив?

Боби също спря.

— Защото ние тук сме семейство. Обсъждаме проблемите заедно. Набий си го в главата. Иначе няма да работиш тук дълго. Може да те прогоним.

— Така ли мислиш?

— Да, така мисля.

Ричър пак се усмихна.

— И кого ще викнеш за тая работа? Шерифа с раздрънканата кола? На човека може да му призлее само като си помисли за подобна история.

Боби поклати глава.

— В Западен Тексас сами си уреждаме нещата. Това е традиция. По тия места никога не е имало кой знае какви полицейски сили, тъй че постепенно сме свикнали.

Ричър пристъпи към него.

— Значи ти ще го направиш, така ли? Да опитаме още сега?

Боби мълчеше. Ричър кимна.

— Може би предпочиташ да пратиш прислужницата — каза той. — Да ме прогони с черпака.

— Джош и Били ще изпълнят каквото им се поръча.

— Онези дребосъци? По-добре разчитай на прислужницата. Или дори на себе си.

— Джош и Били излизат на арената с бикове, които тежат по тон и половина. Няма да се уплашат от теб.

Ричър закрачи отново.

— Както кажеш, Боби. Само пожелах „лека нощ“ на детето. Няма смисъл да почваме световна война заради такова нещо. Ели страда от липса на компания. Майка й също. Какво да направя?

— Да си размърдаш малко мозъка, ето това. Вече ти казах, че тя лъже за щяло и нещяло. Каквото и да ти е надрънкала, най-вероятно ще излезе чиста измислица. Затова не ставай глупак да й се връзваш. Няма да си първият.

Завиха зад ъгъла край оградите и тръгнаха към вратата на спалното.

— Какво означава това? — попита Ричър.

— За глупак ли ме мислиш? От месец насам я няма по цели дни, понякога изчезва и нощем, оставя детето на нас. И къде ходи? В някакъв мотел край Пейкъс. Чука се с всеки непознат, когото докопа, и разправя как мъжът й не я разбирал. Това си е изцяло нейна работа, но става и моя, щом е решила, че може да доведе непознатия тук. Само два дни преди да си дойде мъжът й. Уж си бил някакъв скитник и търсиш работа. Ама че врели-некипели!

— Какво имаше предвид, като каза, че няма да съм първият?

— Точно каквото казах. Питай Били и Джош. Те го пропъдиха.

Ричър мълчеше. Боби се усмихна.

— Не й вярвай. Има неща, които не ти казва, а каквото казва, е почти изцяло лъжа.

— Защо няма ключ за вратата?

— Имаше ключ за проклетата врата. Загуби го, това е. Пък и ние никога не заключваме. От какъв зор да заключваме, по дяволите? Най-близкият кръстопът е на сто километра.

— Тогава защо е длъжна да чука?

— Не е длъжна да чука. Можеше просто да влезе. Но все гледа да покаже как я държим настрани. Само че всичко е измислица. От къде на къде ще я държим настрани? Та нали Слуп се ожени за нея?

Ричър не каза нищо.

— Можеш да работиш, щом ти се иска — добави Боби. — Но стой по-далеч от нея и хлапето. За твое добро го казвам, разбра ли?

— Може ли да те питам нещо?

— Какво?

— Знаеш ли, че шапката ти е наопаки?

— Кое?

— Шапката — обясни Ричър. — Обърната е. Чудех се дали го знаеш. Може случайно да се е завъртяла.

Боби се втренчи в него.

— Така ми харесва.

Ричър пак кимна.

— Е, сигурно козирката ти прави сянка отзад. А и пази да не те зашлеви някой по врата.

— Внимавай какви ги плещиш — каза Боби. — Стой настрани от семейството на брат ми и си затваряй скапаната уста.

После се обърна в тъмното и тръгна обратно към къщата. Ричър стоеше и го гледаше как се отдалечава. Зад него мълниите продължаваха да танцуват по хоризонта на югозапад. После Боби изчезна зад конюшнята и Ричър продължи да слуша шума от ботушите му по прашната земя, докато настана пълна тишина.

6

Макар че беше рано, Ричър си легна веднага. Спи когато можеш, за да не дремеш, когато не бива. Имаше си такова правило. Никога не бе работил по разписание. За него нямаше разлика между вторник и неделя, понеделник и петък или ден и нощ. Можеше с удоволствие да си отспи дванайсет часа, а след това да работи трийсет и шест часа наред. А ако нямаше работа, спеше още дванайсет часа, и още дванайсет, докато изскочи нещо.

Леглото беше късо, а дюшекът на буци. Въздухът в стаята тегнеше гъст и горещ над тънкия чаршаф. Навън шумно бръмчаха и жужаха насекоми. Сигурно бяха милиони. Ако напрегнеше слух, можеше да чуе всяко едно поотделно, отпуснеше ли се, звуците се сливаха в едно общо напевно бръмчене. Звуци на нощта далеч от цивилизацията. Някъде в далечината отекваха самотни гърлени крясъци на пуми и койоти. Конете също ги чуваха и Ричър усещаше как се раздвижват неспокойно в обора, сетне затихват и пак се стряскат от следващия жален призрачен вой. Въздухът навън зашумоля и му се стори, че долавя лек ветрец, докато край прозорците прелитаха ята прилепи. Постепенно задряма, гледайки звездите през малкото прозорче отсреща.

Пътят от Пейкъс до Ел Пасо е над триста километра. Тук-там около него се мяркат мотели, бензиностанции и закусвални. Убийците продължиха на запад още един час и след стотина километра спряха на второто място, което видяха. Жената имаше такъв навик. Никога не избираше първото място. Винаги второто. И винаги гледаше да пристигнат много късно. Това бе нещо като суеверие, но тя го смяташе за добра предпазна мярка.

На второто място имаше бензиностанция с широка отбивка за тежкотоварните камиони, двуетажен мотел и денонощна закусвалня. Високият рус мъж отиде на рецепцията и плати в брой две стаи. Не бяха съседни. Едната се намираше на първия етаж, далеч от канцеларията, а другата на втория етаж, в средата на коридора. Жената взе горната стая.

— Лягайте да спите — каза тя на партньорите си. — Тепърва ни чака работа.

Ричър чу Джош и Били да се завръщат около два след полунощ. Въздухът все още беше горещ. Насекомите продължаваха да жужат. Чу пикапа на около три километра в южна посока. Звукът се засилваше постепенно, после зави към портата. Чу скърцането на ресори, докато колата подскачаше по неравния двор. Чу я как влезе в навеса под спалното и моторът заглъхна. После настана тишина, нарушавана само от стъпките на двамата по стълбите и звънкото пукане на изстиващия двигател. Джош и Били бяха шумни и тромави. Полагайки усилия да не се разсъни, Ричър проследи как минават покрай него към банята и се връщат към леглата си. Пружините изскърцаха жално под тежестта им. Сетне остана само песента на насекомите и плажното, ритмично дишане на мъже, които усърдно работят по цял ден и също тъй усърдно пият по цяла нощ. Ричър отлично познаваше този звук. Седемнайсет години бе спал в общи помещения.

Когато се събуди, жуженето на насекомите бе стихнало. Звезди нямаше. Вместо тях през прозореца надничаха светлите ивици на зората. Лято на юг, трябва да е около шест сутринта, помисли си Ричър. Вече беше горещо. Той вдигна ръка и погледна часовника. Шест и десет. Помисли си за Джоди в Лондон. Там вече беше дванайсет и десет. Шест часа разлика. Тя бе станала отдавна. Вероятно обикаляше някоя галерия и разглеждаше картини. Може би се канеше да обядва. Сетне той си спомни за Кармен Гриър в голямата къща. Оставаха й четирийсет и осем часа до утрото на деня, когато Слуп ще си е у дома. И Ели — навярно потна и неспокойна на мъничкото легло, невинно упътена към деня, в който краткият й живот пак ще се промени.

Той отметна смачкания чаршаф и тръгна гол към банята с дрехите си в ръка. Джош и Били спяха дълбоко. И двамата си бяха легнали напълно облечени. Джош дори беше с ботуши. Лежаха проснати възнак и тихичко хъркаха. Из въздуха се носеше слаб мирис на изветряла бира. Мирис на махмурлук.

Ричър стоя под горещия душ, докато отми потта от тялото си, после пусна студена вода, за да се разсъни. Студената вода беше почти също толкова топла. Вероятно идваше по тръби през горещата почва и поемаше топлина по целия път. Той напълни мивката с вода и натопи дрехите си. Беше научил този трик още като дете от часовите на обедна смяна някъде в Тихия океан. Ако облечеш мокри дрехи, имаш си преносим климатик, който ти пази хлад, докато изсъхнат. Принципът на изпаряването, също като в някои модели хладилници. Той навлече влажните лепкави дрехи, спусна се по стълбището и излезе в ранното утро. Пред него слънцето се подаваше над хоризонта. По-нагоре небето се извисяваше като пурпурен свод. Нямаше и следа от облаци. Прахът под краката му все още пазеше вчерашната топлина.

Наблюдателите се събраха един по един както предишните пет пъти. Вече всичко се превръщаше в рутина. Единият от мъжете откара пикапа до дома на момчето и го завари да чака отвън. После заедно продължиха към къщата на втория мъж, където узнаха, че рутината се е променила.

— Той ми се обади току-що — обясни вторият мъж. — Имало някаква промяна в плана. Заръча да идем на едно място край Кояноса Дроу, за да получим лично нови инструкции.

— Лично ли? — изненада се първият мъж. — Да не искаш да кажеш, че ще се срещнем с него?

— Не, с някакви нови хора, за които ще работим.

Момчето не каза нищо. Първият мъж сви рамене.

— Не възразявам.

— Освен това ще си получим парите — добави вторият.

— Още по-добре — каза първият.

Вторият мъж се настани на седалката и затвори вратата, после пикапът направи завой и се насочи на север.

Ричър заобиколи ъгъла на спалното и тръгна покрай оградите към конюшнята. Не се чуваше нито звук. Всичко наоколо изглеждаше зашеметено от жегата. Изведнъж му мина любопитна мисъл за конете. Дали лягаха, за да спят? Той влезе през голямата врата и откри, че не лягат. Спяха прави, с клюмнали глави и стегнати колене, за да понесат тежестта на телата им. Едрата кобила, с която бе имал толкова трудности снощи, надуши миризмата му и отвори око. Погледна го сънено, размърда копито и пак си затвори окото.

Той огледа конюшнята, опитвайки се да предвиди каква работа могат да му възложат. Вероятно конете се нуждаеха от храна. Значи някъде трябваше да има запаси. С какво се хранят конете? Със сено, предположи Ричър. Сено имаше навсякъде край стените. А дали не беше слама за пода? В единия ъгъл откри отделна стаичка, пълна с чували, в които имаше някаква хранителна добавка. Големи книжни чували от някакъв специален доставчик в Сан Диего. И тъй, конете навярно се хранеха най-вече със сено плюс добавки и витамини. Трябваше им и вода. Потърси още малко и в другия ъгъл откри кран с прикрепен дълъг маркуч. Във всяко отделение имаше корито за поене.

Ричър излезе от конюшнята и тръгна към къщата. Надникна през кухненския прозорец. Вътре нямаше жива душа. Никакво движение. Всичко изглеждаше точно както снощи, когато излезе оттук. Той тръгна към пътя. Чу зад себе си скърцането на врата, обърна се и видя Боби Гриър да излиза на верандата. Носеше същата тениска и същата шапка, само че сега обърната както трябва. Козирката беше нахлупена ниско над очите му. В дясната си ръка държеше карабина от рафта в коридора. Чудесно оръжие двайсет и втори калибър, модерно и добре поддържано. Боби подпря карабината на рамо и изведнъж спря.

— Тъкмо идвах да те събудя — каза той. — Трябва ми шофьор.

— Защо? — попита Ричър. — Къде отиваш?

— На лов — обясни Боби. — С пикапа.

— Не можеш ли сам да караш?

— Естествено, че мога. Но за тая работа трябват двама. Ти караш, а аз стрелям.

— От колата ли стреляш?

— Ще ти покажа — каза Боби.

Той тръгна към навеса. Спря до по-новия пикап. В каросерията му беше монтирана въртяща се стойка.

— Ти караш. Приближаваш се на разстояние за изстрел. Аз съм отзад и се подпирам на стойката. Така имам пълен кръгов обстрел.

— Докато се движим?

— Там е целият майсторлък. Много е весело. Слуп измисли тоя номер. Много го бива.

— И по какво стреляте?

— По броненосци — каза Боби.

Той мина настрани и посочи към пустинята. Натам водеше тесен черен път, лъкатушещ по линията на най-малкото съпротивление между скалистите възвишения.

— Ловен терен — обясни Боби. — На юг има доста дивеч. Едри, тлъсти броненосци. Месото им е страхотно с лютив сос.

Ричър не каза нищо.

— Ял ли си някога броненосец? — попита Боби.

Ричър поклати глава.

— Много са вкусни — каза Боби. — По времето на Депресията, когато дядо ми още бил малко момче, хората само с такова месо се прехранвали. Викали му тексаска пуйка. Или хувърово прасе. Спасявало ги от глад. А сега проклетите еколози взеха да защитават тия гадини. Но щом са на наша земя, можем да ги гърмим колкото си искаме. Аз така виждам нещата.

— Пас съм — каза Ричър. — Не обичам лова.

— Защо? Ловът е предизвикателство.

— За теб може би. Аз и така си знам, че съм по-умен от някакъв броненосец.

— Ти работиш тук, Ричър. Ще вършиш каквото ти се каже.

— Преди да почна работа тук, трябва да обсъдим някои подробности.

— Например?

— Например заплатата.

— Двеста на седмица — каза Боби. — Плюс храна три пъти дневно и легло.

Ричър мълчеше.

— Съгласен ли си? — попита Боби. — Търсеше работа, нали така? Или само Кармен ти трябва?

Ричър сви рамене. Двеста на седмица? Много отдавна не бе работил за двеста долара седмично. Но всъщност парите не го интересуваха.

— Добре — каза той.

— И ще правиш каквото ти наредят Джош и Били.

— Добре — повтори Ричър. — Но на лов няма да ходя. Нито сега, нито когато и да било. Сметни го за въпрос на принципи.

Боби дълго мълча.

— Да знаеш, че ще намеря начини да те държа настрани от нея. Всеки ден ще измислям по нещо.

— Аз съм в конюшнята — каза Ричър и се отдалечи.

Ели му донесе закуската там. Беше облечена с миниатюрен джинсов гащеризон. Разпуснатата й коса бе влажна. Носеше чиния бъркани яйца. Приборите стърчаха от предния й джоб като моливи. Личеше, че се напряга да не заправи някакво съобщение.

— Мама каза да не забравиш за урока по езда — скорострелно изрече тя. — Иска да я чакаш след обяда тук, в конюшнята.

Без да добави нищо друго, тя изтича обратно към къщата. Ричър седна на една бала и се зае с яйцата. После върна празната чиния в кухнята и тръгна към спалното. Не откри Джош и Били, тъй че нямаше кой да му даде работа. Толкова по-добре, помисли си той. Не отиде да ги търси. Легна си и задряма в горещината.

Кояноса Дроу беше река с доста широко корито, което отвеждаше пролетните води от планината Дейвис към Пейкъс Ривър, а тя пък се вливаше в Рио Гранде на мексиканската граница. Но само пролетните води не стигаха и затова местността беше рядко населена. Край сухото речно корито тук-там се мяркаха изоставени ферми — далеч една от друга, далеч от каквото и да било. В една от тях все още стоеше стара къща с хлътнал покрив, посивяла от слънчевия пек. Пред нея се издигаше празен обор. Оборът нямаше врати, просто му липсваше едната стена на запад, откъм къщата. Разположението на сградите беше такова, че вътрешността на обора можеше да се види единствено от двора пред него.

Фордът чакаше вътре в обора с включен двигател заради климатика. Отвън имаше дървено стълбище с малка площадка отгоре, пред входа на сеновала. Въпреки горещината жената бе излязла на площадката, откъдето можеше да наблюдава криволичещия път към фермата. Тя видя пикапа на наблюдателите още когато беше на три километра. Движеше се бързо и вдигаше облак прах. Жената изчака, докато се увери, че няма друга кола, после се завъртя и слезе долу. Махна с ръка на другите двама.

Те излязоха от колата и зачакаха в жегата. Чуха по пътя шум на двигател, после пикапът зави към двора и намали скоростта. Дадоха му сигнали с ръце като регулировчици. Посочиха към обора. Единият бавно поведе пикапа навътре, жестикулирайки като авиодиспечер. Продължавайки да размахва ръце, той изчака каросерията да опре в задната стена, после вдигна одобрително палец. Пристъпи до лявата врата и в същото време неговият партньор пристъпи до дясната.

Шофьорът изключи двигателя и се отпусна. Такава е човешката природа. Край на едно бързо пътуване към тайно място за среща, очакване на нови инструкции, надежда за щедро заплащане. Той свали страничното стъкло. Отдясно вторият мъж стори същото. После двамата умряха, простреляни в слепоочията с деветмилиметрови куршуми. Момчето между тях живя точно една секунда повече, цялото опръскано с кръв и мозъчна тъкан, стиснало инстинктивно бележника. После дребният тъмнокос мъж се приведе навътре и го простреля двукратно в гърдите. Жената го избута настрани и вдигна двете стъкла нагоре, така, че да остава процеп от около два сантиметра. Така насекомите можеха да влизат, но не и по-едри животни. Насекомите помагаха за разлагането, докато животните разнасяха човешките останки и можеха да привлекат нечие внимание.

Ричър спа около два часа, докато Джош и Били се върнаха. Те не му дадоха никакви нареждания. Просто отидоха да се измият за обяд. Казаха му, че са поканени в къщата, но той не, защото отказал да шофира.

— Боби ми спомена, че сте пропъдили някакъв тип — подметна Ричър.

Джошуа се усмихна мълчаливо.

— Какъв тип? — попита Били.

— Не знам точно, бил дошъл тук с Кармен.

— Мексиканецът ли?

— Някакъв неин приятел.

Били поклати глава.

— За пръв път чувам такова нещо. Никого не сме гонили. Да не сме ченгета?

— Ти си ченге — добави Джошуа.

— Тъй ли?

Джошуа кимна.

— Боби ни каза. Бил си военно ченге.

— Значи сте ме обсъждали?

Джошуа сви рамене и млъкна.

— Да тръгваме — каза Били.

Двайсет минути по-късно Кармен лично му донесе обяда. Беше в захлупена чиния и излъчваше силен мирис на лютив сос. Кармен изглеждаше нервна и веднага си тръгна, без да каже нито дума. Ричър опита месото от броненосец. Напомняше говеждо, само че малко сладникаво. Беше накълцано ситно и смесено с фасул и лютив сос. След това задушено на силна фурна. Ричър бе ял и по-лоши неща, освен това беше гладен. Нахрани се, без да бърза, после отнесе чинията в кухнята. Боби стоеше на верандата като часови.

— Трябват ни хранителни смески за конете — подвикна той. — Тримата с Джош и Били заминавате да ги докарате. След почивката. Напълнете каросерията догоре.

Ричър кимна и продължи към кухнята. Даде чинията на прислужницата и благодари за обяда. После отиде до конюшнята, влезе вътре, седна на една бала сено и зачака. Конете се завъртяха да го огледат. Бяха унили и изтормозени от жегата. Единият преживяше бавно. По устните му висяха сламки.

Кармен дойде след десет минути. Беше се преоблякла с избелели джинси и карирана памучна риза без ръкави. Носеше в ръка сламена шапка и чантичката си. Изглеждаше дребна и уплашена.

— Боби не знае, че ти си повикала данъчните — каза Ричър. — Смята, че е бил някой външен доносник. Може и Слуп да си мисли същото.

Тя поклати глава.

— Слуп знае.

— Откъде?

Кармен сви рамене.

— Всъщност не знае. Но твърдо вярва, че трябва да съм аз. Търсеше върху кого да хвърли вината, а освен мене друг няма. Липсват му доказателства, но е прав. Смешно, нали?

— Но не е казал на Боби.

— Естествено. Прекалено е упорит, за да се съгласи с тях. Той ме мрази и те ме мразят. Той го пази в тайна и те го пазят в тайна. От него, искам да кажа. На мен го показват при всеки удобен случай.

— Би трябвало да се махнеш. Разполагаш с четирийсет и осем часа.

Тя кимна.

— Точно четирийсет и осем часа. Пускат го в седем сутринта. Ръсти и Боби ще карат цяла нощ, за да го чакат там. Пътят е около седем часа. Значи ще се върнат тук в понеделник, горе-долу по това време. Малко след обяда.

— Щом е тъй, бягай още сега.

— Не мога.

— А би трябвало — каза Ричър. — Това място е абсурдно. Външният свят сякаш не съществува.

Кармен се усмихна горчиво.

— На мен ли го разправяш? Живея тук близо седем години. В общи линии целият ми живот като възрастна.

Тя закачи шапката и чантичката на един гвоздей. Сама оседла конете бързо и ефикасно. Беше сръчна и пъргава. Малките мускули по ръцете й се издуваха и отпускаха, докато вдигаше седлата. Пръстите й се справяха безпогрешно с катарамите. Приготви двата коня четири пъти по-бързо, отколкото Ричър бе оседлал кобилата.

— Много те бива — подхвърли той.

— Gracias, senor — каза тя. — Това е от дългия опит.

— Тогава как могат да вярват, че редовно падаш от коня?

— Смятат ме за непохватна.

Докато тя довеждаше коня му, Ричър се загледа в нея. До животното изглеждаше още по-дребна. Имаше чувството, че би могъл да обхване талията й с една ръка.

— Определено не си непохватна — каза той.

Кармен сви рамене.

— Хората вярват в това, което им се иска.

Той пое юздите от нея. Конят изсумтя и пристъпи от крак на крак. Разклати глава нагоре-надолу. Ръката на Ричър последва движението.

— Изведи го — каза Кармен.

— Не трябва ли да си сложим кожени гамаши? И ръкавици за езда?

— Шегуваш ли се? Тук не носим такива неща. Много е горещо.

Ричър я изчака навън. Тя бе избрала по-дребната кобила. Сложи си шапката, свали чантичката от гвоздея и я пъхна в чантата на седлото. После уверено изведе кобилата на двора под палещите слънчеви лъчи.

— Добре, ето как става — каза тя.

Застана от лявата страна на животното и пъхна левия си крак в стремето. Хвана с лявата ръка предния лък, лекичко подскочи за проба върху десния крак, после с изящно движение се изстреля върху седлото. Ричър се опита да направи същото. Пъхна левия крак в стремето, хвана се за седлото, прехвърли цялата тежест върху левия крак, след това се изпъна и дръпна с ръка. Отклони тежестта си напред и надясно и изведнъж се озова горе. Конят бе много широк, а седлото много високо. Имаше чувството, че е яхнал бронетранспортьор.

— Намести си десния крак — каза Кармен.

Ричър пъхна крак в другото стреме и се размърда, докато зае що-годе удобна поза. Конят чакаше търпеливо.

— Сега събери свободния край на юздата с лява ръка.

Това поне беше лесно. Като във филмите. Той събра ремъците, а дясната си ръка отпусна настрани, сякаш носеше уинчестър или ласо.

— Добре, а сега просто се отпусни. И лекичко го бутни с пети по ребрата.

Усетил командата, конят се люшна и бавно тръгна напред. Ричър хвана с лявата ръка предния лък, за да запази равновесие. След няколко крачки започна да схваща ритъма. При всяка стъпка конят го люшкаше наляво-надясно и напред-назад. Продължи да се крепи за седлото и здраво стисна крака, за да задържи тялото си неподвижно.

— Чудесно — похвали го Кармен. — Сега аз отивам напред, а той ще ме последва. Много е кротък.

И аз бих кротувал, помисли си Ричър, със сто и петнайсет килограма на гърба при четирийсет и три градуса.

Кармен цъкна с език, леко пришпори кобилата и тя бавно заобиколи коня на Ричър, после продължи през двора и отмина къщата. Дребната жена се полюшваше плавно върху седлото, мускулите на бедрата й се стягаха и отпускаха. Шапката бе килната ниско над очите й. С лявата ръка държеше юздите, дясната висеше отпусната настрани. Ричър зърна син слънчев отблясък върху фалшивия диамант.

Кармен мина през портата, прекоси пътя и продължи право напред, без да спира или да се озърта. Ричър огледа наляво и надясно, на юг и на север, но не видя нищо освен мараня и далечни сребристи миражи. От другата страна на пътя имаше варовикова площадка, издигната на около педя. Ричър се приведе напред и остави коня да я изкачи. Оттук скалата се издигаше съвсем плавно, вероятно не повече от десет-петнайсет метра на километър. Краят на склона се губеше нейде в далечината. Прорязваха го дълбоки пукнатини, ориентирани в посока изток-запад, и плитки долчинки с размера на бомбени ями. Конете си подбираха пътя. Движеха се съвсем уверено. Засега не се налагаше да ги управляват и Ричър бе много доволен, защото не знаеше как точно става това.

— Внимавай за гърмящи змии — подвикна Кармен.

— Страхотно — отвърна той.

— Конете се стряскат от всяко движение. Подплашат ли се, хукват да бягат. Ако стане такова нещо, дръж се здраво и дърпай юздите.

— Страхотно — повтори той.

Хилави повехнали храстчета впиваха отчаяно корени в напуканата скала. Имаше и малки дупки, широки по две-три педи, някои с подкопани ръбове. Идеално място за змии, помисли си Ричър. Отначало се взираше във всяка дупка. След това се отказа, защото сенките бяха толкова плътни, че не се виждаше нищо. А и ездата почваше да го изморява.

— Далеч ли отиваме? — подвикна той.

Кармен се завъртя веднага, сякаш бе очаквала този въпрос.

— Трябва да прехвърлим билото — обясни тя. — От другата страна има оврази.

След малко излязоха на широки и равни варовикови площадки. Кармен го поизчака да се изравни с нея, но продължи да язди една-две крачки по-напред. Не искаше да види лицето й.

— Боби ми каза, че си имала ключ — подхвърли Ричър.

— Така ли?

— Каза, че си го загубила.

— Не е вярно. Никога не са ми давали ключ.

Ричър мълчеше.

— Напълно съзнателно го направиха — добави тя. — Нарочно. Като символ.

— Значи Боби лъже?

Кармен кимна, без да го поглежда.

— Казах ти, не приемай нито една негова дума за истина.

— Той твърди, че изобщо не заключват вратата.

— Понякога я заключват, друг път не.

— Каза още, че не си длъжна да чукаш.

— И това е лъжа — отвърна Кармен. — Откакто го няма Слуп, ако не почукам, тутакси грабват пушките. А после почват да го увъртат: „О, извинявай, ама много се изнервяме, като чуем външни хора да тършуват из къщата.“ Истинско шоу.

Ричър продължаваше да мълчи.

— Боби е лъжец, Ричър. Казах ти.

— Сигурно е лъжец. Защото разправяше, че си довела някакъв тип и той накарал Джош и Били да го пропъдят. Но Джош и Били не бяха чували за такова нещо.

Кармен дълго мълча.

— Не, това е истина — каза накрая тя. — Преди около година срещнах един мъж в Пейкъс. Имахме връзка. Отначало се срещахме само у тях. Но той искаше да ме вижда по-често.

— И ти го доведе тук?

— Идеята беше негова. Смяташе, че може да се хване на работа, за да бъде по-близо до мен. Знаех си, че е лудост, но все пак се съгласих. Точно оттам ми хрумна идеята да те поканя. Защото нещата наистина вървяха чудесно. За две-три седмици. После Боби ни хвана.

— И какво?

— Всичко свърши. Моят приятел си тръгна.

— Тогава защо Джош и Били отрекоха?

— Може да не са го направили те. Може би нищо не знаят. Може Боби да се е справил сам. Приятелят ми не беше як като теб. Беше безработен учител.

— И просто изчезна, така ли?

— Видях го само още веднъж, в Пейкъс. Беше много уплашен. Не пожела да разговаряме.

— Боби каза ли на Слуп?

— Обеща да не казва. Имахме уговорка.

— Каква уговорка?

Тя замълча отново. Яздеше и се полюшваше лекичко върху седлото.

— Обичайната. Ако аз направя нещо за него, и той да направи нещо за мен.

— Какво нещо?

Кармен не отговори веднага.

— Никак не ми се иска да ти го обяснявам.

— Разбирам.

— Да, разбираш.

— И той наистина ли си премълча?

— Нямам представа. Накара ме да го направя два пъти. Беше отвратително. Той е отвратителен. Закле се да пази тайна. Но той е лъжец, затова предполагам, че все пак е казал на Слуп. При някое от роднинските свиждания. Знаех си, че и в двата случая губя, но какво можех да сторя? Имах ли избор?

— Боби се досеща защо съм тук. Смята, че имаме връзка.

Кармен кимна.

— На негово място и аз щях да си мисля същото. Той не знае, че Слуп ме бие. А и да знае, не би очаквал да предприема нещо.

Ричър дълго мълча. Конете изминаха още двайсет-трийсет метра с бавна, търпелива крачка.

— Трябва да се махнеш — каза той. — Колко пъти да ти го повтарям?

— Няма да бягам — отвърна тя.

Излязоха на билото. Кармен издаде тих звук и кобилата спря. Конят на Ричър също спря до нея. Намираха се на около петнайсет метра над равнината. Пред тях варовиковата скала слизаше полегато на запад, прорязана от широки сухи дерета. Отзад, на километър и половина в източна посока, червената къща и останалите постройки се разстилаха върху спечената земя като детски играчки. Сивата лента на шосето пресичаше равнината от север на юг. Зад миниатюрната барака с колите започваше черният път, прорязващ пустинята на зигзаг като белег върху обгоряла сипаничава кожа. Въздухът бе сух и неестествено прозрачен чак до хоризонта, където го замъгляваше мараня. Жегата беше кошмарна. Слънцето напичаше страховито. Ричър усещаше как лицето му изгаря.

— Внимавай, докато слизаме — предупреди го Кармен. — Пази равновесие.

Тя мина пред него, оставяйки кобилата сама да подбира пътя по надолнището. Ричър леко пришпори коня и я последва. Сетне изтърва ритъма и се разклати, защото животното рязко спря.

— Следвай ме — подвикна Кармен.

Отиваше надясно, към едно сухо дере е плоско, песъчливо дъно. Ричър се напрегна да съобрази накъде да дръпне юздата, но конят зави сам. Под копитата му хрущяха камъчета, тук-там се подхлъзваше. После прекрачи направо и дерето, при което цялото му тяло се разлюля напред-назад. Кармен вече слизаше от седлото. Скочи, разкърши се и зачака. Конят спря до нея, Ричър измъкна десния си крак от стремето и слезе, вършейки всичко точно както преди половин час, само че в обратния ред.

— Е, как ти се струва? — попита Кармен.

— Сега вече знам защо Джон Уейн ходи толкова смешно.

Тя се усмихна за миг, после отведе двата коня до ръба на дерето и затисна юздите им с голям камък. В плътната тишина наоколо се чуваше само едва доловимият звън на нажежен въздух. Кармен отвори чантата на седлото и измъкна отвътре чантичката си. Дръпна ципа, бръкна вътре и извади малък хромиран пистолет.

— Обеща да ме научиш — каза тя.

— Чакай — прекъсна я Ричър.

— Какво?

Той не отговори. Пристъпи наляво, после надясно, приклекна, изправи се. Обиколи и огледа дъното на дерето, накланяйки глава, за да различи по-ясно тъмните сенки по пясъка.

— Какво? — повтори Кармен.

— Някой е бил тук — каза той. — Има следи. Трима души, дошли са с кола от запад.

— Следи? — изненада се тя. — Къде?

Ричър посочи с пръст.

— Следи от гуми. Лекотоварна кола. Спряла е тук. Трима души са пролазили до ръба на колене.

Той отиде до края на дерето, където следите свършваха. Легна върху горещата пръст и се подпря на лакти. Надигна глава.

— Някой е наблюдавал къщата.

— Откъде знаеш?

— Няма нищо друго за гледане.

Кармен коленичи до него, стискайки хромирания пистолет.

— Много е далеч — каза тя.

— Сигурно са използвали бинокли. Или по-скоро далекогледи.

— Сигурен ли си?

— Случайно да си виждала отблясъци? Слънчеви отражения по стъкло. Рано сутрин, когато слънцето е ниско на изток.

Тя потръпна.

— Не. Никога.

— Следите са свежи — каза Ричър. — На не повече от ден-два.

Кармен отново потръпна.

— Слуп — каза тя. — Смята, че ще избягам с Ели, преди да се прибере. Заръчал е да ме следят.

Ричър стана и се върна към средата на дерето.

— Виж следите от гуми — посочи той. — Идвали са четири или пет пъти.

Наистина, следите се препокриваха в сложна плетеница. Бяха поне четири, може би пет. Прашната земя запазваше ясно шарката на гумите. До най-дребни подробности. Външният ръб на предната дясна гума беше почти напълно протрит.

— Но днес ги няма — каза Кармен. — Защо?

— Не знам — отвърна Ричър.

Кармен се загледа настрани. Подаде му пистолета.

— Моля те, покажи ми как да си служа с това.

Ричър откъсна очи от следите по пясъка и погледна оръжието. Полуавтоматичен „Лоркин L–22“, шестсантиметрова цев, хромирани метални части, дръжка от пластмасова имитация на розов седеф. Произведен наскоро в Майра Лома, Калифорния и вероятно неизползван, откакто е напуснал фабриката.

— Добър ли е? — попита Кармен.

— Колко плати за него?

— Над осемдесет долара.

— Откъде го взе?

— От един оръжеен магазин в Пейкъс.

— Законно ли?

Тя кимна.

— Попълних всички документи. Добър ли е?

— В общи линии — каза Ричър. — Така или иначе, за осемдесет долара по-добър няма да намериш.

— Човекът от магазина рече, че е идеален.

— За какво?

— За дама. Не му казах защо ми трябва.

Ричър подхвърли пистолета на длан. Беше мъничък, но сравнително солиден. Нито лек, нито тежък. Все пак прекалено лек, за да е зареден.

— Къде са патроните? — попита той.

Кармен отиде до конете. Извади от чантата си малка кутийка. Върна се и му я подаде. Беше пълна с миниатюрни патрони двайсет и втори калибър. Около петдесет на брой.

— Покажи ми как се зарежда — помоли тя.

Ричър поклати глава.

— Би трябвало да го оставиш тук. Просто го захвърли и забрави за него.

— Защо?

— Защото цялата работа е безумна. Пистолетите са опасни, Кармен. Не бива да държиш такова нещо близо до Ели. Може да се случи нещастие.

— Ще внимавам. Така или иначе, къщата е пълна с оръжие.

— Пушките са друго нещо. Тя е прекалено дребна, за да насочи цевта към себе си и в същото време да натисне спусъка.

— Ще го крия. Тя още не е разбрала.

— Въпрос на време.

Кармен поклати глава.

— Аз решавам. Ели е моя дъщеря.

Ричър не каза нищо.

— Няма да го открие — настоя тя. — Държа го до леглото, а Ели не влиза в спалнята.

— Какво ще стане с нея, ако решиш да го използваш?

Кармен кимна.

— Знам. Непрекъснато мисля за това. Само на едно се надявам — че още е малка да осъзнае. А когато порасне, може би ще разбере, че съм избрала по-малкото зло.

— Не, какво ще стане с нея? Веднага след това. Когато те пратят в затвора.

— За самозащита не се влиза в затвора.

— Кой казва, че ще е самозащита?

— Ти знаеш, че е самозащита.

— Няма значение какво знам. Аз не съм нито шериф, нито прокурор, нито съдия или съдебен заседател.

Кармен не отговори.

— Помисли си добре, Кармен. Ще те арестуват по обвинение в предумишлено убийство. Нямаш пари за гаранция. Нямаш пари и за адвокат, тъй че ще трябва да разчиташ на обществен защитник. Ще изчакаш процеса зад решетките. Може би шест месеца, може би девет или цяла година. Да допуснем, че всичко стане както си го предвидила. Общественият защитник доказва, че си невинна, заседателите приемат, съдията се извинява, че една нещастна жена е била подложена на толкова мъки, и ти отново излизаш на улицата. Но това е след цяла година. В най-добрия случай. Какво ще прави Ели през това време?

Кармен мълчеше.

— Ще е живяла цяла година с Ръсти — каза Ричър. — Сам-самичка. Защото съдът ще я остави тук. При баба й. Идеално решение.

— Не и след като разберат що за хора живеят тук.

— Добре, значи след около шест месеца ще дойдат от социалните служби и ще я отведат в приют. Това ли искаш?

Тя примижа болезнено.

— И Ръсти би я пратила там. Ако Слуп го няма, тя ще откаже да гледа детето.

— Затова хвърли пистолета в пустинята. Идеята е добра.

Той й подаде оръжието. Кармен го пое в шепи внимателно, като скъпоценност. После почна да го прехвърля от длан на длан, сякаш си играеше. Фалшивият седеф проблясваше на слънцето.

— Не — каза тя. — Искам да се науча да го използвам. За самозащита. И решението е само мое. Не можеш да решаваш вместо мен.

Ричър помълча за миг, после сви рамене.

— Добре. Животът и детето са си твои, значи сама решаваш. Но огнестрелното оръжие не е шега работа. Затова слушай много внимателно.

Кармен отново му подаде пистолета. Той го положи върху лявата си длан. Оръжието едва стигаше от основата на палеца до втората става на средния му пръст.

— Две предупреждения. Цевта е съвсем къса. Виждаш ли? — Ричър плъзна показалец от патронника до дулото. — Малко повече от шест сантиметра, това е. Обясниха ли ти го в магазина?

Тя кимна.

— Човекът каза, че така по-лесно ще се побира в чантата ми.

— Да, но това го прави много неточно оръжие. Колкото по-дълга е една цев, толкова по-точно стреля. Затова пушките са по цял метър. Ако решиш да използваш това нещо, трябва да стреляш много отблизо, разбра ли? От сантиметри. До самата цел. По възможност от упор. Опиташ ли се да стреляш до другия край на стаята, нямаш и най-малък шанс да улучиш.

— Добре — съгласи се Кармен.

— Второ предупреждение. — Ричър извади един патрон от кутията и го повдигна нагоре. — Това нещо е дребно. И бавно. Острата част отпред е куршумът, останалото е гилза, пълна с барут. Малък куршум с малко барут зад него. Тъй че едва ли ще причини тежка рана. Е, няма да бъде драскотина, но един изстрел не стига. Значи трябва да си съвсем наблизо и да натискаш спусъка, докато свършат патроните.

— Добре — повтори тя.

— А сега гледай.

Той извади пълнителя и го зареди с девет патрона. После го върна на място и вкара патрон в патронника. Пак извади пълнителя и добави още един на празното място. Отново го върна в пистолета и натисна предпазителя.

— Зареден и безопасен. Трябва да направиш две неща. Махаш предпазителя и натискаш спусъка десет пъти. Разполагаш с десет изстрела, защото има девет патрона в пълнителя и един в цевта. — Той й подаде оръжието. — Не го насочвай към мен. Никога не насочвай заредено оръжие към човек, когото не си решила непременно да убиеш.

Тя пое пистолета и плахо го завъртя настрани.

— Опитай — каза Ричър. — Сваляш предпазителя, натискаш спусъка.

Тя бутна предпазителя с лява ръка. После се прицели, затвори очи и натисна спусъка. Пистолетът подскочи в ръката й и се извъртя надолу. Изстрелът прозвуча глухо сред пущинака. На три метра от нея се вдигна облаче пръст и скални парченца. Рикоширалият куршум изсвистя и гилзата излетя навън с тихо тракане. Конете тревожно се раздвижиха, сетне пак настана тишина.

— Е, значи работи — каза Кармен.

— Затвори отново предпазителя — нареди Ричър.

Кармен щракна лостчето и той се завъртя да погледне конете. Не искаше да избягат. Нямаше желание да ги гони в жегата. Но те изглеждаха спокойни. Стояха на място и гледаха предпазливо. Ричър се обърна, разкопча горното копче на ризата си и я смъкна през глава. Отдалечи се пет метра на юг, закрепи горния край на ризата върху ръба на дерето и провеси останалото, за да оформи очертанията на част от човешка фигура. След това се върна при Кармен.

— А сега стреляй по ризата — каза той. — Винаги се прицелвай в гърдите или корема, защото те са най-големи и най-уязвими.

Кармен вдигна пистолета, после отпусна ръка.

— Не мога да го направя. Не искам да ти надупча ризата.

— Според мен няма такава опасност — отвърна Ричър. — Опитай.

Тя забрави да свали предпазителя. Просто натисна неподатливия спусък. Сетне повтори, озадачена от неуспеха. Разбра грешката си и щракна лостчето. Насочи пистолета, затвори очи и стреля. Доколкото можеше да прецени Ричър, куршумът се отклони около пет-шест метра настрани и нагоре.

— Не затваряй очи — каза той. — Представи си, че те е яд на ризата и я сочиш с пръст, сякаш се карате.

Този път тя не затвори очи. Напрегна рамене и се прицели с изпъната дясна ръка. Стреля и пак не улучи. Куршумът се заби около два метра вляво и малко по-ниско.

— Дай да опитам аз — каза Ричър.

Тя му подаде оръжието. В неговата ръка пистолетът изглеждаше малък като играчка. Пръстът му едва се пъхна между скобата и спусъка. Ричър присви око и се прицели.

— Целя се там, където беше джобът — каза той.

Произведе два изстрела един след друг със застинала като камък ръка. Първият куршум улучи ризата под мишницата, но не откъм джоба. Вторият се заби централно, но ниско. Ричър се отпусна и върна пистолета на Кармен.

— Сега опитай пак.

Тя изстреля три патрона — и трите безнадеждно неточни. Високо отдясно, ниско отляво. Последният куршум се заби в пръстта на два метра пред целта. Кармен се втренчи в ризата и разочаровано отпусна ръка.

— Какво научи? — попита Ричър.

— Трябва да се приближа — каза тя.

— Адски си права — кимна той. — И вината не е изцяло твоя. Пистолет с къса цев става само за близък бой. Видя ли какво направих аз? Една педя отклонение само от пет метра. Единият куршум отиде наляво, другият надолу. Изобщо нямаше надежда да причинят сериозни рани. А аз умея да стрелям. В армията съм печелил състезания по стрелба с пистолет. Две години нямаше по-добър от мен.

— Разбрано.

Ричър взе пистолета, приклекна и го зареди отново. Един патрон в цевта, девет в пълнителя. Сложи предпазителя, после остави оръжието на прашната земя.

— Зарежи го тук — каза той. — Освен ако си много, много уверена. Можеш ли да го направиш?

— Мисля, че да.

— Мисленето не стига. Трябва да знаеш. Трябва да си готова да пристъпиш до него, да забиеш дулото в корема му и да стреляш десет пъти. Ако не го сториш или се поколебаеш, той ще ти го отнеме. Може да те простреля, може да гръмне напосоки и да улучи Ели, която идва да види какво става.

Кармен кимна.

— Това е последната възможност.

— Точно така, повярвай ми. Извадиш ли пистолета, залогът е безмилостен. Всичко или нищо.

Тя пак кимна.

— Решавай сама — каза Ричър. — Но те съветвам да го зарежеш тук.

Кармен дълго стоя неподвижна. Много дълго. После се наведе и взе пистолета. Пъхна го в чантата си. Ричър отиде да вземе ризата и я навлече. Дупките не се виждаха. Едната беше под мишницата му, а панталонът прикриваше другата. После той обиколи из дерето и събра осемте гилзи. Правеше го по стар навик, за всеки случай. Подметна гилзите върху дланта си като дребни монети, после ги прибра в джоба на панталона.

* * *

На връщане разговаряха за страха. Отначало Кармен мълчеше, докато се изкачваха по склона. На билото пак спря. Ранчото се разстилаше в далечната мараня под тях, а тя просто седеше и го гледаше, стиснала с две ръце предния лък на седлото. Не говореше, очите й бяха унесени. Както винаги конят на Ричър спря малко зад кобилата, тъй че той виждаше същата гледка в ъгъла между шията и рамото й.

— Страхувал ли си се някога? — попита Кармен.

— Не — каза той.

Тя помълча, после запита:

— Как е възможно?

Ричър вдигна очи към небето.

— Научих се още когато бях малък.

— Как?

Той погледна земята.

— Имах по-голям брат. Естествено, той винаги ме изпреварваше. Но аз исках да върша същото като него. Той имаше страшни комикси и редовно гледаше американска телевизия, ако бяхме на място, където я излъчват. Аз гледах същите комикси и филми. Имаше един сериал за космически приключения. Не му помня името. Гледахме го някъде на черно-бял телевизор. Може би в Европа. Героите имаха космически кораб като малка подводница с паешки крака. Кацаха на разни планети и излизаха да проучват. Спомням си как една вечер ги подгони някакво ужасно същество. Беше космато като маймуна. Като хималайския снежен човек. Дълги космати ръце и грамадна озъбена уста. Преследва ги чак до кораба. Те скочиха вътре и затръшнаха люка само секунда преди то да се вмъкне след тях.

— И ти се изплаши?

Ричър кимна, макар че стоеше зад нея.

— Мисля, че бях на около четири години. Умирах от страх. През нощта бях уверен, че онова страшилище е под леглото ми. Спях във високо старинно легло и знаех, че чудовището живее отдолу. Канеше се да излезе и да ме сграбчи. Почти усещах как ме докосва с лапи. Не можех да спя. Ако задремех, то непременно щеше да изскочи. И затова будувах часове наред. Виках татко, но когато той идваше, се срамувах да му кажа. Така продължи много дни.

— И какво стана?

— Побеснях. Не се ядосвах на себе си заради страха, защото от моя гледна точка чудовището наистина съществуваше и беше нормално да се страхувам. Ядосвах се на него, че ме кара да се боя. Че ме плаши. Една нощ просто избухнах от ярост. Изкрещях: „Добре де, излез да те видим! Само излез, гадино! Ще те скапя от бой!“ Бях се изправил срещу страха и го превърнах в агресия.

— Помогна ли ти това?

— Вече никога не изпитах страх. Стана ми навик. Ония космически пътешественици не трябваше да бягат, Кармен. Трябваше да спрат и да се изправят срещу чудовището. Да спрат и да се бият. Видиш ли нещо страшно, трябва да пристъпиш срещу него, а не назад. Инстинктивно, несъзнателно, с дива ярост.

— Винаги ли го правиш?

— Винаги.

— Така ли да постъпя и аз? Със Слуп, имам предвид.

— Мисля, че така трябва да постъпват всички.

Тя замълча. Вгледа се в къщата, после вдигна очи към хоризонта отвъд нея. Изцъка с език и двата коня едновременно тръгнаха по дългия полегат склон към пътя. Кармен се измести напред на седлото, за да запази равновесие. Ричър стори същото и успешно се задържа върху коня. Но не му беше твърде удобно. Вероятно язденето щеше да се нареди сред многото неща, които бе опитвал по веднъж, без да повтори.

— Е, какво разправя Боби за нас? — попита Кармен.

— Разправя, че от месец насам те няма по цели дни, а понякога изчезваш и нощем. Според него въртиш любов в някакъв мотел край Пейкъс. Сега е възмутен, че си ме довела точно преди Слуп да се върне.

— Де да беше така — тихо каза тя. — Любовна интрига между двама ни в мотела. Де да беше само това…

Ричър не отговори. Кармен помълча, после попита:

— Иска ли ти се да беше така?

Ричър я гледаше как седи върху кобилата. Изящна, стройна, полюляваща леко бедра в такт с търпеливия конски ход. Слънцето проблясваше по мургавата й кожа с цвят на пчелен мед. Косата й висеше почти до кръста.

— И по-лоши неща има на тоя свят — каза той.

* * *

Когато се прибраха, се свечеряваше. Джош и Били ги чакаха пред конюшнята. Подпираха се един до друг на дъсчената стена в плътната сянка под стряхата. Пикапът им беше готов за пътуването и чакаше на двора.

— И тримата ли трябва да отидете? — прошепна Кармен.

— Идеята е на Боби — отвърна Ричър. — Опитва се да ме държи настрани от теб. Смята, че така ще ни развали забавлението.

Кармен вдигна очи към небето.

— Ще прибера конете — каза тя. — Но първо трябва да ги изчеткам.

Двамата слязоха от конете пред вратата на обора. Джош и Били се отлепиха от стената с нескрито раздразнение.

— Готов ли си? — подвикна Били.

— Трябваше да е готов преди половин час — каза Джош.

Заради тия приказки Ричър ги накара да чакат. Отиде до спалното съвсем бавно, защото не обичаше да го командват, а и защото се беше схванал от язденето. Мина през банята да изплакне праха от лицето си. Напръска ризата със студена вода. Бавно се върна на двора. Пикапът вече бе обърнат към портата и двигателят работеше. Кармен четкаше коня на Ричър. Над кестенявата козина се надигаха малки облачета прах. Джош седеше отляво в пикапа, провесил крака настрани. Били стоеше до дясната врата.

— Да тръгваме — подвикна той.

Настаниха Ричър в средата. Джош намести крака и затръшна вратата. Били се вмъкна от другата страна и Джош потегли към портата. На пътя спря, после зави наляво и в този момент Ричър разбра, че положението е много по-лошо, отколкото бе предполагал.

7

Беше видял торбите с хранителни смески в склада. Много торби, може би около четирийсет, натрупани една върху друга. Големи книжни торби, тежки по десет-дванайсет килограма. Общо към половин тон. Колко време трябваше на четири коня и едно пони, за да изядат всичко това?

Но още от самото начало бе ясно, че пътуването е чиста приумица на Боби. Безсмисленото пътуване за смески имаше само една цел — да го отстрани временно от живота на Кармен. Само че сега не отиваха за смески. Защото завиха наляво. Върху торбите бе отпечатана марката на смеските заедно с разни реклами и адреса на доставчика. Доставчикът живееше в Сан Анджело. Ричър бе видял това име да се повтаря четирийсет пъти, изписано върху всяка торба с големи, четливи букви. Сан Анджело, Сан Анджело, Сан Анджело. А Сан Анджело се намираше на североизток от окръг Ехо. Далеч на североизток. Не на югозапад. Би трябвало да завият надясно.

Значи Боби възнамеряваше да го отстрани завинаги от живота на Кармен. Джош и Били имаха нареждане да го разкарат. А Боби бе казал: Джош и Били ще сторят каквото им се поръча. Ричър се усмихна, гледайки право напред. Бяха си направили сметката без кръчмаря. Те не знаеха, че е влизал в склада, не знаеха, че е видял надписите върху чувалите и че от седмица насам редовно разглежда картата на Тексас. Мислеха, че завоят наляво вместо надясно няма да му подскаже нищо.

Как смятат да го направят? Кармен бе споменала, че бившият й приятел бил много уплашен. Толкова уплашен, че дори не пожелал да разговаря с нея на сравнително безопасно място, в Пейкъс. Значи сега щяха да се опитат да сплашат и него? Ама че майтап! Усети как агресията бавно се разгаря в гърдите му. Той си послужи с нея умерено и прецизно, както умееше. Използва притока на адреналин, за да прогони вцепенението от краката си. Остави го да се разлее из тялото. Разкърши рамене, опирайки от едната страна в Джош, от другата в Били.

— Далеч ли е? — невинно попита той.

— Около два часа път — каза Били.

Движеха се с деветдесет километра в час право на юг. Пейзажът не се променяше. Отляво — сух пустинен храсталак, отдясно — унила варовикова равнина, тук-там напукана на отделни площадки и слоеве. Безмилостен пек. Движение нямаше. Пътят изглеждаше тъй, сякаш по него минаваха не повече от две-три коли дневно. Може би смятаха просто да се отдалечат и да го изхвърлят някъде из пущинака, където можеше да умре от жажда, преди някой да го открие. Или от изтощение при опита да се завърне. Или от ухапване на гърмяща змия.

— Не, по-малко от два часа — каза Джош. — Пътят е около сто и шейсет километра.

В такъв случай може би отиваха към бара, за който споменаха вчера. Сигурно имаха там приятели. Дано да имат, помисли си Ричър. Двама жалки каубои определено не могат да ме уплашат. После въздъхна. Отпусна се. Както бе казал на Кармен, с яростната агресия имаше един сериозен проблем — залогът ставаше безмилостен. Всичко или нищо. Припомни си своя първи ден в гимназията. През лятото, след като завърши основно училище, семейството му се върна за шест месеца в Щатите. Записаха го в голяма гимназия близо до някаква военна база в Ню Джърси, около Форт Дикс. Той беше готов. Както винаги обмисли нещата сериозно и задълбочено. Гимназията трябваше да стои по-горе от основното училище във всяко едно отношение, включително и по сблъсъците в съблекалнята. Затова той подготви обичайния си план за първия учебен ден: да пребие първия, който се опита да го закачи. Досега това винаги му бе носило успех. Удряй силно, удряй рано, отмъщавай предварително. Това впечатляваше всички. Само че този път трябваше да ги впечатли още по-силно, да удря още по-жестоко, защото гимназията несъмнено беше на далеч по-високо ниво.

Така и стана. Още първата сутрин някакъв юначага го блъсна, а десет минути по-късно пътуваше към болницата, където остана три седмици. Чак след това Ричър узна, че училището е за подбрани деца от заможен квартал. Беше реагирал прекалено драстично и всички го смятаха за варварин. А и сам той се чувстваше такъв. Срамуваше се. Оттогава стана по-спокоен. Научи се, че трябва да е наясно с положението, преди да стори каквото и да било. Освен това се научи, че понякога, при определени обстоятелства, трябва да предупреди противника.

— Товарим и веднага се връщаме, така ли? — попита той.

Въпросът беше тактическа уловка. Не можеха да кажат не, без да го разтревожат. Не можеха и да кажат да, защото не отиваха при доставчика.

— Първо ще пийнем по една-две бири — каза Били.

— Къде?

— Там, където бяхме снощи.

— Нямам пукната пара — каза Ричър. — Още не са ми платили.

— Ние черпим — успокои го Джош.

— Дали складът работи до толкова късно? Събота вечер е.

— Щом е за голяма поръчка, ще се размърдат — каза Били.

Може би отиват при нов доставчик. Може да са го сменили.

— Е, да, сигурно им осигурявате доста работа — кимна Ричър.

— Така си е — рече Джош. — От години все при тях пазаруваме.

— А после веднага се връщаме, нали?

— Естествено — каза Били. — Ще се прибереш навреме за твоята спяща красавица.

— Добре. — Ричър помълча, после добави: — Защото държа на това.

Закачате ли се с мен, ще си изпатите.

Били не каза нищо. Джош се усмихна и продължи да кара.

Равнината се спускаше на юг съвсем неусетно. От картите Ричър знаеше, че Рио Гранде завива насреща им откъм запад. Навлизаха в басейна на реката, където в праисторически времена се бяха простирали необятни плитчини. Джош поддържаше същата скорост. Били разсеяно зяпаше през прозореца. Пътят си оставаше все тъй прав и безличен. Ричър облегна глава на стойката за пушки зад себе си и зачака. Отдавна бе свикнал с чакането. Много пъти по време на кариерата му най-трескавата дейност идваше след дълго пътуване. Обикновено става точно така. Търпеливо трупане на доказателства, стигане до извод, разпознаване на виновника и пътуване, за да бъде обезвреден. В армията човек бързо се научава да чака.

На юг пътят ставаше все по-лош. Пикапът се тресеше. Каросерията бе празна и задните колела подскачаха по неравностите. Тук-там по телефонните стълбове се мяркаха лешояди. Слънцето клонеше на запад. Край пътя се появи надпис: Ехо 10 километра. Тенекията беше надупчена от куршуми.

— Мислех, че Ехо е на север — каза Ричър. — Където е училището на Ели.

— Градчето е разделено — обясни Били. — Половината тук, половината там. Двеста и петдесет километра пущинак по средата.

— Най-големият град на света — каза Джош. — По-голям от Лос Анджелис.

Той намали газта, навлезе в дълъг завой и отпред в далечината изникна групичка ниски едноетажни сгради. Залязващото слънце ги огряваше отзад. Пет километра по-нататък край пътя се появиха тенекиени табели, уведомяващи своевременно какво предлагат сградите. Щеше да има бензиностанция и магазин. И бар „Дългорогия бик“, притежаван и обслужван от някой си Харли. Тази табела беше последна, но барът се оказа първото крайпътно заведение. Ниската сграда със стени от катраносани дъски и скосен тенекиен покрив се намираше на трийсетина метра източно от шосето сред няколко декара безплодна земя. Отпред имаше десет-дванайсет пикапа, паркирани с предниците към бара като самолети около терминал. И най-близо до входа стоеше очуканата кола на шерифа. Изглеждаше захвърлена на произвола на съдбата.

Джош прекоси паркинга и паркира пикапа до останалите коли. По прозорците на бара висяха неонови реклами за бира, заклещени между стъклата и избелели памучни завеси. Джош изключи двигателя. Прибра ключовете в джоба си. Сред внезапната тишина Ричър чу шумовете от бара — бучене на климатици и вентилатори, музика от раздрънкан автоматичен грамофон, приглушени гласове, звън на бутилки и чаши, тракане на билярдни топки. Изглежда, вътре имаше доста народ.

Джош и Били едновременно отвориха вратите и слязоха. Ричър се измъкна отляво и застана с гръб към слънцето. Все още беше горещо. Усети как жегата го обгръща от глава до пети.

— Добре — каза Били. — Ние черпим.

Вътре имаше фоайе със стар телефонен автомат, обкръжен от безброй надписи и надраскани номера по дъските около него. Към бара водеше втора врата с прозорче от жълто стъкло. Били я отвори.

При влизане в бар военният полицай се чувства като футболист, застанал на точката за изпълнение на дузпа. Това е неговото работно място. Около деветдесет на сто от дребните неприятности в армията се случват именно в барове. Вземете група младежи, обучени да реагират светкавично и агресивно, добавете неограничени количества алкохол, комбинирайте всичко това със съперничество между поделенията и присъствие на цивилни жени с цивилни съпрузи или приятели и бедата е неизбежна. Затова на влизане в бара военният полицай си отваря очите на четири, също както футболистът на бялата точка, който оглежда първо вратаря, после пресмята ъглите и разстоянията. Най-напред преброява изходите. Обикновено са три. Главният вход, задната врата до тоалетните и изходът от канцеларията зад бара. Ричър видя, че и тук положението е същото. Прозорците бяха твърде малки, за да послужат за бягство.

После военният полицай оглежда навалицата. Търси потенциалните неприятности. Кой е млъкнал и гледа втренчено? Къде са заплахите? В „Дългорогия бик“ ги нямаше. В дългата ниска зала се бяха събрали около двайсет и пет мъже, мършави и загорели, с избелели джинси. Никой не обърна особено внимание на новодошлите, само неколцина небрежно кимнаха към Джош и Били. Шерифът не се виждаше. Но край бара имаше свободна табуретка с пълна бутилка бира пред нея. Може би това се смяташе за почетно място.

След това военният полицай оглежда за оръжие. Над бара висеше старинен револвер, прикрепен за дъсчица, върху която беше изписано с нажежено желязо: Ние не звъним на 911. Вероятно някои от клиентите носеха по-модерни пистолети. Цялото заведение беше пълно с бирени бутилки, но те не тревожеха Ричър. Бутилките не стават за оръжие. Освен във филмите, само че там шишетата са от захар, а етикетите от тоалетна хартия. Истинските бутилки не се чупят при удар в масата. Стъклото е твърде дебело. Само издават трясък. Могат с умерен успех да се използват вместо палки. Билярдната маса обаче разтревожи Ричър. Беше в средата на залата, отрупана с корави и тежки топки. Четирима клиенти играеха, а на дълга вертикална стойка до близката стена имаше още десетина стика. При липса на пушка с рязана цев билярдният стик е най-доброто оръжие за кръчмарски бой. Нито прекалено къс, нито прекалено дълъг, изработен от качествено твърдо дърво и допълнително утежнен с оловна сърцевина.

Въздухът беше неестествено хладен, гъсто наситен с бирени изпарения, пушек и врява. Отвъд билярдната маса и автоматичния грамофон имаше няколко кръгли масички и около тях множество табуретки с изкуствена червена тапицерия. Били вдигна три пръста към бармана и получи три бутилки студена бира. Стисна гърлата им между пръстите си и тръгна към масите. Ричър побърза да го изпревари. Искаше сам да си избере място. С гръб към стената, гласеше едно от правилата му. Ако може, с видимост и към трите изхода. Промъкна се между табуретките и зае подходящото място. Джош седна от дясната му страна. Били се настани отляво и бутна към него една от бутилките. Масата беше осеяна с черни петна от загасени цигари. Шерифът се зададе откъм тоалетните, проверявайки в движение дали панталонът му е закопчан. Когато видя Ричър, спря за секунда с безизразна физиономия, после продължи и седна прегърбен на свободната табуретка пред бара, с гръб към навалицата.

Били надигна шишето.

— Наздраве.

Не ти се очертава добро здраве, мой човек, помисли си Ричър и отпи глътка бира. Беше студена и пенлива, със силен привкус на хмел.

— Трябва да се обадя по телефона — каза Били.

Той бутна табуретката си назад и стана. Джош се приведе надясно, опитвайки се да запълни освободеното място пред Ричър. Били си проправи път през тълпата и излезе във фоайето. Ричър отпи още една глътка и започна да отброява времето. Преброи и хората в залата. Без него бяха двайсет и трима заедно с бармана Харли. Били се върна след две минути и четирийсет секунди. Приведе се към шерифа и му пошушна нещо. Шерифът кимна. Били продължи да говори. Шерифът пак кимна. Допи бирата си, отлепи лакти от бара и стана. Обърна се към залата. Хвърли кратък поглед към Ричър, после излезе. Били изчака, докато вратата се затвори зад него, след това се върна на масата.

— Шерифът си тръгна — каза той. — Сети се, че имал някаква спешна работа.

Ричър премълча.

— Обади ли се? — попита Джош. Прозвуча като заучена реплика.

— Да, обадих се — отговори Били.

После седна на табуретката и вдигна шишето.

— Не те ли интересува на кого се обадих? — попита той, гледайки втренчено Ричър.

— Какво ми дреме на кого си се обадил? — отсече Ричър.

— Обадих се за линейка — продължи Били. — Добре е да я повика човек предварително, защото идва чак от „Президио“. Може да се забави няколко часа.

— Разбираш ли, трябва да ти признаем нещо — намеси се Джош. — Излъгахме те. Наистина пропъдихме един тип. Мешаше си чехлите с мексиканката. Боби сметна, че не е много пристойно при сегашните обстоятелства. Нали разбираш, Слуп в затвора и тъй нататък. Затова ни помоли да уредим нещо. Ние го доведохме тук.

— Искаш ли да чуеш какво направихме? — попита Били.

— Мислех, че отиваме до склада за хранителни смески — каза Ричър.

— Складът е в Сан Анджело.

— Тогава какво правим тук?

— Обясняваме ти положението, това правим. И онзи тип го доведохме тук.

— Какво общо има той с мен?

— Боби смята, че сте от една категория, това ви е общото.

— Значи смята, че и аз си мешам чехлите с нея?

Джош кимна.

— Точно така.

— А вие какво мислите?

— Същото. Инак защо ти е да идваш при нас? Не си каубой, ясно е като бял ден.

— Ами ако ви кажа, че сме само приятели?

— Боби рече, че не е само това.

— И вие му вярвате?

Били кимна.

— Естествено, че му вярваме. Тя се задява и с него. Той сам ни го каза. Тогава от какъв зор ще подмине теб? Виж какво, не те упрекваме. Малката е апетитно парче. И аз бих й пуснал ръка, само че тя е на Слуп. Трябва да почиташ семейството, дори ако става дума за цветнокожи. Такива са правилата по нашия край.

Ричър мълчеше.

— Другият тип беше учител — продължи Били. — Не се държеше прилично. Затова го докарахме тук. Изведохме го в задния двор, намерихме нож за клане на прасета, викнахме две-три момчета да го държат, смъкнахме му гащите и казахме, че ще му клъцнем това-онова. Той изрева, захленчи и се напика. Плачеше и се молеше. Обеща да изчезне. Умоляваше да не му правим нищо. Но ние все пак го резнахме мъничко. Хей така, за по-весело. Шурна кръв. После го пуснахме. Но го предупредихме, че ако още веднъж му видим физиономията, ще режем докрай. И знаеш ли какво? Вече не му видяхме физиономията.

— Всичко мина гладко — добави Джош. — Като по вода. Само един проблем имаше — докато пристигне линейката, едва не му изтече кръвта. Трябваше да я викнем предварително. Решихме да го запомним за следващия път. Дето се казва, човек се учи, докато е жив. И ето, сега се обадихме предварително. Специално заради теб. Би трябвало да си ни благодарен.

— Значи го резнахте? — попита Ричър.

— И още как.

— Май се гордеете с тоя подвиг.

— Вършим каквото трябва. Грижим се за семейството.

— И си признавате пред мен?

Джош кимна.

— Защо пък не? Кой си ти, по дяволите?

Ричър сви рамене.

— Във всеки случай не съм учител.

— Какво означава това?

— Означава, че ако решите да резнете мен, ще ви откара линейката.

— Тъй ли си мислиш?

Ричър кимна.

— Онзи кон, дето го яздих, създава повече неприятности, отколкото ще ми причините вие, момчета.

Той ги изгледа един по един. Спокойно и право в очите. В подобни положения безметежната самоувереност прави чудеса. А той наистина се чувстваше самоуверен. Това чувство почиваше на богат опит. Много отдавна не бе губил кръчмарски бой срещу двама противници.

— Вие решавате — заяви той. — Или се отказвате още сега, или отивате в болница.

— Знаеш ли какво? — усмихна се Джош. — Мисля, че ще продължим по програмата. За какъвто и да се смяташ, тук ние имаме много приятели. А ти не.

— Не съм питал за обществените ви отношения — каза Ричър.

Но Джош очевидно говореше истината. Двамата имаха приятели тук. Някаква тиха, едва доловима тръпка плъзна из залата. Хората ставаха напрегнати и неспокойни. Озъртаха се към тях, споглеждаха се. Напрежението растеше. Билярдните топки спряха да тракат. Ричър долавяше как въздухът се наелектризира. Идваше ред на мълчанието. На предизвикателството. Може би нямаше да са само двама противници, а повече. Много повече.

Били се усмихна.

— Ние не се плашим лесно. Такава ни е професията.

Боби бе казал същото: Те излизат на арената с бикове, които тежат по тон и половина. Няма да се уплашат от теб. Ричър никога не бе ходил на родео. Имаше само неясни, откъслечни впечатления от филмите и телевизията. Доколкото помнеше, ездачите сядаха върху някаква ограда, после скачаха върху бика, докато го пускат на арената. И трябваше да се задържат… колко, осем секунди ли беше? Ако не успееха, животното можеше да ги ритне зле. Да ги стъпче. Или да ги намушка с рогата. Значи тия двамата притежаваха някаква тъпа храброст. И сила. И издръжливост. Бяха свикнали с болката и страданията. Но освен това бяха свикнали с определена схема. С някакъв ред на действие. С някакво равномерно отброяване, преди изведнъж да започне действието. Ричър не знаеше какво е това отброяване. Може би три, две, едно, давай. Или десет, девет, осем. Така или иначе, бяха свикнали да изчакват, отброявайки секундите, после да се напрегнат, дълбоко да си поемат дъх и чак тогава да почне всичко.

— Е, добре, дайте да го направим — каза той. — Още сега, на двора.

Изправи се и заобиколи масата, преди Джош да реагира. Тръгна от дясната страна на билярдната маса към задния изход до тоалетните. Групичките хора отпред се разкъсваха, за да му сторят път. Чу, че Джош и Били го следват по петите. Усещаше ги как отброяват, напрягат мускули, готвят се за сблъсъка. До изхода оставаха около двайсет секунди, до двора — може би трийсет. Двайсет и девет, двайсет и осем. Стараеше се да стъпва равномерно, в такт с броенето. Двайсет и седем, двайсет и шест. Ръцете свободно отпуснати. Двайсет и пет, двайсет и четири.

Грабна последния стик от стойката, превъртя го, описа широк замах на сто и осемдесет градуса и с всичка сила удари Били отстрани по главата, едно. Хрущенето на кости се чу съвсем ясно въпреки шумната музика. Плисна кръв и Били рухна като прострелян. Ричър отново замахна с пълна сила като дървар и стикът полетя срещу Джош, две. Джош инстинктивно вдигна лакът да се предпази и ръката му се строши. Той изпищя и Ричър замахна пак към главата, три. Жестокият удар отметна Джош настрани, Ричър блъсна с върха на стика и изби два зъба, четири. После върна стика назад със същата сила и строши ръката още веднъж, този път над лакътя, пет. Джош се сгромоляса до Били, а Ричър застана над тях и замахна още четири пъти, бързо и мощно, шест, седем, осем, девет, по ребра, ключици, колене и черепи. Общо девет замаха, може би шест или седем секунди яростна, експлозивна сила. Удряй силно, удряй рано, отмъщавай предварително. Докато противникът още чака гонга.

Другите мъже в бара бяха стояли настрана и сега отново се приближиха бавно и предпазливо. Ричър се завъртя заплашително със стика в ръка. Наведе се и измъкна от джоба на Джош ключовете за колата. После захвърли стика на пода и още преди трополенето да заглъхне, започна да си проправя път през навалицата. Дишаше тежко, изблъскваше всеки, който му се изпречи. Никой не предприе сериозен опит да го спре. Очевидно в окръг Ехо приятелството си имаше граници. Все още задъхан, той излезе на паркинга. От жегата мигновено го обля пот. Стигна до пикапа. Вмъкна се вътре, включи двигателя и подкара на север. Вратата на бара остана затворена. Никой не излезе след него.

Около час по-късно слънцето залезе на запад и когато зави към портата на ранчото, вече беше съвсем тъмно. Всички прозорци в червената къща светеха. На двора имаше два автомобила. Единият беше раздрънканият шевролет на шерифа, другият — отровнозелен линкълн. Лампите върху шерифската кола примигваха в червено и синьо. Върху линкълна падаше светлина от верандата и в жълтеникавите лъчи боята му придобиваше цвят на мъртвешка кожа. Навсякъде се носеха рояци нощни пеперуди. Едрите, сякаш хартиени насекоми кръжаха около лампите над верандата като миниатюрни вихрушки, които ту се разпадаха, ту отново изникваха около следващата крушка. Отвъд къщата вече се надигаше ритмичното, упорито жужене на нощните насекоми.

Входната врата беше отворена и от вестибюла долиташе шум. Висок, развълнуван разговор на малка група хора. Ричър се качи на верандата, надникна и видя вътре шерифа, Ръсти Гриър и Боби. Кармен стоеше настрани, до стойката за пушки. Този път бе сменила джинсите с червено-бяла рокля до коляното, без ръкави. Изглеждаше замаяна. Борбата на противоречиви чувства по лицето й го правеше сънливо и безизразно. В отсрещния край на стаята някакъв мъж в костюм бе застанал до огледалото, тъй че Ричър можеше едновременно да го види и отпред, и отзад. Шофьорът на линкълна без съмнение. Беше зализан, възпълен, нито висок, нито нисък, облечен с добре изгладен памучен костюм. Около трийсетгодишен, с русолява коса, старателно сресана назад от изпъкналото чело. Имаше бледо лице на човек, който рядко излиза навън, зачервено само откъм горната страна, сякаш обичаше да играе голф рано следобед. Върху лицето грееше широка отработена усмивка, като че току-що го бяха отрупали с похвали, а той се преструваше на скромен.

Ричър спря на верандата и реши да не влиза. Но дъските шумно изскърцаха под тежестта му и Боби чу този звук. Разсеяно се озърна към тъмното и изведнъж застина с широко разтворени очи. Една-две секунди стоя като вкаменен, после изтича навън през вратата. Хвана Ричър за лакътя и го дръпна настрани, така че да не се виждат откъм вестибюла.

— Какво правиш тук? — попита той.

— Тук работя — отговори Ричър. — Забрави ли?

— А Джош и Били къде са?

— Напуснаха.

Боби се изблещи.

— Какво?

— Напуснаха — повтори Ричър.

— Какво означава това?

— Означава, че загубиха желание да работят тук.

— Че защо ще напускат?

Ричър сви рамене.

— Откъде да знам? Може би са използвали правото си за свободна инициатива на пазара на работна ръка.

— Какво?

Ричър не отговори. Отсъствието на Боби и гласовете откъм верандата бяха привлекли вниманието на хората вътре. Ръсти Гриър първа застана на прага, следвана от шерифа и човека с памучния костюм. Кармен остана вътре, до стойката с карабините. Все още изглеждаше замаяна. Виждайки Ричър, всички млъкнаха по различен начин: Ръсти като при сблъсък с нарушение на добрия обществен тон, шерифът озадачено, а непознатият с костюма явно се чудеше кого ли е довлякъл дяволът по това време.

— Какво става? — попита Ръсти.

— Тоя тук разправя, че Джош и Били ни напуснали — каза Боби.

— Те не биха постъпили така — заяви Ръсти. — Защо да напускат?

Човекът с костюма напираше напред, сякаш очакваше да го запознаят с новодошлия.

— Казаха ли някаква причина? — попита Ръсти.

Шерифът гледаше Ричър втренчено и безизразно. Ричър не отговори. Просто стоеше и чакаше.

Човекът с костюма протегна ръка.

— Аз съм Хак Уокър — изрече той с плътен, сърдечен глас. — Окръжен прокурор в Пейкъс и приятел на семейството.

— Със Слуп са приятели от детинство — разсеяно добави Ръсти.

Ричър кимна и стисна протегнатата ръка.

— Джак Ричър. Работя тук.

Онзи стисна десницата му с две ръце и се усмихна тъничко, с известна доза искрена приветливост, добавена към дежурната маска на политик.

— Регистрирахте ли се за гласоподавател по нашия край? — попита той. — През ноември се кандидатирам за съдия и много бих искал да разчитам на вашата подкрепа.

После се разсмя тихичко, като човек, който е заобиколен от приятели и се чуди как е позволил на разни политически безсмислици да засенчат добрите му маниери. Нали знаете как е. Ричър отдръпна ръка и кимна мълчаливо.

— Хак положи толкова усилия заради нас — каза Ръсти. — А сега ни донесе прелестна новина.

— Да не би Ал Юджин да се е появил? — попита Ричър.

— Не още — отвърна Ръсти. — Новината е съвсем друга.

— И няма нищо общо с изборите — допълни Хак. — Разбирате го, нали? Вярно, ноември наближава и ни се иска да сторим по нещо за всички, но вие знаете, че за вас щях да го направя при всяко положение.

— А ти знаеш, че при всяко положение ще гласуваме за теб, Хак — отвърна Ръсти.

Всички си размениха лъчезарни усмивки. Ричър хвърли поглед над главите им към Кармен, останала сама във вестибюла. Тя не се усмихваше.

— Доколкото разбирам, ще измъкнете Слуп по-рано — каза той. — Сигурно още утре.

Хак Уокър леко сведе глава, сякаш току-що бе получил комплимент.

— Точно така. Ония през цялото време опяваха, че не могат да вършат административна работа в неделя, но в крайна сметка успях да ги убедя. Разправяха, че това щяло да бъде първото неделно освобождаване в цялата история на системата, аз обаче настоях, че за всяко нещо си има пръв път.

— Хак ще ни откара дотам — добави Ръсти. — След малко потегляме. Ще пътуваме цяла нощ.

— Ще го чакаме на шосето — каза Хак. — Точно пред портата на затвора в седем сутринта. Голямо посрещане му готвим на нашия Слуп.

— Всички ли заминавате? — попита Ричър.

— Без мен — каза Кармен.

Беше излязла на верандата тихичко като призрак. Стоеше със събрани крака, облакътена на парапета, и гледаше към черния хоризонт на север.

— Трябва да наглеждам Ели — добави тя.

— В колата има място колкото щеш — каза Ръсти. — Можем да вземем и Ели.

Кармен поклати глава.

— Не искам да вижда как баща й излиза от затвора.

— Е, както искаш — отсече Ръсти. — В края на краищата той ти е само съпруг.

Кармен не отговори. Само потръпна леко, сякаш температурата на нощния вятър не беше трийсет и пет градуса, а някъде около нулата.

— В такъв случай май трябва и аз да остана — каза Боби. — Да наглеждам къщата. Слуп ще ме разбере.

Ричър хвърли поглед към него. Кармен рязко се завъртя и влезе в къщата. Ръсти и Хак Уокър се повлякоха подир нея. Шерифът и Боби останаха. Двамата направиха крачка един към друг сякаш за да поставят някаква невидима бариера между Ричър и вратата.

— И тъй, защо напуснаха? — попита Боби.

Ричър ги изгледа един по един, после сви рамене.

— Всъщност не беше точно напускане. Опитах се да подсладя горчивия хап, това е. Откровено казано, бяхме в някакъв бар и те се сбиха с един човек. Вие ни видяхте в бара, нали, шерифе?

Шерифът кимна предпазливо.

— Стана, след като си тръгнахте — продължи Ричър. — Сбиха се и загубиха.

— С кого? — попита Боби. — Какъв човек?

— Неподходящ човек.

— Кой беше?

— Някакъв едър човек — обясни Ричър. — За една-две минути ги смаза от бой. Мисля, че някой повика линейка. Сигурно вече лежат в болницата. Може и да са мъртви, знам ли? Загубиха, и то много лошо.

Боби го гледаше втренчено.

— Кой беше човекът?

— Човек като човек. Никому не пречеше.

— Кой?

— Май не е тукашен.

Боби се поколеба.

— Ти ли беше?

— Аз? — изненада се Ричър. — Че защо им е да се бият с мен?

Боби не отговори.

— Защо им е да се бият с мен, Боби? — запита отново Ричър. — Каква би могла да е причината?

Боби мълчеше. Изгледа го свирепо, после се завъртя и повлече нозе към вестибюла. Шумно затръшна вратата зад себе си. Шерифът остана на място.

— Значи здравата са пострадали — каза той.

Ричър кимна.

— Така изглежда. Съветвам ви да завъртите един телефон, за да разберете. А след това не е зле да разпространите новината. Да обясните на тукашните какво става, когато се бият с неподходящи хора.

Шерифът кимна все тъй предпазливо.

— Може би не е зле и вие да си имате едно наум — добави Ричър. — Боби ми каза, че тук хората сами си решават проблемите. Не обичали да си имат вземане-даване със закона. Намекна, че ченгетата не се месят в лични спорове. Това било стара традиция в славния Западен Тексас.

Шерифът помълча, после каза:

— Май има нещо такова.

— Боби беше категоричен. Такава е традицията, и точка.

Шерифът извърна глава.

— Е, може и така да се каже. А аз много уважавам традициите.

Ричър кимна.

— Радвам се да го чуя.

Шерифът спря за миг на стъпалата, после се отдалечи, без да поглежда назад. Вмъкна се в колата, изгаси мигащите лампи и включи двигателя. Внимателно заобиколи отровнозеления линкълн и подкара към портата. Двигателят му не беше добре регулиран. Ричър долавяше мирис на неизгорял бензин и чуваше тихи експлозии в ауспуха. После колата увеличи скоростта, изчезна в далечината и пак настана тишина, нарушавана само от песента на щурците.

Ричър слезе от верандата и отиде до кухненската врата. Тя стоеше отворена — може би за проветрение или за да може прислужницата да подслушва. Самата прислужница стоеше отвътре, само на крачка от найлоновите ресни против насекоми.

— Здрасти — каза Ричър.

Отдавна бе свикнал да се сближава с кухненския персонал. От приятелство с готвача винаги има полза. Но прислужницата не отговори. Стоеше и го гледаше плахо.

— Искаш ли да позная нещо? — каза той. — Приготвила си за спалното само две порции.

Тя издаде някакъв неопределен утвърдителен звук.

— Заблудили са те — каза Ричър. — Боби ли беше?

Тя кимна.

— Рече, че нямало да си дойдеш.

— Сбъркал е — каза Ричър. — Джош и Били не се върнаха. Затова май ще им изям вечерята. И на двамата. Много съм гладен.

Тя се поколеба. После сви рамене.

— Ще донеса чиниите. След минутка.

Ричър поклати глава.

— Ще вечерям тук. Няма смисъл да се разкарваш.

Той разтвори найлоновите висулки със събрани длани и влезе в кухнята. Миришеше на лютивия сос от обяд.

— Какво има за вечеря? — попита той.

— Котлети — каза прислужницата.

— Добре — кимна Ричър. — Предпочитам чифтокопитните пред беззъбите.

— Какво?

— По-добре говежди котлет, отколкото месо от броненосец.

Прислужницата взе ръкохватки и извади от фурната две горещи чинии. Във всяка имаше по един средно голям котлет, солидна купчинка картофено пюре и по-малка купчинка пържен лук. Остави ги на масата с вилица до лявата порция и нож до дясната. Чиниите приличаха на двуцевка, гледана отпред.

— Били ми беше братовчед — каза тя.

— Едва ли си струва да говориш в минало време — каза Ричър. — Джош пострада по-зле.

— И Джош ми беше братовчед.

— Е, много съжалявам.

— От друг клон на рода — поясни прислужницата. — По-далечен. И двамата бяха глупаци.

Ричър кимна.

— Личеше, че не са от най-умните.

— За разлика от стопаните — добави жената. — Каквото и да правиш с оная мексиканка, помни, че не са глупави.

После го остави да вечеря сам.

* * *

Когато свърши, Ричър изми двете чинии и ги сложи обърнати на мивката. Отиде до конюшнята и седна да чака вътре в зловонната жега, защото искаше да е близо до къщата. Седеше върху бала сено, с гръб към конете. Отначало те изглеждаха разтревожени, после привикнаха с присъствието му. Усети ги как заспиват един по един. Престанаха да тропат с копита и откъм отделенията долетя лениво, сумтящо дишане.

След малко Ричър дочу нечии стъпки по верандата, сетне стъпалата изскърцаха и сухият прах по двора тихо зашумоля. Вратата на линкълна се отвори и след малко хлопна. Двигателят заработи, изръмжаха предавки. Ричър стана, пристъпи към вратата на конюшнята и видя линкълна да завива пред къщата. На фона на светлините по верандата различи зад волана силуета на Хак Уокър, а до него Ръсти Гриър. От лампите бухналата й коса лъщеше като захарен памук. Отдолу прозираше формата на черепа.

Голямата кола мина под портала, веднага зави надясно, увеличи скоростта и се отдалечи по пътя. Ричър гледаше как снопчета светлина от лъчите на фаровете пробягват между коловете на оградата от ляво на дясно. После линкълнът изчезна, завърна се песента на нощните насекоми и всичко застина. Само едрите пеперуди продължаваха да кръжат около лампите.

Той изчака зад вратата на конюшнята, опитвайки се да познае кой ще го потърси пръв. Вероятно Кармен, помисли си той, но не тя, а Боби излезе на верандата само пет минути след като майка му бе заминала да доведе Слуп. Слезе от верандата, прекоси двора и се запъти право към спалното. Отново си бе нахлупил шапката с козирката наопаки. Ричър излезе от обора и му прегради пътя.

— Конете трябва да се напоят — каза Боби. — И искам да изчистиш отделенията.

— Свърши си го сам — отвърна Ричър.

— Какво?

— Чу ме.

Боби застина.

— Няма да го направя.

— Тогава ще те принудя.

— Какво става, по дяволите?

— Промяна, това става — обясни Ричър. — Току-що за теб настъпи голяма промяна, Боби, повярвай ми. Щом реши да насъскаш по мен Джош и Били, ти прекрачи чертата. Сам се постави в съвсем нова позиция. Позиция, при която ще вършиш точно каквото ти кажа.

Боби мълчеше.

Ричър го погледна в очите.

— Кажа ли ти скачай, не питай колко високо. Просто почваш да скачаш. Разбра ли? Сега аз съм ти господар.

Боби не помръдваше. Ричър отметна дясната си ръка и замахна за бавна, мощна плесница. Боби отскочи, но налетя на лявата, която смъкна шапката от главата му.

— Марш да се погрижиш за конете — нареди Ричър. — После можеш да спиш при тях. Ако те видя преди закуска, ще ти строша краката.

Боби стоеше като вкаменен.

— Кого ще викнеш на помощ, братленце? — попита Ричър. — Прислужницата или шерифа?

Боби не отговори. Необятната нощ ги обгръщаше от всички страни. Окръг Ехо, сто и петдесет жители, повечето на преклонна възраст или на стотина километра отвъд черния хоризонт. По-затънтено кътче едва ли би могло да се намери.

— Добре — тихо прошепна Боби.

Той бавно тръгна към конюшнята. Ричър захвърли шапката и закрачи към къщата. Светлините от верандата грееха право в очите му, а нощните пеперуди сякаш се събираха да го посрещнат.

Две трети от екипа на убийците го гледаха. Вършеха това по-добре от наблюдателите. След като прегледа картата, жената отхвърли идеята да се приближат откъм запад. Първо, фордът нямаше да се справи с пустинния терен. Второ, нямаше смисъл да се крият на километър и половина. Особено през нощта. Много по-добре беше да продължат направо по пътя и да спрат на стотина метра от къщата само за миг, колкото двама души да скочат долу, а после колата да поеме обратно на север, докато двамата залягат зад най-близките камъни и постепенно се промъкват на юг към червената порта, където можеха да се укрият в някоя плитка яма само на десетина метра от асфалта.

С наблюдението се бяха заели двамата мъже. Имаха уреди за нощно виждане. Не военни или разузнавателни, а най-обикновено оборудване, закупено по каталог за спортни стоки и носено заедно с всичко останало в черния пластмасов куфар. Уредите улавяха топлината, излъчвана от нагрятата земя, и силуетът на Ричър сякаш трептеше в движение сред искрящ ореол.

8

Ричър откри Кармен във всекидневната. Осветлението бе слабо, въздухът горещ и застоял. Тя седеше сама до червената маса със съвършено изпънат гръбнак и отпуснати върху масата лакти. Гледаше безизразно право пред себе си, към стената.

— Два пъти — глухо изрече тя. — Имам чувството, че ме измамиха два пъти. Първо беше година и изведнъж всичко свърши. После бяха четирийсет и осем часа, а се оказаха само двайсет и четири.

— Все още можеш да се измъкнеш — каза Ричър.

— Вече дори не са двайсет и четири — продължаваше тя. — Остават около шестнайсет. Ще закусвам сама, но за обяд той ще е тук.

— Шестнайсет часа са повече от достатъчно — настоя Ричър. — За толкова време можеш да стигнеш където си искаш.

— Ели спи. Не мога да я събудя, да я натъпча в колата и да избягам. Ченгетата ще ни преследват докрай.

Ричър мълчеше.

— Ще се опитам да изправя глава — каза Кармен. — Да започна всичко отначало. Ще му кажа: край, стига толкова. Мисля да кажа, че ако пак ми посегне, ще се разведа. Каквото и да ми струва. Колкото и време да отнеме.

— Няма да е лесно — каза Ричър.

— Вярваш ли, че ще мога?

— Вярвам, че всеки може всичко, стига силно да го поиска.

Тя замълча. Ричър се озърна из смълчаната стая.

— Защо са боядисали всичко в червено? — попита той.

— Защото е евтино — обясни Кармен. — През петдесетте години никой не искал да купува червена боя заради комунистите. Тъй че тя вървяла най-евтино в магазина.

— Мислех, че по онова време са били богати. От петрола.

— Така е. И още са богати. Нямаш представа колко богати. Но са и стиснати.

Той погледна местата, където през протритата петдесетгодишна боя прозираше голо дърво.

— Личи си.

Кармен пак кимна, но не каза нищо.

— Последен шанс, Кармен — каза Ричър. — Можем да тръгнем още сега. Няма кой да повика ченгетата. Докато се върнат, можем да бъдем където поискаш.

— Боби е тук.

— Той ще остане в обора.

— Ще чуе колата.

— Можем да прекъснем телефона.

— Ще ни последва. Може да се добере до шерифа за два часа.

— Можем да повредим останалите коли.

— Ще чуе как го правим.

— Мога да го вържа. Или да го удавя в някое корито.

Тя се усмихна горчиво.

— Но не искаш да удавиш Слуп.

Ричър кимна.

— Е, поувлякох се в приказките.

Кармен помълча. После избута стола назад и стана.

— Ела да видиш Ели. Толкова е хубава, когато спи.

Мина съвсем близо до него и хвана ръката му. Поведе го през кухнята към задния коридор и нагоре по стълбището към шума на бавния вентилатор. После по дългия горещ коридор към вратата на Ели. Отвори я с крак и побутна Ричър така, че да може да надникне вътре.

В ниския контакт бе включена малка нощна лампа и нейното меко оранжево сияние озаряваше детето, лежащо по гръб с вдигнати нагоре ръчички. Ели бе отметнала завивката и под омачканата тениска със зайчето се разкриваше ивица розова кожа. Косата й беше разпиляна по възглавницата. Дългите мигли тъмнееха над скулите й като миниатюрни ветрила. Устните й бяха леко разтворени.

— Тя е на шест и половина — прошепна Кармен. — Нуждае се от това. Трябва да има свое легло, свое място. Не мога да я обрека на живот на вечно бягство.

Ричър мълчеше.

— Разбираш ли? — запита шепнешком Кармен.

Той сви рамене. Откровено казано, не разбираше. На шест и половина бе живял точно като вечен беглец. Както впрочем на всяка друга възраст — от раждането си до вчерашния ден. Местеха го от база на база по целия свят, понякога без предупреждение. Спомняше си дни, когато излизаше от училище и вместо у дома го откарваха на летището, а трийсетина часа по-късно се озоваваше на другия край на света. Спомняше си как, замаян и объркан, влизаше в някое задушно бунгало и спеше върху гол дюшек. На другата сутрин узнаваше от майка си в коя страна се намират. И на кой континент. Понякога и тя още не знаеше. Във всеки случай не смяташе, че това му е навредило.

А може би грешеше.

— Насила хубост не става — каза той.

Кармен го избута назад и тихичко затвори вратата на стаята.

— Сега ще ти покажа къде скрих пистолета — каза тя. — Искам да чуя твоето мнение.

Поведе го по коридора. Шумът на климатика ставаше все по-силен. Минаха под отвор в тавана, от който долиташе слаб полъх. Въздухът беше топъл. Роклята на Кармен се полюшваше при всяка крачка. Носеше обувки с високи токчета и от това прасците й се напрягаха. Ричър виждаше обтегнатите сухожилия зад коленете й. Разпиляната коса по гърба се сливаше с черните шарки по червената рокля. Кармен зави наляво, после надясно и прекрачи през нисък свод. Ново стълбище водеше надолу.

— Къде отиваме? — попита Ричър.

— В другото крило — каза тя. — Пристроено е допълнително. От дядото на Слуп, ако не греша.

Стълбището извеждаше в дълъг и тесен приземен коридор, който водеше от основната сграда към просторен апартамент с размерите на малка къща. Имаше будоар, голяма баня и всекидневна с канапе и две кресла. В дъното на всекидневната сводест отвор водеше към спалнята.

— Вътре е — каза Кармен.

Тя прекоси всекидневната и въведе Ричър в спалнята.

— Сега разбираш ли за какво ти говорех? Живеем далеч от другите. Никой не ни чува. А и аз се старая да бъда тиха. Ако викам, той ме удря по-силно.

Ричър кимна и се озърна. Прозорецът гледаше на изток, зад мрежата шумно жужаха насекоми. До прозореца имаше голямо легло с нощни шкафчета от двете страни, а срещу него — масивен скрин с множество чекмеджета. Изглеждаше дъбов, направен поне преди стотина години.

— Тексаско желязно дърво — поясни Кармен, сякаш усетила мислите му. — Така наричат ония пустинни храсталаци, ако успеят да израснат на височина.

— Трябвало е да станеш учителка — каза Ричър. — Винаги обясняваш.

Кармен се усмихна разсеяно.

— В колежа имах подобни планове. Тогава още беше възможно. В предишния ми живот. — Тя отвори най-горното чекмедже. — Послушах те и преместих пистолета. Нощното шкафче е твърде ниско. Ели можеше да го открие. Но дотук няма как да стигне.

Ричър пак кимна и пристъпи до нея. Чекмеджето беше широко около шейсет сантиметра, дълбоко към четирийсет. Вътре имаше женско бельо. Пистолетът лежеше най-отгоре, върху някакви грижливо сгънати, ефирни и ароматни дрешки. С фалшивия седеф върху дръжката изглеждаше точно на място.

— Можеше само да посочиш къде е — каза той. — Нямаше нужда да отваряш.

Кармен помълча, после попита:

— Той ще поиска да спи с мен, нали?

Ричър не отговори.

— Бил е затворен година и половина — продължи тя. — Но аз ще му откажа.

Ричър мълчеше.

— Това е право на всяка жена, нали? Да откаже.

— Естествено — кимна той.

— Дори ако е омъжена?

— Да, в повечето страни.

Ново мълчание.

— Нейно право е и да се съгласи, нали?

— Точно така.

— На теб не бих отказала.

— Не съм те молил.

Тя помълча.

— В такъв случай може ли аз да те помоля?

Той я погледна в очите.

— Зависи от причината.

— Защото искам — каза тя. — Искам да бъда с теб.

— И още?

Тя сви рамене.

— И може би искам тайничко да отмъстя на Слуп. От сърце го желая.

Ричър мълчеше.

— Преди да се е прибрал — добави тя.

Мълчание.

— И защото Боби и без това си мисли, че го правим. Като ще ни обвиняват, поне да има защо.

Мълчание.

— Просто искам да се позабавлявам. Преди всичко да почне отново.

Мълчание.

— Без уловки. Не се опитвам да променя нещата. Решението ти, искам да кажа. За Слуп.

— Това не би променило нищо — кимна Ричър.

Тя се загледа настрани.

— Е, какъв е отговорът?

Той се вгледа в профила й. Лицето на Кармен не изразяваше нищо. Сякаш бе изчерпала всички други възможности и сега разчиташе единствено на инстинкта. В началото на военната му кариера, когато заплахата все още беше реална, хората често разговаряха какво биха направили, когато вражеските ракети излетят и се насочат към целите. На първо място, с огромна преднина, стоеше именно това чувство, което виждаше у нея. Универсален инстинкт. Тя бе чула последното предупреждение и в мозъка й отчаяно виеха сирени.

— Не — каза Ричър.

Кармен дълго мълча.

— Поне ще останеш ли с мен? — попита накрая тя.

* * *

Посред нощ екипът се премести на осемдесет километра по-близо до Пейкъс. Направиха го тайно, няколко часа след като платиха за втора нощувка в същия мотел. Това беше любимият метод на жената. Шест фалшиви имена, регистрации в два различни мотела — подобен хаос гарантираше тяхната сигурност.

Караха на изток по магистрала I–10, докато отминаха кръстовището с I–20. После продължиха към Форт Стоктън и не след дълго отпред се появи първата групичка мотели, обслужващи почивната паркова зона Балмориа. До истинската туристическа зона имаше още доста път, тъй че тия мотели бяха евтини и невзрачни. Нямаше да има нито луксозни мебели, нито обслужване по стаите. Но все пак бяха прилични, чисти и пълни с хора точно като тях. Именно това искаше жената. Тя беше същински хамелеон. Притежаваше вроден инстинкт за подходящото място. Избра втория мотел, който видяха, и прати ниския тъмнокос мъж да плати в брой за две стаи.

Неделното утро събуди Ричър върху канапето на Слуп Гриър. Прозорецът в спалнята гледаше на изток. Небето бе ясно, от нощните насекоми нямаше и следа. Чаршафите по леглото изглеждаха влажни и смачкани. Кармен не беше под тях. Ричър чу откъм банята шум на вода. Ухаеше на прясно кафе.

Стана от канапето и се разкърши. Прекрачи в спалнята. На пода видя роклята на Кармен. Отиде до прозореца и погледна навън. Никаква промяна. Небето вече трептеше от жега. Върна се във всекидневната. На малка маса в единия ъгъл имаше кафе машина. До нея видя две захлупени наобратно чаши и две лъжички, също като в хотел. Вратата на банята беше затворена. Шумът на водата не спираше. Ричър си наля чаша кафе и мина в будоара. Край стените имаше два големи гардероба, разположени един срещу друг. Всъщност не бяха гардероби, а дълги, дълбоки ниши с плъзгащи се врати от огледално стъкло.

Отвори левия гардероб. Оказа се нейният. Беше запълнен със закачалки, по които висяха рокли, блузи и панталони. Имаше рафт за обувки. Той затвори вратичката, завъртя се и отвори гардероба на Слуп. Вътре висяха десетина костюма и огромно количество джинси. По кедровите лавици се трупаха ризи и тениски, грижливо сгънати и прибрани в найлонови пликове. Отстрани висяха вратовръзки. Колани с причудливи катарами. Дълга редица от прашни обувки на пода. Обувките изглеждаха четирийсет и четвърти номер. Той прехвърли кафето в лявата си ръка, разгърна едно сако и потърси етикетчето. Сакото беше петдесет и втори размер. Подхождаше за човек с ръст около метър и осемдесет и пет, тегло малко под деветдесет килограма. Значи Слуп не беше особено едър. В никакъв случай не можеше да се нарече великан. Но беше с трийсет сантиметра по-висок от жена си и двойно по-тежък. Неравностойна двойка за бокс.

Върху купчина ризи лежеше лакирана дървена рамка със стъклото надолу. Ричър я обърна. Вътре имаше снимка върху картонена подложка. Видя трима младежи, някъде на половината път между юношеството и зрелостта. Седемнайсет — или осемнайсетгодишни. Стояха плътно един до друг, подпрени върху издутия калник на стара камионетка. Гледаха фотоапарата малко напрегнато, сякаш го бяха сложили върху някой камък и чакаха да щракне самоснимачката. Бяха изпълнени с радостно вълнение и младежка енергия. Целият живот се разстилаше пред тях с безграничните си възможности. Единият беше Хак Уокър — малко по-строен, малко по-мускулест и с доста повече коса. Другите двама вероятно бяха Ал Юджин и Слуп Гриър. Приятели от гимназията. Юджин беше пълничък и с една глава по-нисък от Слуп. Слуп изглеждаше като подмладено копие на Боби.

Водата в банята спря. Ричър остави снимката на мястото й и затвори гардероба. Върна се във всекидневната. След малко вратата на банята се отвори и Кармен излезе сред облак пара. Беше се омотала с две бели хавлии — едната около тялото, другата на главата като тюрбан. Ричър я гледаше и мълчеше. Нямаше представа какво да каже.

— Добро утро — прекъсна мълчанието Кармен.

— И на теб — отвърна той.

Тя размота тюрбана и тръсна коса. Кичурите провиснаха мокри и прави.

— Но всъщност не е добро, нали? Лошо утро.

— Май си права — съгласи се Ричър.

— Може би точно сега излиза от затвора.

Ричър погледна часовника си. Наближаваше седем.

— Още не, но всеки момент ще излезе.

— Изкъпи се, ако искаш — каза Кармен. — Аз отивам при Ели.

— Добре.

Ричър прекрачи в банята. Беше огромна и облицована с някаква имитация на мрамор в златисти тонове. Напомняше му за хотела във Вегас, където бе отседнал веднъж. Той използва тоалетната, изплакна си устата на мивката, смъкна потните дрехи и влезе в душ кабината. Тя също се оказа огромна, със стени от златисто стъкло. Отгоре висеше душ с диаметър една педя, а във всеки ъгъл отгоре имаше дюзи за допълнителни водни струи, насочени право към него. Щом завъртя крана, отекна страховит рев. Сетне го обгърна потоп от топла вода. Сякаш бе попаднал под Ниагарския водопад. Страничните дюзи почнаха да редуват студена и топла вода, от което грохотът стана непоносим. Ричър побърза да се насапуниса, изплакна пяната и спря водата.

Взе чиста кърпа от лавицата и се изсуши, доколкото бе възможно сред облаците пара. Препаса се с кърпата и излезе. Кармен тъкмо закопчаваше блузата си. Беше с бяла блуза и бял панталон. Златни бижута. От контраста кожата й изглеждаше тъмна, а косата й блестеше и вече почваше да се накъдря.

— Много си бърз — каза тя.

— Страхотен душ.

— Слуп го избра — обясни Кармен. — Ненавиждам тая чудесия. Пуска толкова много вода, че едва си поемам дъх.

Тя затвори гардероба и се завъртя пред огледалото.

— Добре изглеждаш — каза Ричър.

— Приличам ли ти на истинска мексиканка? — попита тя. — Както съм в бяло.

Той не отговори.

— За днес никакви джинси — добави Кармен. — Писна ми да се преструвам на селско момиче от Амарильо.

— Добре изглеждаш — повтори той.

— Още седем часа — каза тя. — Шест и половина, ако Хак кара бързо.

Ричър кимна.

— Отивам да потърся Боби.

Кармен се повдигна на пръсти и го целуна по бузата.

— Благодаря, че остана. Беше ми по-спокойно.

Ричър не отговори.

— Ела да закусим тримата — каза тя. — След двайсет минути.

После бавно излезе от стаята и отиде да събуди дъщеря си.

Ричър се облече и откри нов маршрут обратно към къщата. Мина през хол, който не бе виждал досега, и се озова във вестибюла с огледалото и пушките. Отвори входната врата и излезе на верандата. Отдясно слънцето едва се подаваше над хоризонта, хвърляйки резки утринни сенки. Целият двор изглеждаше осеян с буци и ями.

Той отиде до обора и влезе вътре. Жегата и миризмата бяха все тъй неприятни, а конете будни и неспокойни. Но чисти. Коритата им бяха пълни. Яслите също. Боби спеше в едно свободно отделение върху куп чиста слама.

— Стани да посрещнеш утрото, братле — подвикна Ричър.

Боби се размърда, седна и объркано завъртя глава. Чудеше се къде е попаднал. После си спомни и настръхна от злоба. Дрехите му бяха мръсни и облепени със сламки.

— Добре ли спа? — попита Ричър.

— Те ще се върнат скоро — каза Боби. — Как мислиш, какво ще стане тогава?

Ричър се усмихна.

— Питаш дали ще им кажа, че съм те накарал да изчистиш конюшнята и да спиш върху слама?

— Не можеш да им кажеш такова нещо.

— Да, май си прав — кимна Ричър. — Не мога. В такъв случай ти ли ще им кажеш?

Боби мълчеше. Ричър пак се усмихна.

— Така си и мислех. Сега стой тук до обяд. Тогава ще те пусна в къщата да се почистиш за голямото събитие.

— Ами закуска?

— Не ти се полага.

— Гладен съм.

— Яж от конската храна. Оказа се, че тук имало цял куп чували.

* * *

Ричър отиде в кухнята, където завари прислужницата да приготвя кафе. На печката се загряваше тиган.

— Палачинки — обясни тя. — Само толкова. За обяд ще искат масата да е отрупана, тъй че след малко почвам да готвя.

— Обичам палачинки — каза той.

Мина в сумрачната всекидневна и се ослуша за звуци откъм горния етаж. Ели и Кармен трябваше да се движат някъде там. Но не чу нищо. Опита се да състави мислено схема на сградата, но разположението беше прекалено объркано. Очевидно най-напред бяха построили обикновена селска къща, а сетне бяха изграждали нови пристройки в зависимост от потребностите. Без план и без съвместимост.

Прислужницата се зададе с чинии в ръцете. Четири чинии, четири комплекта прибори и четири салфетки.

— Сигурно ще закусваш тук — каза тя.

Ричър кимна.

— Да, но Боби няма да дойде. Той е в обора.

— Защо?

— Мисля, че един от конете се е разболял.

Прислужницата остави чиниите върху масата и подреди само три места.

— Значи ще трябва да му нося закуската — каза тя сприхаво.

— Аз ще я занеса — предложи Ричър. — Ти си заета.

Последва я в кухнята. Тя сложи върху чиния първите четири палачинки. Добави масло и кленов сироп. Ричър взе салфетка, уви в нея нож и вилица, вдигна чинията и излезе в горещото утро. Завари Боби на същото място — седнал върху сламата.

— Какво е това? — попита Боби.

— Закуска — каза Ричър. — Промених решението си. Защото и ти ще направиш нещо за мен.

— Тъй ли? Какво?

— Доколкото разбирам, ще има тържествен обяд по случай завръщането на Слуп.

Боби кимна.

— Така предполагам.

— Ти ще ме поканиш. От свое име. Все едно, че сме големи приятели.

— Приятели?

— Точно така. Ако не искаш да останеш без палачинки и от утре да ходиш с бастун.

Боби мълчеше.

— И на вечеря ще ме поканиш — каза Ричър. — Разбра ли?

— За бога, съпругът й се прибира! — възкликна Боби. — Всичко свърши, нали така?

— Малко прибързваш с изводите, Боби. Кармен не ме интересува особено. Просто искам да се добера до Слуп. Трябва да си поговорим.

— За какво?

— Ти си гледай своята работа, чу ли?

Боби сви рамене.

— Както кажеш.

Ричър му подаде чинията и отново тръгна към къщата.

Кармен и Ели седяха една до друга. Тази сутрин Ели носеше жълта памучна рокличка и косата й още беше влажна от душа.

— Днес се прибира татко — съобщи тя. — В момента пътува насам.

Ричър кимна.

— И аз така чух.

— Мислех, че ще е утре. А то било днес.

Кармен мълчеше и гледаше към стената. Прислужницата донесе поднос с палачинки. Сервира две за детето, три за Кармен и четири за Ричър. После взе отново подноса и се върна в кухнята.

— Мислех утре да не ходя на училище — каза Ели. — Може ли днес да си остана вкъщи?

Кармен не отговори.

— Мамо! Може ли да остана?

Кармен се завъртя и погледна Ричър, сякаш въпросът идваше от него. Лицето й беше безизразно. Напомни му за един познат, който бе отишъл на очен лекар. Човекът не виждаше добре ситния шрифт. Лекарят откри тумор в ретината и незабавно насрочи операция за отстраняване на окото. Сетне човекът просто седеше, знаейки, че утре ще влезе в болницата с две очи, а ще излезе само с едно. Тази увереност го съсипваше. Очакването. Ужасът. Така е много по-лошо, отколкото да те сполети мигновен инцидент със същия резултат.

— Мамо, може ли? — настоя Ели.

— Добре — каза Кармен. — Какво?

— Мамо, ти не слушаш. Развълнувана ли си?

— Да — каза Кармен.

— Значи може, така ли?

— Да — повтори Кармен.

Ели се нахвърли върху палачинките като прегладняла. Ричър също се зае със закуската, наблюдавайки Кармен. Тя не хапна нищо.

— Сега отивам да си видя понито — каза Ели.

Тя се смъкна от стола и изхвръкна от стаята като миниатюрна вихрушка. Ричър чу как входната врата се отвори и затвори, после изтропаха стъпалата на верандата. Докато той си дояждаше закуската, Кармен държеше вилицата във въздуха, сякаш я виждаше за пръв път и нямаше представа какво да прави с нея.

— Ще поговориш ли с него? — попита тя.

— Разбира се.

— Според мен той трябва да разбере, че вече знаят и други хора.

— Съгласен съм.

— Ще го гледаш ли? Докато разговаряте, искам да кажа.

— Сигурно — кимна Ричър.

— Добре. Така трябва. Защото имаш очи на стрелец. Може би като на Клей Алисън. Нека да ги види. Нека да разбере какво се задава.

— Вече говорихме за това — каза Ричър.

— Знам — отвърна Кармен.

После тя отиде сама някъде и Ричър се зае да убива времето. Чувстваше се като в очакване на въздушно нападение. Излезе на верандата и погледна на север към пътя. Проследи го с очи до края на червената ограда и по-нататък, до мястото, където изчезваше отвъд хоризонта. Утринният въздух все още бе ясен и над асфалта не трептяха миражи. Шосето приличаше на прашна панделка между варовиковата скала откъм запад и електрическите стълбове на изток.

Обърна се и седна на люлката. Веригите изпукаха от тежестта му. Ричър се извъртя настрани, с единия крак върху люлката, а другия на пода. Гледаше към портата на ранчото. После направи онова, което вършат повечето войници, докато чакат атака. Заспа.

Кармен го събуди след около час. Докосна рамото му, той отвори очи и я видя пред себе си. Беше се преоблякла с добре изгладени джинси и карирана риза. Носеше колан и ботуши от гущерова кожа. Косата й беше стегната зад тила. Ричър забеляза, че си е сложила бледорозова пудра и сини очни сенки.

— Размислих — каза тя. — Не искам да разговаряш с него. Все още не.

— Защо?

— Може да се озлоби. Ако разбере, че и други хора знаят.

— Досега не разсъждаше така.

— Отново обмислих всичко. Смятам, че ще е по-зле, ако започнем по този начин. Нека всичко да тръгне от мен. Поне в началото.

— Сигурна ли си?

Тя кимна.

— Нека първо да поговоря с него.

— Кога?

— Довечера. Утре ще ти кажа как е минало.

Ричър се завъртя и спусна крака на пода.

— До неотдавна беше съвсем сигурна, че утре ще си със счупен нос — каза той.

— Мисля, че така ще е по-добре — упорито отвърна Кармен.

— Защо си се преоблякла?

— Тия дрехи са по-подходящи — каза тя. — Не искам да го предизвиквам.

— Приличаш на селско момиче от Амарильо.

— Така му харесвам.

— Значи го предизвикваш, ако се облечеш както трябва?

Тя се намръщи. Отчаяна гримаса, помисли си Ричър.

— Не губи кураж, Кармен — каза той. — Бори се.

— Ще се боря. Довечера. Ще му кажа, че повече няма да го търпя.

Ричър мълчеше.

— Значи днес няма да разговаряш с него, нали?

Той се загледа настрани.

— Тия неща сама ги решаваш.

— Така ще е по-добре.

Тя отново влезе в къщата. Ричър се загледа на север. Седнал, виждаше само един-два километра от пътя. Жегата се засилваше и въздухът почваше да искри.

След още час Кармен пак го събуди. Беше със същите дрехи, но без грим.

— Смяташ, че греша — каза тя.

Той седна и разтри лицето си с длани, сякаш се миеше.

— Според мен ще е най-добре всичко да излезе наяве. Слуп трябва да разбере, че и други хора знаят. Не само аз, може би и близките му.

— Не мога да им кажа.

— Да, сигурно не можеш.

— Какво да правя тогава?

— Остави ме да поговоря с него.

— Не веднага. Така само ще стане по-зле. Обещай ми, че ще изчакаш.

Той кимна.

— Както решиш. Но искам и ти да ми обещаеш нещо, съгласна ли си? Поговори с него довечера. Непременно. И ако той ти посегне, бягай навън и крещи, докато събереш всичко живо. Крещи колкото сили имаш. Викай полицията. Викай за помощ. Това ще го смути. Ще промени схемата му на действие.

— Мислиш ли?

— Щом всички те чуят, няма как да се преструва, че нищо не е станало.

— Може да отрече. Ще каже, че съм сънувала кошмар.

— Но все пак ще му е ясно, че сме разбрали.

Тя мълчеше.

— Обещай ми, Кармен — настоя Ричър. — Иначе ще говоря с него още когато се върне.

— Добре, обещавам — каза тя след кратко колебание.

* * *

Ричър пак се отпусна назад с намерението да дремне още малко. Но вътрешният часовник му подсказваше, че времето наближава. Доколкото помнеше картите на Тексас, от окръг Ехо до Абилин имаше по-малко от седем часа път. Вероятно дори шест, когато зад волана седи окръжен прокурор, който е част от правната система и следователно няма причини да се бои от пътните полицаи.

Предположи, че наближава дванайсет, и погледна часовника си, за да провери. Беше дванайсет и една минута. Видя как Боби излезе от конюшнята и тръгна по пътеката покрай навеса за коли. Носеше празната чиния, мигаше от слънцето и пристъпваше вдървено. Прекоси двора и се изкачи на верандата. Не каза нищо. Влезе в къщата и затвори вратата зад себе си.

Около дванайсет и половина Ели бавно се зададе откъм оградите. Жълтата й рокличка беше изпоцапана е пръст и пясък. Косата също. Беше се изчервила от горещината.

— Прескачах препятствия — съобщи тя. — Представих си, че съм кон, и тичах и скачах с всичка сила.

— Ела тук — каза Ричър.

Тя застана до него и той изтупа с длан пясъка от рокличката.

— Май ще трябва пак да минеш през банята. Бягай да си измиеш косата.

— Защо?

— За да бъдеш красива, когато се прибере татко ти.

Ели се замисли напрегнато.

— Добре.

— И побързай.

Тя го погледна за миг, после се завъртя и изтича навътре.

В един без четвърт Боби излезе на верандата, вече изкъпан и облечен с чисти джинси и тениска. На краката му имаше ботуши от крокодилска кожа със сребърни връхчета. Отново носеше червена бейзболна шапка с козирката назад. Отстрани беше изписано: Дивизионно първенство 1999.

— Загубиха, нали? — подхвърли Ричър.

— Какво?

— „Тексаските рейнджъри“. През дивизионното първенство на 1999 година загубиха срещу „Янките“.

— И какво от това?

— Нищо, Боби.

После вратата пак се отвори. Ели и Кармен излязоха, хванати за ръка. Кармен все още беше облечена като селско момиче. Пак си бе сложила грим. Ели носеше същата жълта рокличка, само че грижливо изчеткана. Косата й беше влажна и вързана отзад с панделка. Кармен стискаше детето за ръката и леко залиташе, сякаш краката не я държаха.

Ричър стана и й направи знак да седне. Ели се изкатери до майка си. И тримата мълчаха. Ричър пристъпи до парапета на верандата и се загледа към пътя на север. Виждаше го чак до оная далечна точка, където електрическите стълбове се губеха в маранята. Може би десет километра. Може би петнайсет. Нямаше как да е сигурен.

Стоеше в плътната сянка на верандата, а светът пред него беше горещ и бял. Видя как далеч на хоризонта се появи облаче прах. То затрепка от маранята, увисна във въздуха и бавно се отклони наляво, сякаш лек пустинен ветрец го тласкаше към ранчото. Напомняше дълга, жълтеникава прашна опашка, която се издигаше и спадаше, лъкатушеше ту наляво, ту надясно покрай извивките на шосето. Постепенно се разтегли на цял километър и мина дълго време, преди да наближи дотолкова, че отпред да се различи отровнозеленият линкълн. Автомобилът се появи върху една извивка на пътя, затрептя в горещия въздух, продължи покрай бодливата тел и намали скоростта, когато достигна червената ограда. Изглеждаше прашен и очукан от дългия път. Пред портата удари спирачки и предницата се сниши към асфалта. После рязко зави. Прашният облак зад него продължи право на юг, сякаш се бе подлъгал от неочакваната маневра.

Раздаде се хрущене на камъчета, слънцето проблесна за миг върху предното стъкло, сетне Ричър ясно видя трите фигури в линкълна. Хак Уокър седеше зад волана. Ръсти Гриър беше отзад. А отпред вдясно седеше едър блед мъж с късо подстригана руса коса и простичка синя риза. Изпъваше шия и се оглеждаше с широка усмивка. Слуп Гриър се прибираше у дома.

Линкълнът спря до верандата, ресорите се отпуснаха и двигателят заглъхна. За момент всички вътре останаха неподвижни. Сетне вратите се отвориха, тримата излязоха навън и Боби и Ели изтрополиха по стъпалата към тях. Ричър се отдръпна от парапета. Кармен бавно стана, прекрачи напред и зае мястото му.

Слуп Гриър остави вратата отворена и се разкърши на слънцето, както се полага на всеки човек след шест часа път и година и половина зад решетките. Лицето и ръцете му бяха бледи, талията позакръглена от обилната затворническа храна и липсата на движение, но личеше, че е брат на Боби. Без съмнение. Имаше същата коса, същото лице, същите кости, същата стойка. Боби застана пред него, разпери ръце и го прегърна с всичка сила. Слуп отвърна на прегръдката и двамата заподскачаха, закрещяха и се заудряха по гърбовете като колежани, зърнали току-що някакъв велик подвиг на любимия си отбор.

Ели застина встрани от тях, сякаш се бе объркала от внезапната суматоха и шумотевица. Слуп пусна Боби, клекна и протегна ръце към нея. Ричър се обърна и погледна лицето на Кармен. Беше обтегнато и непроницаемо. Ели стоеше сред прашния двор, плаха и неподвижна, с юмруче в устата. После бързо пресметна нещо наум и се хвърли в прегръдката на Слуп. Той я подхвърли високо във въздуха и я сграбчи здраво. Затанцува в кръг. Кармен тихо изстена и извърна глава.

Слуп остави Ели на земята, вдигна очи към верандата и се усмихна победоносно. Зад него Боби разговаряше с майка си и Хак Уокър. Бяха се скупчили плътно един до друг зад колата. Слуп вдигна ръка и махна на жена си. Кармен отстъпи от парапета назад, в сянката.

— Може би все пак трябва да поговориш с него — прошепна тя.

— Крайно време е да решиш — отвърна шепнешком Ричър.

— Нека първо да видя как ще потръгне.

Тя въздъхна дълбоко, усмихна се насила и прекрачи към стъпалата. Пое ръцете на Слуп и се сгуши в прегръдката му. Целунаха се — не точно като брат и сестра, но и без особена страст. Зад колата Боби и майка му се бяха отделили от Хак и идваха към верандата. Боби изглеждаше разтревожен, а Ръсти си вееше с ръка и гледаше втренчено нагоре към Ричър.

— Чух, че Боби те е поканил на обяд — каза тя тихо, когато стъпи на верандата.

— Много любезно от негова страна — отвърна Ричър.

— Да, така е. Много любезно. Но днес обядът ще бъде в тесен семеен кръг.

— Тъй ли?

— Дори и Хак няма да остане — заяви Ръсти, сякаш това бе непоклатим довод.

Ричър премълча.

— Много съжалявам — добави тя. — Но прислужницата ще ти донесе обяд в спалното както винаги. Утре пак ще се съберете.

Ричър дълго мълча. После кимна.

— Добре. Не бих искал да се натрапвам.

Ръсти се усмихна. Боби не посмя да го погледне. Двамата влязоха вътре, а Ричър слезе на двора сред обедната жега. Беше горещо като в пещ. Останал сам до линкълна, Хак Уокър се готвеше да потегли.

— Как я караш на тоя пек? — попита той с лукава усмивка на политик.

— Ще оцелея — отвърна Ричър.

— Май ще има буря.

— Всички така казват.

— Ти беше Ричър, нали?

Ричър кимна.

— Доколкото виждам, всичко е минало добре в Абилин.

— Като по часовник — потвърди Хак. — Но съм уморен, повярвай ми. Тексас е ужасно голям щат. Понякога човек забравя. Можеш да караш с часове, без да стигнеш доникъде. Тъй че оставям тия добри хора да празнуват и бягам да се наспя. Скапан съм, между нас казано.

Ричър кимна отново.

— Сигурно пак ще се видим.

— Не забравяй да гласуваш през ноември — посъветва го Хак. — Ако може, за мен.

На лицето му се появи същата срамежлива усмивка както снощи. Той спря до вратата на колата, погледна Слуп и размаха ръка. Слуп се прицели в Хак с показалец и беззвучно сви устни, сякаш искаше да имитира изстрел. Хак се вмъкна в колата, форсира двигателя, направи завой на заден ход и подкара към портата. Пред шосето спря за секунда, после зави надясно, ускори и след малко Ричър видя как нов прашен облак се отдалечава на север.

После се обърна и видя Слуп да крачи през двора, хванал за ръце Ели и Кармен. Очите му бяха присвити като цепки заради яркото слънце. Кармен мълчеше, но Ели запълваше този пропуск. Тримата минаха покрай него в редица и се изкачиха по стъпалата. На входа спряха и Слуп извъртя рамо, за да пусне Ели пред себе си. Прекрачи прага след нея, сетне извъртя другото рамо, за да стори път и на Кармен. Вратата се затръшна толкова силно, че вдигна облаче прах от дъските на верандата.

През следващите три часа Ричър не видя никого освен прислужницата. Тя му донесе обяд в спалното, а един час по-късно се върна да вземе чинията. От време на време Ричър отиваше да погледне къщата през високото прозорче на банята, но така и не видя нищо. Вратата оставаше плътно затворена. Най-сетне, късно следобед, чу гласове зад конюшнята. Отиде натам и откри, че Слуп, Кармен и Ели са излезли да подишат чист въздух. Все още беше много горещо. Може би по-горещо от всеки друг път. Слуп изглеждаше неспокоен. Потеше се. Ровеше прашната земя с върха на обувката си. Кармен изглеждаше много нервна. Беше се изчервила. Може би от вълнение или от напрежение. А може и да се дължеше на ужасната жега. Но и не беше изключено да е изяла две-три плесници.

— Ели, хайде да видим как е понито — каза тя.

— Сутринта го видях, мамо — възрази детето.

Кармен протегна ръка.

— Но аз не съм. Хайде, ела пак да го видим.

Ели сякаш се озадачи за момент, после хвана ръката на майка си. Двете заобиколиха Слуп и тръгнаха към предната страна на конюшнята. В движение Кармен изви глава и произнесе беззвучно: Поговори с него. Слуп се обърна и хвърли поглед след тях. После се завъртя към Ричър, сякаш го виждаше за пръв път.

— Слуп Гриър — каза той и протегна ръка.

Отблизо изглеждаше досущ като Боби, само че състарен и помъдрял. Малко по-стар и може би много по-мъдър. В очите му се усещаше интелигентност. Не от най-приятната. Човек можеше без усилия да предположи, че в тия очи се таи и жестокост. Ричър стисна ръката му. Беше с едри кости, но мека. Ръка на бияч, не на боец.

— Джак Ричър — представи се той. — Как беше в затвора?

За част от секундата в очите проблесна изненада. Сетне мигновено я замени спокойствие. Добро самообладание, помисли си Ричър.

— Беше ужасно — отвърна Слуп. — Бил ли си вътре?

И бърза реакция.

— Да, само че от другата страна на решетките — каза Ричър.

Слуп кимна.

— Боби ми каза, че си бил ченге. А сега бродиш да търсиш работа.

— Налага ми се. Нямах богато татенце.

Слуп се поколеба за момент.

— Бил си военен, нали? В армията.

— Да, в армията.

— Никога не съм си падал по военните.

— И аз така предположих.

— Тъй ли? И защо?

— Ами чух, че си предпочел да платиш, за да не служиш.

Нов проблясък в очите, който изчезна също тъй бързо. Не е лесно да го раздразниш, помисли си Ричър. Но един престой зад решетките учи всекиго да крие чувствата по-надълбоко.

— А и сега се изложи — добави той. — Измъкна се по втория начин.

— Така ли смяташ?

Ричър кимна.

— Нали си чувал поговорката: щом не ти стиска, не се захващай.

— А пък ти си напуснал армията. Май и на теб не ти е стискало.

Ричър се усмихна. Благодаря за дебюта, помисли си той.

— Нямах избор. Между нас казано, изхвърлиха ме.

— Хайде бе! Защо?

— И аз наруших закона.

— Как?

— Един скапан полковник биеше жена си. Приятна млада жена. Онзи беше много потаен, вършеше всичко незабелязано. Нямаше как да го докажа. Но и не исках да му се размине. Нямаше да е редно. Защото не обичам мъже, които бият жените си. Една нощ го спипах насаме. Без свидетели. Сега е в инвалидна количка. Пие през сламка. И носи лигавник, за да не се цапа.

Слуп не отговори. Мълчеше тъй напрегнато, че вътрешните ъгълчета на очите му станаха тъмночервени. Обърнеш ли ми гръб сега, помисли си Ричър, значи признаваш всичко. Но Слуп стоеше, без да помръдва, и изцъклено гледаше в пустошта. После се опомни. Очите му отново се фокусираха. Не веднага, но и не твърде бавно. Умен тип.

— Е, сега съвестта ме мъчи по-малко — каза той. — Задето криех данъци. Защото можеха да попаднат и в твоя джоб.

— Не одобряваш ли?

— Да, не одобрявам.

— Кого точно?

— И двама ви — заяви Слуп. — И теб, и онзи полковник.

После му обърна гръб и се отдалечи.

Ричър се върна в спалното. Прислужницата му донесе вечеря и после се върна за чинията. Навън падна пълен мрак и нощните насекоми подхванаха налудничавите си песни. Ричър лежеше на леглото и се обливаше в пот. Температурата не мърдаше от трийсет и осем градуса. Отново се чуваха редки крясъци на койоти и пуми, от време на време край прозорците пляскаха прилепи.

После дочу леки стъпки по стълбището на спалното. Надигна се тъкмо навреме, за да види как Кармен влиза в помещението. Държеше ръка на гърдите си, сякаш беше задъхана, уплашена или и двете заедно.

— Слуп и Боби разговаряха — каза тя. — Цяла вечност.

— Той удари ли те? — попита Ричър.

Тя неволно вдигна ръка към бузата си.

— Не.

— Удари ли те?

Кармен извърна глава.

— Само веднъж. Не много силно.

— Трябваше да му строша ръцете.

— Той позвъни на шерифа.

— Кой?

— Слуп.

— Кога?

— Преди малко. Поговори с Боби, после се обади по телефона.

— За мен ли?

Кармен кимна.

— Иска да се махнеш.

— Не се тревожи — каза Ричър. — Шерифът няма да предприеме нищо.

— Така ли мислиш?

Ричър кимна.

— С него си изяснихме отношенията.

Кармен се поколеба.

— Сега трябва да се връщам. Той си мисли, че съм при Ели.

— Искаш ли да дойда и аз?

— Още не. Нека първо да поговоря с него.

— Не му позволявай да те удря, Кармен. Потрябвам ли ти, ела веднага. Или вдигни шум, разбрахме ли се? Крещи колкото сила имаш.

Тя започна да слиза надолу.

— Добре. Обещавам. Сигурен ли си за шерифа?

— Не бой се — каза Ричър. — Шерифът няма да си мръдне и пръста.

Но шерифът все пак си мръдна пръста. По-точно прехвърли проблема на щатската полиция. Ричър узна това деветдесет минути по-късно, когато патрулна кола на Тексаските рейнджъри зави под портата и дойде да го търси. Някой насочи полицаите към спалното. Ричър чу зад сградата шум на двигател и хрущене на гуми по прашния път. Стана от леглото, слезе долу и на последното стъпало попадна в лъча на прожектора, монтиран върху предния капак. Лъчът минаваше покрай неподвижните трактори и го обгръщаше в ослепително ярък конус. Вратите на колата се отвориха и отвътре излязоха двама рейнджъри.

Те не приличаха на шерифа. В нито едно отношение. Бяха от съвсем друга категория. Млади, стройни и опитни. И двамата бяха не много високи. Мускулести, но не прекалено. Къси военни прически. Безупречно чисти униформи. Единият беше сержант, другият — обикновен полицай. Вторият имаше латиноамерикански черти. Държеше пушка.

— Какво? — подвикна Ричър.

— Приближи се отпред до колата — отвърна сержантът.

Ричър леко разпери ръце и се приближи.

— Знаеш как да застанеш — каза сержантът.

Ричър опря длани в предния капак и се наведе. Ламарината бе нагрята от двигателя. Сержантът го претърси, докато колегата му стоеше отстрани, готов за стрелба.

— Добре, качвай се в колата — нареди сержантът.

— Каква е тази история? — попита Ричър, без да помръдне.

— Получихме молба да прекратим незаконно нахлуване в частна собственост.

— Не съм нахлул незаконно. Тук работя.

— Е, сигурно преди малко са те уволнили. Сега нарушаваш закона. И ние ще те отведем.

— С това ли се занимава щатската полиция?

— Според правилника трябва да помагаме на местните органи през почивните им дни или при тежки престъпления.

— Откога незаконното нахлуване стана тежко престъпление?

— Не е станало. Само че тукашният шериф почива в неделя.

Пеперудите бяха открили прожектора. Пърхаха около него, кацаха върху стъклото и отново излитаха, когато топлината на крушката ги прогонваше. Блъскаха се в дясната ръка на Ричър. Бяха сухи, крехки като хартия и учудващо тежки.

— Добре, напускам — каза той. — Ще тръгна по пътя.

— Това се нарича скитничество на общинска територия. Забранено е по тия места, особено нощем.

— Къде ще отидем тогава?

— Трябва да напуснеш областта. Ще те свалим в Пейкъс.

— Те ми дължат пари. Не съм взел заплата.

— Качвай се. Ще спрем до къщата.

Ричър се озърна наляво към рейнджъра. И човекът, и пушката изглеждаха готови за действие. Погледна надясно, към сержанта. Той бе сложил ръка върху дръжката на пистолета. В ума му изплуваха двамата братя Гриър, два варианта на едно и също лице — и двамата ухилени лукаво и победоносно. Но сетне видя не тях, а Ръсти да произнася: Шах и мат.

— Тук има проблем — каза той. — Единият син бие жена си. И положението ще се влошава. Той излезе от затвора едва тази сутрин.

— Подала ли е оплакване?

— Страхува се. Шерифът е свой човек, а тя — мексиканка от Калифорния.

— Без оплакване нищо не можем да направим.

Ричър се озърна към рейнджъра, който сви рамене и добави:

— Това е положението. Не ни ли кажат, нищо не можем да сторим.

— Добре, ето че ви казвам.

Рейнджърът поклати глава.

— Оплакването трябва да идва от жертвата.

— Качвай се в колата — нареди сержантът.

— Не сте длъжни да го правите.

— Напротив, длъжни сме.

— Трябва да бъда тук. Заради жената.

— Слушай, приятел, съобщиха ни, че си нахлул незаконно в чужда собственост. Значи за нас въпросът е само един: дали те искат тук, или не. А по всички личи, че не те искат.

— Жената иска да остана. Като неин телохранител.

— Неин ли е имотът?

— Не.

— Нает ли си от нея? Официално?

Ричър сви рамене.

— Може и така да се каже.

— Плаща ли ти? Можеш ли да покажеш договор?

Ричър не отговори.

— Хайде, качвай се.

— Тя е в опасност.

— Получим ли повикване, ще пристигнем веднага.

— Тя не може да се обади. А и да го стори, шерифът няма да ви предаде.

— В такъв случай нищо не можем да сторим. Качвай се.

Ричър мълчеше. Сержантът отвори задната врата. После се поколеба.

— Утре можеш да дойдеш пак — тихо каза той. — Законът не забранява човек да търси повторно работа на същото място.

Ричър пак се озърна към пушката. Беше модел „Итака“, с тежка, масивна цев, по-дебела от палеца му. Отново погледна пистолета на сержанта. Беше марка „Глок“, в стар кожен кобур. Ремъчето над дръжката можеше да се свали за около половин секунда.

— Сега обаче трябва да се качиш в колата.

Шах и мат.

— Добре — каза Ричър. — Но не съм доволен.

— Много рядко се случва да имаме доволни клиенти — отвърна сержантът.

Той положи длан върху темето на Ричър и го натисна към задната седалка. Вътре беше студено. Отпред имаше дебела телена мрежа. Вътрешните дръжки на двете врати бяха махнати. Но тяхно място имаше малки алуминиеви квадратчета. Седалката беше от изкуствена кожа. Из купето се носеше мирис на течност за дезинфекция и тежка сладникава воня, идваща от освежител за въздух с формата на борче, закачен за предното огледало. Над таблото беше монтиран радар, а от радиостанцията отдолу долитаха тихи, неясни гласове.

Сержантът и рейнджърът се настаниха отпред и подкараха към къщата. На верандата бе излязла цялата фамилия, с изключение на Ели. Стояха в редица край парапета — най-отпред Ръсти, след нея Боби, после Слуп и Кармен. Усмихваха се. Всички освен Кармен. Сержантът спря до стъпалата и свали страничното стъкло.

— Този човек казва, че му дължите пари — подвикна той.

За секунда настана мълчание. Чуваше се само песента на насекомите.

— Кажете му да ни съди — отвърна Боби.

Ричър се приведе напред към телената мрежа.

— Carmen! — извика той. — Si hay un problema, llama directamente a estos hombres!

Сержантът завъртя глава.

— Какво?

— Нищо.

— Е, какво ще правиш сега? — попита сержантът. — За парите, имам предвид.

— Няма значение — каза Ричър.

Сержантът отново вдигна стъклото и потегли към портата. Ричър изпъна шия и видя как всички се обръщат да го изпратят с погледи. Всички освен Кармен, която стоеше съвършено неподвижно и гледаше право напред, към мястото, където бе спряла преди малко колата. Сержантът зави надясно по пътя, а Ричър завъртя глава в другата посока и ги видя как един по един се прибират в къщата. После сержантът рязко увеличи скоростта и ранчото изчезна от поглед.

— Какво им извика? — попита той.

Ричър мълчеше. Вместо него отговори рейнджърът.

— Беше на испански. За жената. Означава: Кармен, ако имаш неприятности, повикай направо тези хора. Ужасен акцент.

Ричър продължаваше да мълчи.

Изминаха същите сто километра, по които бе пристигнал с белия кадилак — обратно към селцето около кръстопътя с училището на Кармен, бензиностанцията и старата закусвалня. През цялото време сержантът караше с около деветдесет километра и пътят отне час и пет минути. Когато пристигнаха, всичко беше затворено. Светеше само в две от къщите. После продължиха по отсечката, където Кармен бе гонила училищния автобус. И тримата мълчаха. Ричър се беше излегнал по дължината на седалката и гледаше в тъмното. След още двайсет минути път на север той видя завоя, където Кармен бе слязла от хълмовете. Сега не завиха по него. Просто продължиха напред, към магистралата и Пейкъс.

Но не стигнаха дотам. Получиха съобщението, когато до границата на областта оставаха около два километра. Час и трийсет и пет минути след началото на пътуването. Известието прозвуча лаконично и отегчено сред пращенето на силни смущения.

— Синя петица, Синя петица — изрече гласът на диспечерката.

Рейнджърът откачи микрофона, издърпа шнура и щракна бутона за включване.

— Синя петица слуша — каза той.

— Явете се незабавно в ранчо „Червената къща“, сто километра в южна посока от кръстопътя на Ехо-север. Получено съобщение за домашно насилие.

— Прието. Има ли повече данни за инцидента?

— Все още не, но вероятно е тежък.

— Ах, мамка му — изруга сержантът.

— Разбрано, потегляме. Край. — Рейнджърът остави микрофона и се обърна. — Значи те е разбрала. Май все пак акцентът ти не е чак толкова лош.

Ричър мълчеше. Сержантът извърна глава към него.

— Погледни откъм добрата страна, приятел. Сега можем да сторим нещо за нея.

— Аз те предупредих — каза Ричър. — И трябваше да ме изслушаш, по дяволите. Тъй че ако е пострадала зле, това си остава за твоя сметка, приятел.

Сержантът нямаше какво да отговори. Само удари спирачки и направи широк завой през цялото платно. Насочи колата обратно на юг и натисна газта. На правите отсечки вдигаше до сто и шейсет километра в час, на завоите намаляваше до сто и четирийсет. Не включи нито светлините, нито сирената. Не забавяше на кръстовищата. Нямаше смисъл. Шансовете да срещне някого по този път бяха по-малки, отколкото да спечели от лотарията.

Върнаха се точно два часа и трийсет минути след като бяха потеглили. Деветдесет и пет минути на север, петдесет и пет минути на юг. Първото, което видяха, беше старата кола на шерифа, зарязана насред двора с отворена врата и мигащи лампи. Сержантът закова спирачки плътно зад нея.

— Тоя пък какво търси тук? — промърмори той. — Нали му е почивният ден.

Не се виждаше жива душа. Рейнджърът отвори вратата. Сержантът изключи двигателя и направи същото.

— Пуснете ме — каза Ричър.

— Няма да стане, приятел — отвърна сержантът. — Седи си там.

Двамата излязоха и тръгнаха заедно към стъпалата на верандата. Изкачиха се. Минаха по дъските. Бутнаха вратата. Беше отворена. Влязоха вътре. Вратата се затвори зад тях. Ричър зачака. Пет минути. Седем. Десет. В колата стана топло. После горещо. Наоколо цареше тишина. Не се чуваше друг звук, освен пращенето на радиостанцията и жуженето на насекомите.

След около дванайсет минути рейнджърът излезе сам. Бавно се върна до колата, отвори дясната врата и се наведе да вземе микрофона.

— Тя добре ли е? — попита Ричър.

Онзи мрачно кимна.

— Добре е. Физически, искам да кажа. Но е загазила здравата.

— Защо?

— Защото излезе, че не той е нападнал нея. Точно обратното. Тя го застреляла. Мъртъв е. Току-що я арестувахме.

10

Рейнджърът включи микрофона и поръча да пратят подкрепление и линейка. После продиктува на диспечерката първоначален доклад. На два пъти спомена за огнестрелни рани и на три пъти — за убийство.

— Хей — подвикна му Ричър, — престани да го наричаш убийство по радиото.

— Защо?

— Защото е било самозащита. Той я биеше. Трябва да сме наясно от самото начало.

— Това не го решавам аз. Нито пък ти.

Ричър поклати глава.

— Напротив, точно ти го решаваш. Защото каквото кажеш сега, ще има значение в бъдеще. Набиеш ли в главите на хората, че е било убийство, значи й нахлузваш примката на шията. По-добре всички да знаят истината от самото начало.

— Нямам чак такова влияние.

— Имаш.

— Ти пък откъде знаеш какво влияние имам?

— Знам, защото преди време и аз бях като теб. Бях ченге в армията. Казвах на другите кое какво е. Знам как стават тия неща.

Рейнджърът мълчеше.

— Тя има дете — продължи Ричър. — Не го забравяй. Значи й трябва освобождаване под минимална гаранция, и то още тази нощ. Ти можеш да помогнеш в това отношение.

— Тя го застреля — отвърна рейнджърът. — Да е мислила преди това.

— Той я биеше. Било е самозащита.

Рейнджърът не каза нищо.

— Остави жената на мира. И без това толкова е изстрадала.

— Тя ли е страдала? Мъжът й лежи вътре мъртъв.

— Имай поне малко съчувствие. Сигурно знаеш какво й е.

— Защо? Каква връзка има между мен и нея?

Този път замълча Ричър.

— Мислиш, че трябва да си затварям очите, защото и двамата сме от мексикански произход?

— Няма да си затваряш очите — каза Ричър. — Просто ще бъдеш точен, това е. Тя се нуждае от твоята помощ.

Рейнджърът закачи микрофона.

— Сега ме обиждаш — каза той.

После измъкна глава навън и затръшна вратата. Отдалечи се към къщата. Изпълнен с угризения, Ричър се озърна през стъклото надясно, към скалистия пущинак на запад от ранчото. Знаех какво ще стане, помисли си той. Трябваше да я накарам да захвърли проклетия пистолет на платото. Или сам да свърша цялата работа.

Щатските ченгета останаха в къщата и Ричър не видя нищо до пристигането на подкреплението след повече от час. Полицейската кола бе съвсем същата. Зад волана седеше рейнджър, до него сержант. Само че този път рейнджърът беше бял, а сержантът мексиканец. Двамата излязоха и тръгнаха право към къщата. В душната нощ всичко отново бе стихнало. Чуваха се само далечните крясъци на животни, песните на щурците и пърхането на невидими криле. В къщата светнаха прозорци, после отново изгаснаха. След двайсет минути местният шериф си тръгна. Той излезе от къщата, бавно се спусна по стъпалата и отиде до колата си. Изглеждаше уморен и объркан. Ризата му тъмнееше от пот. Даде заден ход, заобиколи двата полицейски автомобила и се отдалечи.

След още час пристигна линейката. Светлините на покрива й бяха включени. Ричър видя червено пулсиращо сияние далеч на юг, после блеснаха ярки фарове и през портата се зададе ъгловат автомобил, боядисан в червено и златисто. Отстрани беше изписано: Пожарна команда „Президио“. Може би същата линейка, на която се беше обадил Били предишната вечер. Тя направи широк завой в двора и се приближи на заден ход до стъпалата. Санитарите излязоха лениво и се разкършиха в тъмното. Знаеха, че не ги търсят заради медицинските им способности.

Отвориха задната врата и измъкнаха носилка на колелца. Сержантът от втория екип излезе на верандата и ги въведе вътре. Ричър се потеше в колата. Беше задушно и горещо. Мислено проследи как санитарите вървят по вътрешните коридори към спалнята. Навеждат се над трупа. Вдигат го върху носилката. Подкарват я обратно. Нямаше да е много лесно. В къщата имаше тесни стълбища и много завои.

Но санитарите излязоха с максимална бързина и свалиха носилката по стъпалата на верандата. Слуп Гриър се бе превърнал в неподвижна маса с неясни очертания, покрита с бял чаршаф. Санитарите изравниха носилката със задната врата на линейката и я тласнаха напред. Колелцата се сгънаха, носилката хлътна вътре и санитарите затвориха вратата.

После се събраха на групичка с трима от полицаите. Обиденият рейнджър не се виждаше. Сигурно пазеше Кармен някъде в къщата. Трите ченгета на двора изглеждаха отпуснати и лениви. Напрежението отслабваше. Работата им бе свършила. Сега просто стояха замаяни и може би малко разочаровани, както често става с ченгетата, когато си мислят, че е трябвало да предотвратят престъплението. Ричър знаеше много добре как се чувстват.

Побъбриха две-три минути, после санитарите се качиха в кабината и линейката заподскача към портата по неравния двор. Спря за секунда, после зави надясно и бавно пое на север. Ченгетата гледаха след нея, докато изчезна, сетне едновременно се обърнаха и влязоха в къщата. Пет минути по-късно отново излязоха — този път и четиримата заедно с Кармен.

Тя беше със същите джинси и блуза. Мократа й коса падаше по раменете на тежки кичури. Ръцете й бяха оковани в белезници зад гърба. Крачеше с наведена глава. По бледото й лице се стичаше пот, очите й бяха безизразни. Ченгетата от втория екип я държаха за лактите. Свалиха я по стъпалата много бавно и тромаво — групичка от трима души, стъпващи нестройно. Долу спряха, прегрупираха се и поведоха Кармен към колата си. Рейнджърът отвори задната врата, а сержантът сложи ръка върху главата на арестуваната и я натисна надолу. Тя не оказа съпротива. Беше напълно пасивна. Ричър я видя как се измества настрани върху седалката, объркана и непохватна, с ръце зад гърба. После вдигна краката си от земята. Беше изпънала пръсти и внезапно придоби елегантен вид. Рейнджърът изчака малко, сетне затвори вратата. В същия момент Ръсти и Боби излязоха на верандата да видят как ще я откарат.

Косата на Ръсти стърчеше на всички страни, сякаш току-що бе станала от леглото. Беше облечена с къс пеньоар от бял сатен, който лъщеше под светлината на лампите. Краката отдолу изглеждаха също тъй бели. Боби вървеше зад нея. Беше бос, по джинси и тениска. Двамата се притиснаха до парапета. Лицата им бяха еднакво бледи и зашеметени, с широко разтворени, изцъклени очи.

Полицаите от втория екип се качиха в колата си и включиха двигателя. Другите двама се настаниха пред Ричър. Изчакаха предната кола да потегли и я последваха през портата. Ричър изви глава и видя как Ръсти и Боби протягат шии над парапета. Колите спряха за миг, после завиха на север една след друга и увеличиха скоростта. Ричър пак погледна назад и последното, което видя, бе как Ели излиза с несигурни стъпки на верандата. Беше с пижамата на зайчета, стискаше в лявата си ръка плюшено мече и хапеше юмручето на дясната.

* * *

След един-два километра в колата отново стана прохладно. В телената мрежа пред Ричър имаше малък правоъгълен отвор. Ако седнеше по средата и наведеше глава, можеше да вижда през предното стъкло, между радара и горното огледало. Сякаш гледаше кадри от филм. Колата отпред се полюшваше в лъчите на фаровете — близка, ярка и нереална сред околния прашен и непрогледен мрак. Кармен не се виждаше. Вероятно седеше отпусната и полицейските лампи, прибрани на поставката до задното стъкло, закриваха главата й.

— Къде я водят? — попита Ричър.

Сержантът се размърда на седалката и след стотина метра отговори:

— В Пейкъс. В окръжния затвор.

— Но това тук е Ехо, а не Пейкъс — възрази Ричър.

— В окръг Ехо има всичко на всичко сто и петдесет жители. Да не мислиш, че някой ще им организира отделна съдебна система? Със затвори, съдилища и тъй нататък.

— Тогава как действа системата?

— Пейкъс поема нещата, така действа. За всички малки окръзи наоколо. Цялата административна дейност.

Ричър помълча, после каза:

— Е, това представлява много сериозен проблем.

— Защо?

— Защото Хак Уокър е окръжен прокурор в Пейкъс. И стар приятел на Слуп Гриър. Значи ще трябва да предяви обвинение на човека, който е застрелял неговия приятел.

— Боиш се от конфликт на интереси?

— А ти не се ли боиш?

— Не особено — каза сержантът. — Познавам Хак Уокър. Той не е глупав. Усети ли, че някой адвокат се кани да го обвини в предубеденост, ще пасува. Няма друг начин. Ще си направи… как беше думата? Отход?

— Ще си направи отвод — поправи го Ричър.

— Точно така. Ще прехвърли делото на някой помощник. Всъщност и двамата му заместници са жени. Сигурно ще проявят съчувствие към теорията за самоотбраната.

— Няма нужда от съчувствие — каза Ричър. — Всичко е ясно като бял ден.

— А през ноември Хак ще се кандидатира за съдия — продължи сержантът. — Имай го предвид. В Пейкъс доста от гласоподавателите са мексиканци. Той не би позволил да се случи нещо, чрез което нейният адвокат да го изложи пред пресата. Тъй че всъщност жената има късмет. Мексиканка застрелва бял мъж в Пейкъс, а я съди заместничка на окръжния прокурор в Пейкъс. Какво по-добро?

— Тя е от Калифорния — каза Ричър. — Не е мексиканка.

— Но прилича на мексиканка — отвърна сержантът. — Това е важното за човек, който ще се явява на избори в нашата област.

Двете полицейски коли се движеха плътно една зад друга. Догониха и задминаха линейката малко преди кръстопътя с училището, бензиностанцията и закусвалнята. Оставиха я да пъпли мудно на север след тях.

— И моргата е в Пейкъс — обясни сержантът. — Доколкото знам, една от най-старите обществени служби в града. Трябвала им е от самото начало. Такъв бил животът.

Ричър кимна зад него.

— Да, Кармен ми каза. Същинско градче от Дивия запад.

— Ще останеш ли?

— Мисля, че да. Трябва да проверя дали всичко е наред с нея. Тя ми каза, че в града имало музей. И други забележителности. Нечий гроб.

— На Клей Алисън — каза сержантът. — Някакъв стрелец от едно време.

— Убивал само онези, които заслужавали смърт.

Сержантът го погледна в огледалото и кимна.

— Прилича на нейното положение, нали? Би могла да го нарече „защитата на Клей Алисън“.

— Защо не? — каза Ричър. — Както и да го погледнеш, било си е убийство при самозащита.

Сержантът не отговори.

— Би трябвало да я освободят под гаранция — добави Ричър. — Тя има дете. Трябва да я освободят още утре.

Сержантът пак се озърна към огледалото.

— Може и да не стане утре. В края на краищата има застрелян човек. Кой й е адвокат?

— Няма адвокат.

— А има ли пари да си наеме?

— Не.

— Ах, мамка му — изруга сержантът.

— Какво? — попита Ричър.

— На колко години е хлапето?

— На шест и половина.

Сержантът се умълча.

— Какво? — повтори Ричър.

— Това, че е без адвокат, не е никак добре. Детето ще стане на седем и половина, преди да насрочат заседание за освобождаване под гаранция.

— Но ще й бъде определен адвокат, нали така?

— Естествено, пише го в конституцията. Само че кога? Това тук е Тексас.

— Не ти ли пращат адвокат веднага щом го поискаш?

— Не, не веднага. Първо чакаш много дълго. Получаваш адвокат, когато ти предявят обвинение. И нашият стар Хак ще се отърве от дребните си проблеми точно по този начин, нали така? Просто я вкарва на топло и забравя за нея. Глупак ще е, ако не го стори. Тя няма адвокат, тъй че кой ще узнае? Може и до Коледа да не се наканят да предявят обвинение. Дотогава старият Хак вероятно вече няма да е прокурор, а съдия. Минало-заминало. Никакъв конфликт на интереси. Освен ако делото пак стигне до него, при което, така или иначе, ще трябва да си направи отход.

— Да си направи отвод.

— Така, де. Важното е, че липсата на адвокат променя всичко.

Рейнджърът на предната седалка се обърна и проговори за пръв път от един час насам.

— Видя ли? Нямаше значение какво говоря по радиостанцията.

— Тъй че недей да си губиш времето по музеи — добави сержантът. — Ако искаш да й помогнеш, намери адвокат. Търси под дърво и камък.

През останалия път до окръг Пейкъс мълчаха и тримата. Прекосиха междущатска магистрала 10 и последваха предната кола през мрачната пустош чак до магистрала 20, на около сто и петдесет километра от мястото, където преди шейсет часа Ричър бе слязъл от кадилака на Кармен. Сержантът намали скоростта и остави колегите си да изчезнат напред в тъмнината. Натисна спирачките и отби встрани на стотина метра преди кръстопътя.

— От тук отново сме на патрулна служба — каза той. — Време е да те пуснем.

— Не може ли да ме откарате до затвора?

— Няма да те караме в затвора. Нищо не си направил. А ние не сме таксиметрова служба.

— Добре де, къде сме сега?

Сержантът посочи право напред.

— Там е центърът на Пейкъс. Още около три километра.

— А затворът къде е?

— На кръстопътя преди железопътната линия. В сутерена на сградата на съда.

Сержантът излезе от колата и се протегна. После мина отзад и с подчертано галантен жест отвори задната врата. Ричър първо измъкна крака навън, след това се изправи. Все още беше горещо. В мъгливото небе не се виждаха звезди. По надлеза на магистралата прелитаха самотни коли — толкова нарядко, че след всяко минаване наставаше пълна тишина. В песъчливата почва край пътя впиваха корени дребни пустинни храсти и посърнали треви. Между тях фаровете осветяваха смачкани кутии от бира.

— И умната отсега нататък — каза сержантът.

Той отново седна вътре и затръшна вратата. Гумите изхрущяха по пясъка, после колата излезе на асфалта, зави надясно по детелината и се изкачи на магистралата. Ричър стоеше и гледаше как червените светлинки изчезват на изток. После мина под надлеза и продължи на север към неоновото сияние на Пейкъс.

Движеше се през островчета от светлина покрай мотели, които с отдалечаването от магистралата ставаха все по-елегантни и по-скъпи. После мина покрай зоната за родео, отделена от улицата с големи плакати за представленията преди месец. През юли има родео, бе казала Кармен, но за тази година го изпуснахте. Вървеше по платното, защото тротоарите бяха заети от дълги сергии. Всички бяха празни, но в горещия нощен въздух се носеше мирис на пъпеши. В цял Тексас няма по-сладки пъпеши, бе казала Кармен. Следователно няма и в целия свят, както смятат местните жители. Навярно един час преди разсъмване щяха да заприиждат раздрънкани камионетки, всяка понесла товар зрели плодове от градините — може би напръскани с вода от напоителните канали, за да изглеждат росни, свежи и апетитни. Може би в очуканите кабини щяха да седят цели семейства, готови да разтоварят и да продават цял ден, за да узнаят дали зимата им ще бъде добра или лоша, сита или гладна. Но всъщност Ричър не знаеше почти нищо за земеделието. Всичките му представи идваха от филмите. Реалността можеше да се окаже съвсем различна. Например да получават държавни субсидии или подкрепа от големите корпорации.

След пазара за пъпеши имаше две заведения — пицария и магазинче за понички. И двете бяха заключени и тъмни. Нормално — беше неделя посред нощ и наоколо нямаше жива душа. След малко отпред се появи кръстовище с табела, оповестяваща, че музеят е точно отсреща. А преди завоя отдясно се намираше сградата на съда. Изглеждаше хубава постройка, но Ричър не си направи труда да я огледа. Само заобиколи да хвърли поглед отзад. Досега не бе виждал затвор с вход откъм улицата. Отзад наистина имаше врата към сутерена с две циментови стъпала. Имаше и паркинг с прашен четирицилиндров шевролет в единия ъгъл. Беше ограден с бодлива тел, а наоколо висяха табели, че е само за служебни лица и колите на нарушителите ще бъдат отстранявани. По коловете на оградата мъждукаха жълтеникави крушки. Около всяка от тях мълчаливо се виеха облаци насекоми. Асфалтът под краката му все още беше горещ. Нямаше ветрец да го разхлади. Вратата на затвора беше от очукана стомана, върху която едва се разчиташе избелял надпис: Вход забранен. Отгоре висеше малка видеокамера с червена лампичка над обектива.

Ричър слезе по стъпалата и удари вратата с юмрук. После отстъпи назад, за да е пред обектива на камерата. Дълго време не се случи нищо. Прекрачи напред и почука още веднъж. Ключалката щракна и на прага се появи жена с униформа на съдебен пристав. Беше бяла, около петдесетгодишна, с боядисана пепеляворуса коса. На широкия й колан висеше цял арсенал — пистолет, палка и флакон със сълзлив газ. Беше едра и тромава, но изглеждаше съвсем бодра.

— Да? — изрече тя.

— Има ли тук жена на име Кармен Гриър?

— Да.

— Може ли да я видя?

— Не.

— Дори за минутка?

— Дори за минутка…

— А кога ще може?

— Роднина ли сте?

— Приятел.

— Не сте адвокат, нали?

— Не съм.

— Тогава в събота — каза жената. — Свижданията са в събота от два до четири.

Почти цяла седмица.

— Може ли да ми го запишете? — помоли той. Искаше да влезе вътре. — И ако може, да ми дадете списък какво е разрешено да се носи.

Жената сви рамене, завъртя се и влезе. Ричър я последва в сухия мразовит въздух, долитащ откъм климатика, който бе включен на пълна мощност. Попадна в малка приемна. По средата имаше високо бюро, като катедра. Или като бариера. Върху задната стена висеше дървено табло с множество отделения. В едно от тях Ричър видя колана на Кармен от гущерова кожа. До него лежеше найлоново пликче с фалшивия пръстен. Отдясно имаше решетеста врата. Зад нея започваше коридор, облицован с керамични плочки.

— Как е тя? — попита Ричър.

Жената отново сви рамене.

— Не е много щастлива.

— Защо?

— Най-вече заради пълната проверка. Съдра се да пищи. Но правилникът си е правилник. Да не мисли, че на мен ми е много приятно да й бъркам по дупките?

Тя посегна към купчинка отпечатани листовки и взе най-горната. Плъзна я по бюрото към него.

— Събота от два до четири, както ти казах. Не носи нищо извън списъка, иначе няма да те пуснем.

— Къде е кабинетът на окръжния прокурор?

Жената посочи към тавана.

— На втория етаж. Влиза се отпред.

— Кога отварят?

— Около осем и половина.

— Има ли наоколо бюра за осигуряване на гаранция?

Тя се усмихна.

— Че къде си видял съд без тях? На кръстопътя завий наляво.

— Ами адвокати?

— Евтини или скъпи?

— Безплатни.

Жената се усмихна отново.

— На същата улица. Там друго няма, само бюра за гаранции и обществени адвокати.

— Няма ли начин все пак да я видя?

— В събота ще я гледаш колкото ти душа иска.

— А сега? Поне за минутка?

— Няма начин.

— Тя има дъщеря — каза Ричър ни в клин, ни в ръкав.

— Жалко за детето.

— А вие кога ще я видите?

— Иска или не иска, на всеки петнайсет минути. Пазим я от самоубийство, макар че не ми изглежда такава. Онези лесно се разпознават. А тя е костелив орех. По мое мнение. Но правилата са си правила, нали така?

— Предайте й, че Ричър е идвал.

— Кой?

— Ричър. Кажете й, че ще бъда наблизо.

Жената кимна, сякаш бе виждала какво ли не. И навярно си беше точно така.

— Сигурно ще подскача от радост — каза тя.

После Ричър се върна към редицата мотели и докато вървеше, си спомни колко често дежуреше по затворите в началото на своята кариера. Много му се искаше да може да каже с ръка на сърцето, че е бил по-приветлив от тази жена.

Наложи се да върви обратно почти до магистралата, преди цените да паднат под трийсет долара. Най-сетне избра един мотел, събуди дежурния и получи ключ за стая близо до дъното на коридора. Мебелите бяха стари, избелели и пропити с мръсотия, която подсказваше, че персоналът не е от най-старателните. Дюшекът беше на буци, въздухът застоял и горещ, сякаш пестяха електричество, изключвайки климатика, когато стаята е свободна. Но все пак ставаше за спане. Един бивш военен има много предимства — между тях и това, че е готов да спи почти навсякъде. Винаги може да си припомни и по-лоши места.

Спа неспокойно до седем сутринта, изкъпа се със студена вода, която всъщност беше топла, и излезе да закуси в заведението за понички. То вече беше отворено и рекламата отпред обявяваше, че поничките са с тексаски размери. Наистина се оказаха по-големи от обичайното, но и по-скъпи. Ричър изяде две и изпи три чаши кафе. После отиде да търси дрехи. Откакто приключи кратката му авантюра като собственик на къща, отново се бе върнал към старата практика да купува евтини дрехи и да ги изхвърля, когато се замърсят. Процедурата му допадаше. Спасяваше го от досадата на установените навици.

Откри евтин магазин, който бе отворил още преди час. Вътре продаваха какво ли не — от пакети евтина тоалетна хартия до работни ботуши. На един рафт намери памучни панталони с отрязани етикети. Може би бяха дефектни. Или пък крадени. Откри подходящия размер и добави риза от тънък плат в тютюнев цвят. Беше скроена свободно, като за турист на Хаваите, но не биеше на очи и струваше по-евтино от тексаска поничка. Намери и бельо. В магазина нямаше пробна. Не беше от тази категория. Ричър уговори продавача да го пусне в служебната тоалетна. Облече новите дрехи и прехвърли вещите си в джобовете им. Все още не бе изхвърлил осемте гилзи от пистолета на Кармен и те задрънчаха в шепата му като дребни монети. Подхвърли ги на длан, сетне ги пъхна в джоба на новите панталони.

Смачка старите дрехи на топка и ги пъхна в кофата за боклук. Върна се на касата и плати трийсет долара. Щеше да изкара така около три дни. Десет долара дневно само за дрехи изглеждат доста, ако не си направиш сметката, че една перална машина струва четиристотин, сушилнята още триста, а мазето, където да ги сложиш, трябва да се намира в къща, която струва поне сто бона, плюс още десет-двайсет всяка година за поддръжка, данъци, застраховка и прочие глупости. В сравнение с всичко това десетте долара дневно изведнъж се оказват истинска дреболия.

Излезе на тротоара, подпря се на стената под навеса на някакъв магазин и зачака да стане осем часа. Предполагаше, че приставите се сменят в осем. Би било нормално. И наистина, в осем и пет видя едрата жена да напуска паркинга с прашния четирицилиндров шевролет. Тя зави наляво и мина покрай него. Ричър прекоси улицата и отново заобиколи сградата на съда. Ако нощната смяна не желае да ти помогне, опитай с дневната. Нощните служители винаги са по-груби. Рядко се срещат с хора, началството не ги навестява много-много и накрая си въобразяват, че те командват.

Дневният служител обаче се оказа същата стока. Беше мъж, малко по-млад и не толкова пълен, но по всичко останало приличаше на колежката си. Разговорът се повтори почти буквално. Може ли да я видя? Не. А кога ще може? В събота. Тя добре ли е? Доколкото може да се очаква. Репликите сякаш излизаха от устата на предпазлив лекар в интензивното отделение. Приставът потвърди, че само адвокатите имат право на неограничен контакт със задържаните. Ричър сви рамене, върна се горе по стъпалата и тръгна да търси адвокат.

Беше естествено след снощните събития червената къща да е унила и тиха. И обезлюдена, което идеално подхождаше на плановете на убийците. От работниците нямаше и следа, високият тип беше напуснал, Кармен Гриър също. Оставаха само старицата, вторият син и внучката. Общо трима. Беше понеделник, но хлапето не отиде на училище. Автобусът мина, изчака малко и продължи. Момиченцето се мотаеше насам-натам, влизаше и излизаше от конюшнята. Изглеждаше объркано и неспокойно. Както и другите двама. Това облекчаваше наблюдението. И ги правеше по-удобни мишени.

Двамата мъже бяха избрали добро прикритие зад една скала срещу портата, около пет-шест метра по-високо от пътя. От това място виждаха всичко. Жената ги бе оставила на стотина метра северно от къщата, след което бе потеглила обратно към Пейкъс.

— Кога ще го направим? — бяха попитали те, преди да се разделят.

— Когато аз кажа — бе отвърнала тя.

На кръстовището в центъра на Пейкъс Ричър зави наляво и тръгна по улицата покрай железопътната линия. Отмина автогарата и стигна до уличка, заета изцяло от лихварски бюра за осигуряване на гаранция и кантори за безплатни правни услуги. Зад широките прозорци на адвокатските кантори се виждаха редици бюра с по един стол за посетителите пред всяко от тях. Всички бяха грозни, мръсни и разхвърляни, с купища папки по бюрата и безброй листчета, лепнати по стените. Още в осем и двайсет вътре кипеше трескава дейност. Из чакалните се трупаха групички търпеливи хора; на столовете пред бюрата седяха тревожни клиенти. Някои бяха сами, но повечето идваха с целите си семейства, понякога дори и с малки деца. Всички приличаха на мексиканци. Някои от адвокатите също, но като цяло служителите представляваха пъстра смес. Мъже и жени, млади и стари, обнадеждени и отчаяни. Единствената им обща черта бе, че всички изглеждаха напрегнати до краен предел.

Ричър избра единствената кантора, където видя свободен стол. Кантората се намираше приблизително в средата на улицата, столът беше в дъното на салона, а зад бюрото седеше млада бяла жена на около двайсет и пет години с късо подстригана черна коса. Имаше хубав тен, беше само по къса бяла блузка, а върху облегалката на стола висеше кожено яке. Две грамадни камари папки почти закриваха адвокатката. Тя говореше по телефона и сякаш се канеше да заплаче.

Ричър пристъпи пред нея и изчака да му посочи стола. Не получи покана, но все пак седна. Тя го погледна бегло и извърна глава. Продължи разговора. Имаше тъмни очи и бели зъби. Говореше бавно на испански с акцент от Източното крайбрежие. Не владееше много добре езика, тъй че Ричър схващаше почти всичко. Да, спечелихме, каза жената. После добави: Само че той не иска да плати. Просто не иска. Отказва. От време на време млъкваше и изчакваше отговора отсреща. След това повтаряше същото. Спечелихме, но той не иска да плати. И пак слушаше. Навярно я питаха: какво ще правим сега, защото тя казваше: отново ще се обърнем към съда за принудително изпълнение. Следващият въпрос без съмнение беше: Колко време ще трае? Жената замълча, въздъхна и отговори: Година. Може би две. Ричър усети как отсреща настана тишина и се вгледа в лицето на жената. Беше разстроена, смутена и унизена. Мигаше, за да не заплаче от безсилна ярост. После каза: llamare de nuevo mas tarde, и затвори. Ще се обадя по-късно.

След това извърна лице напред, затвори очи и задиша дълбоко през носа. Вдишване-издишване, вдишване-издишване. Отпусна длани върху бюрото. Повтори дихателното упражнение. Може би в юридическия факултет ги учеха да се овладяват по този начин. Но упражнението явно не й помогна. Тя отвори очи, прибра в чекмеджето някакви документи и впери поглед в Ричър между двете купчини папки.

— Проблеми ли имате? — попита той.

Тя сви рамене и същевременно кимна. Недвусмислен израз на отчаяние.

— Да спечелиш делото е само половината работа — каза тя. — Понякога и по-малко, повярвайте.

— Какво стана?

Жената поклати глава.

— Няма защо да го обсъждаме.

— Някой не иска да плаща, така ли?

Адвокатката повтори същия жест на безнадеждност.

— Един богат фермер — каза тя. — Блъснал се в камионетката на моя клиент. Ранил него, жена му и двете му деца. Било рано сутрин. Връщал се от гости пиян. Те отивали на пазара. Било време за прибиране на реколтата. Попаднали в болница и загубили всичко.

— Пъпеши?

— Не, чушки. Цялата реколта изгнила на корен. Заведохме дело и спечелихме двайсет хиляди долара. Но човекът не иска да плати. Просто отказва. Протака. Надява се гладът да ги прогони обратно в Мексико. И ще успее, защото ако пак заведем дело, ще загубим поне още една година, а те не могат да затягат колана толкова дълго, нали?

— Нямат ли застраховка?

— Застраховките са скъпи. Тези хора едва свързват двата края. Можехме само да подадем иск срещу фермера. Доказателствата бяха солидни, добре ги подплатихме и спечелихме. Но онзи проклет дъртак само си трае и се подхилква.

— Лоша работа — каза Ричър.

— Невероятно — възкликна жената. — Нямате представа какво преживяват тия хора. Семейството, за което говоря, е загубило най-големия си син. Граничният патрул го застрелял.

— Така ли?

Тя кимна.

— Преди дванайсет години. Минали нелегално границата. Дали всичките си спестявания на някакъв човек, за да ги прехвърли тук, а той просто ги зарязал в пустинята. Без храна, без вода. Денем се криели, нощем вървели на север, а патрулът ги преследвал в тъмното. Така убили момчето им. Те го погребали и продължили.

— Не е ли имало разследване?

— Шегувате ли се? Те били нелегални емигранти. Нищо не можели да предприемат. А и не са били само те. Всички могат да ви разкажат подобни истории. Днес, след емиграционната амнистия, вече са местни жители, мъчим се да ги накараме да вярват в закона и вижте какво става. Чувствам се като последна глупачка.

— Вината не е ваша.

— Моя е. Трябваше да знам от самото начало. Вярвайте в нас, така им казах. — Тя отново замълча и се опита да се овладее. След малко добави: — Така или иначе…

Не довърши и извърна глава. Изглеждаше приятна жена. Беше много горещо. В кантората имаше само един климатик, монтиран на прозорчето над вратата — голям, стар и очукан. Напъваше се, но без особен успех.

— Така или иначе… — повтори адвокатката. Погледна го. — С какво мога да ви помогна?

— Не на мен — уточни Ричър. — На една моя позната.

— Адвокат ли й трябва?

— Застреля мъжа си. Той я биеше.

— Кога?

— Снощи. Сега е отсреща, в затвора.

— Той мъртъв ли е?

Ричър кимна.

— Умря на място.

Раменете й се отпуснаха. Тя отвори едно чекмедже и извади бележник.

— Как ти е името?

— Моето ли?

— С теб разговарям в момента.

— Ричър. А твоето?

Тя записа в бележника: Ричър. След това отговори:

— Алис. Алис Аманда Арон.

— Би трябвало да се заемеш с частна практика. Сигурно ще си първа в справочниците.

Тя се усмихна едва-едва.

— Някой ден и това ще стане. Засега съм сключила петгодишна сделка със съвестта си.

— Изплащаш стари дългове, така ли?

— Изкупвам — поправи го тя. — Изкупвам късмета си. Че завърших Харвард. Че съм родена в семейство, за което двайсет хиляди долара са месечните разходи по апартамента на Парк Авеню, а не въпрос на оцеляване през тексаската зима.

— Браво, Алис — каза Ричър.

— Хайде, разкажи ми за приятелката си.

— Тя е от мексикански произход, а съпругът й беше бял. Казва се Кармен Гриър. Беше омъжена за Слуп Гриър.

— Слуп ли?

— Точно така.

— Добре — каза Алис и си записа името.

— От година и половина насам побоищата престанаха, защото той беше в затвора заради укриване на данъци. Вчера излезе, всичко почна отново и тя го застреля.

— Ясно.

— Трудно ще се намерят доказателства и свидетели. Той я биеше тайно.

— Наранявания?

— Доста тежки. Но тя ги представяше винаги като злополуки при езда.

— Езда ли?

— Казваше, че е паднала от коня.

— Защо?

Ричър сви рамене.

— Не знам. Семейни условности, заплахи, срам, страх, може би притеснение.

— Но със сигурност е имало побоища, така ли?

— Лично аз не се съмнявам.

Алис престана да пише. Взря се в бележника.

— Е, няма да бъде лесно — каза тя. — Тексаските закони за домашното насилие не са прекалено консервативни, но бих предпочела да разполагаме с категорични доказателства. Все пак престоят в затвора ще ни помогне. Не е бил примерен гражданин, нали? Можем да пледираме за непредумишлено убийство. Евентуално да уредим условна присъда с признаване на излежалото време. Ако се борим здравата, имаме шанс.

— Било е убийство при самозащита.

— Сигурна съм в това, но въпросът е кое може да мине и кое не.

— Освен това трябва да уредим освобождаване под гаранция — каза Ричър. — Днес.

Алис надигна глава и се вторачи в него.

— Под гаранция? — повтори тя, сякаш за пръв път чуваше тази дума. — Днес? Не ме разсмивай.

— Тя има дете. Момиченце на шест и половина.

Алис си го записа.

— Не ни върши работа. Всички имат деца. — Тя плъзна пръст по купчината папки. — Всички. На шест и половина, на годинка и половина. Две деца, шест, седем, десет.

— Името й е Ели — каза Ричър. — Нуждае се от майка си.

Алис записа в бележника Ели и драсна стрелка към Кармен Гриър.

— При подобен случай има само два начина за освобождаване под гаранция — каза тя. — Първият е да разиграем в подробности цялото дело още на предварителното заседание. А не сме готови да го направим. Ще минат месеци, преди да започна работа по защитата. Календарът ми е претъпкан до пръсване. А дори и да можех да започна, при дадените обстоятелства ми трябват месеци подготовка.

— Какви обстоятелства?

— Нейната дума срещу репутацията на един мъртвец. Ако нямаме свидетели, ще трябва да изискаме по съдебен път медицинските й документи и да намерим експерти, които да потвърдят, че нараняванията не са причинени от падане при езда. А тя очевидно не разполага с пари, иначе ти нямаше да си тук от нейно име. Значи трябва да намерим експерти, които работят безплатно. Възможно е, но няма начин да се направи веднага.

— А какво може да се направи веднага?

— Мога да изтичам до затвора и да кажа: „Здрасти. Аз съм твоята адвокатка. Ще се видим пак след година.“ Горе-долу това е всичко.

Ричър се озърна. Кантората гъмжеше от народ.

— Никой няма да се справи по-бързо — каза Алис. — Аз съм сравнително нова тук. Имам по-малко висящи дела.

Вероятно казваше истината. На нейното бюро имаше само две купчини папки. Върху другите — по три-четири.

— Кой е вторият начин?

— За кое?

— За освобождаване под гаранция. Ти каза, че има два начина.

Алис кимна.

— Вторият начин е да убедим окръжния прокурор да не ни пречи. Ако ние помолим за освобождаване под гаранция, а той заяви, че не възразява, проблемът е само дали съдията ще го сметне за уместно. А той вероятно ще се повлияе от мнението на прокурора.

— Хак Уокър и Слуп Гриър бяха приятели от детинство.

Алис отново сведе рамене.

— Страхотно. Естествено, той ще се оттегли. Но може да действа и чрез заместниците. Тъй че забрави освобождаването. Нищо няма да стане.

— Все пак поемаш ли случая?

— Поемам го, разбира се. Нали затова сме тук. Да поемаме случаи. Първо ще позвъня в кабинета на Хак, после отивам да поговоря с Кармен. Но засега друго не мога да направя. Разбираш ли? В момента просто няма разлика дали съм поела случая, или не.

За секунда Ричър застина неподвижно. После поклати глава.

— Не става, Алис. Искам да почнеш още сега. Да направиш нещо.

— Не мога — каза тя. — Вече ти обясних, трябват ми няколко месеца.

Алис замълча. Ричър я погледна втренчено.

— Искаш ли да сключим сделка? — попита той.

— Сделка?

— Аз помагам на теб, ти помагаш на мен.

— Ти пък как можеш да ми помогнеш?

— Мога да свърша някои неща. Например да прибера двайсетте бона за твоите градинари. Още днес. И тогава ти ще започнеш да работиш за Кармен Гриър. Още днес.

— Ти да не си събирач на дългове?

— Не, но бързо схващам. Сигурно е фасулска работа.

— Не мога да ти го позволя. Вероятно е незаконно. Освен ако си регистриран.

— Да речем, че при следващата ни среща вляза тук с чек за двайсет хиляди долара в джоба.

— Как ще го направиш?

Ричър сви рамене.

— Просто ще помоля човешки.

— И смяташ, че това ще помогне?

— Може и да помогне.

Алис поклати глава.

— Не е етично.

— Спрямо кого?

Тя не отговори веднага. Загледа се в нещо зад него. Но после Ричър видя как очите й се насочват към телефона върху бюрото. Явно си представяше как ще съобщи добрата новина.

— Кой е фермерът? — попита той.

Тя се озърна към чекмеджето. Пак поклати глава.

— Не мога да ти кажа. Тревожи ме етичната страна на въпроса.

— Не ме молиш — каза Ричър. — Аз го предлагам.

Алис седеше като вкаменена.

— Предлагам ти доброволна помощ — добави той. — Като сътрудник на обществени начала.

Тя го погледна в очите.

— Трябва да отскоча до тоалетната.

Рязко стана и се отдалечи. Беше с къси джинсови панталонки и се оказа по-висока, отколкото изглеждаше зад бюрото. Много къси панталонки, много дълги крака. Великолепен загар. Отзад изглеждаше много добре, особено в движение. Мина през вратата в дъното и изчезна. Ричър стана, наведе се през бюрото и отвори чекмеджето. Вдигна най-горната папка и я разгърна. Беше пълна с юридически документи. Прелисти набързо, докато откри някакво заявление, напечатано на машина. В графата „Ответник“ бяха изписани грижливо името и адресът. Той сгъна листа на четири и го прибра в джоба на ризата си. Затвори папката и я пусна в чекмеджето. Бутна го на място и пак седна. След малко Алис Аманда Арон влезе през задната врата и тръгна към бюрото. Отпред също изглеждаше много добре.

— Има ли откъде да взема назаем кола? — попита Ричър.

— Нямаш ли кола?

Той мълчаливо поклати глава.

— Е, мисля, че можеш да вземеш моята — каза Алис. — От паркинга зад сградата.

Тя посегна назад и бръкна в джоба на якето. Измъкна връзка ключове.

— Колата е фолксваген.

Ричър взе ключовете.

— В жабката има пътни карти — добави Алис. — Нали разбираш, в случай, че човек не познава района.

Той бутна стола назад.

— Мисля, че днес пак ще се видим.

Алис не отговори. Ричър стана, мина през смълчаната навалица и излезе под жаркото слънце.

11

На паркинга зад сградата имаше само един фолксваген, оставен на припек точно по средата. Яркожълт, с нюйоркски номера, произведен преди около година и половина. В жабката бе натъпкан цял куп пътни карти. Под тях лежеше пистолет.

Пистолетът беше никелиран „Хеклер и Кох Р7М10“ с десетсантиметрова цев. Пълнителят побираше десет патрона .40 калибър. По времето, когато Ричър още беше военен, армията си бе харесала същия модел, само че в деветмилиметров вариант. Министерството обаче отказа, защото цената надхвърляше около шестнайсет пъти осемдесетте долара, които Кармен Гриър бе платила за своята детска играчка. Чудесно, великолепно оръжие. По-добро трудно може да се намери. Навярно беше подарък от семейството, живеещо на Парк Авеню. Както и колата. Ричър си го представяше без затруднение. Фолксвагенът бе лесен избор. Идеален подарък за дипломирането. Но пистолетът издаваше известна тревога. Просто виждаше как родителите си седят в своя нюйоркски апартамент и хапят устни. Значи ще работи там? Сред бедняците? Сигурно ще й трябва нещо за самоотбрана. След това старателно проучват въпроса, отиват и купуват най-добрия пистолет, както биха избрали ролекс, ако й трябваше часовник.

По навик разглоби пистолета, провери как действа и пак го сглоби. Беше нов, но личеше, че е използван и чистен четири-пет пъти. Това говореше за дълги часове старателни упражнения на стрелбището. Може би в някое манхатънско мазе, където допускат само подбрани хора. Ричър се усмихна. После отново прибра оръжието под картите. Дръпна седалката максимално назад, включи двигателя и пусна климатика. Прехвърли картите от жабката върху свободната седалка до себе си. Извади сгънатото листче от джоба на ризата си и се опита да определи къде живее фермерът. Оказа се, че е някъде североизточно от града, може би на около час път, ако натиснеше здраво педала.

Съединителят на фолксвагена заяждаше и Ричър на два пъти задави двигателя, докато привикна. Чувстваше се тромав и смешен. Седалката беше неудобна, а на таблото висеше някаква ваза, пълна с малки розови цветчета, които постепенно се съживяваха от прохладния въздух. Из купето се носеше ухание на дискретен парфюм. Ричър се бе учил да шофира преди около двайсет и пет години. Тайно, защото беше непълнолетен. Първите му опити бяха с камион на морската пехота, чиято седалка е на два метра над земята, и днес се чувстваше безкрайно далеч от онова преживяване.

Картата посочваше седем начина да се излезе от Пейкъс. Той бе дошъл от юг, но не помнеше да е видял там каквото му трябва. Значи оставаха още шест възможности. Инстинктът го насочи на запад. Основната част от града изглеждаше изтеглена на изток от кръстовището, следователно нямаше никакъв смисъл да ходи натам. Ричър загърби адвокатската уличка, потегли в посока Ел Пасо, после отклони малко надясно и отпред се ширна точно това, което търсеше. Всеки по-голям град има район с магазини за стари коли около някоя от входните магистрали. Пейкъс не беше изключение.

Ричър огледа автокъщите една по една, после зави и потегли обратно, търсейки най-подходящата. Възможностите бяха две. И на двете места висяха грамадни надписи: Сервиз за чуждестранни коли. И двете предлагаха: Осигуряваме безплатна замяна. Той избра гаража, който беше по-далеч от града. На широкия паркинг отпред се мъдреха десетина раздрънкани коли, украсени с флагчета и табели с изкусително ниски цени. За канцелария служеше стар фургон. Отзад имаше дълга, ниска барака с хидравлични повдигачи и под от утъпкана пръст, покрита с мазни петна. Виждаха се четирима техници. Единият лежеше под английска спортна кола. Другите трима се мотаеха без работа. Нормално начало за горещо понеделнишко утро.

Ричър вкара фолксвагена право в бараката. Тримата свободни техници бавно закрачиха към него. Единият приличаше на началник. Ричър го помоли да разхлаби малко съединителя. Онзи прие поръчката с радост. Каза, че ще струва четирийсет долара. Ричър се съгласи и помоли да му услужат с кола. Техникът го отведе зад бараката и посочи един стар крайслер лебарон с гюрук. Все още личеше, че някога е бил бял, но сега бе пожълтял от годините. Ричър уви пистолета на Алис в пътните карти и го взе със себе си. Сложи цялата купчина върху дясната седалка на крайслера. После помоли техника за въже.

— Какво ще теглите? — попита човекът.

— Нищо — каза Ричър. — Просто искам да си имам въже, това е.

— Значи искате въже, но няма да теглите нищо?

— Съвършено вярно — потвърди Ричър.

Техникът сви рамене и се отдалечи. След малко донесе намотано въже. Ричър го пъхна пред дясната седалка. После подкара крайслера към града, прекоси центъра и продължи на североизток. Сега се чувстваше далеч по-добре. Само глупак би тръгнал да събира дългове из дивия Тексас с лимоненожълта кола, която има нюйоркски номера и ваза на таблото.

На една безлюдна отбивка спря, за да развинти с монета номерата на крайслера. Пусна ги пред дясната седалка, до въжето. Болтовете прибра в жабката. После продължи, като се озърташе за целта на пътуването. Намираше се на около три часа път северно от ранчо „Червената къща“, но теренът изглеждаше почти същият, само че беше напояван. По пасищата растеше трева. Пустинните трънаци бяха изкоренени. Имаше обработваеми площи, покрити с невисоки зелени храсти. Може би чушки. Или пъпеши. Кой знае… Край пътя растеше пелин. Тук-там се мяркаше по някой кактус. Хора нямаше. Слънцето прежуряше високо в небето и по хоризонта трептеше мараня.

Името на фермера от заявлението беше Линдън Дж. Брюър. Вместо адрес имаше само номер на пътна отсечка, която според картата продължаваше около шейсет километра до границата с Ню Мексико. Пътят по нищо не се различаваше от онзи, който водеше от Ехо до ранчото на семейство Гриър — прашна асфалтова ивица, провиснали електрически жици край нея и на всеки двайсетина километра по една голяма порта. Всяко ранчо си имаше название, но не бе задължително това да е името на собственика. Тъй че издирването на Линдън Дж. Брюър можеше да се окаже по-трудно от очакванията.

Но ненадейно отпред изникна кръстопът, край който стърчеше овехтяла дълга дъска, окичена с пощенски кутии. По кутиите се четяха фамилиите и названията на именията. На една от тях бе изписано с черен курсив върху бял фон: Брюър, а малко по-долу: Ранчо „Голямата шапка“.

След двайсет и пет километра на север Ричър откри портата на „Голямата шапка“ — арка от ковано желязо, боядисана в бяло и напомняща елемент от големите оранжерии в Чарлстън или Ню Орлиънс. Отмина я и спря до следващия електрически стълб. Слезе от колата и погледна нагоре. Върху стълба висеше голяма трансформаторна кутия. От нея се отделяха под прав ъгъл жици, отиващи към мястото, където трябваше да е ранчото. Половин метър по-ниско минаваше и телефонният кабел.

Ричър измъкна изпод картите пистолета на Алис и взе въжето от пода. Върза единия край за предпазителя на спусъка с прост единичен възел. Отмери пет-шест метра, после хвана въжето с лява ръка и метна пистолета с дясната, като се целеше в пролуката между телефонния кабел и електрическите жици над него. Първия път не улучи. Пистолетът прелетя около педя по-ниско и Ричър го хвана, докато падаше. Вторият път хвърли малко по-силно. Пистолетът прелетя през пролуката, мина отвъд кабела и увисна. Ричър плавно отпусна въжето, докато другият край слезе до него. Отвърза пистолета и го метна в колата. После хвана двата края на въжето и рязко дръпна. Кабелът се изтръгна от разпределителната кутия и остана да лежи на земята чак до следващия стълб.

Ричър нави въжето и го върна на място. Седна в колата, върна се на заден ход и зави под бялата арка. След около километър и половина стигна до бяла къща, сякаш излязла от исторически филм. Отпред имаше четири масивни колони, подпиращи балкона на втория етаж. Широки стъпала водеха към двойната предна врата. Наоколо се разстилаше грижливо поддържана морава. Чакълът на паркинга отстрани беше подравнен с гребло.

Ричър спря колата близо до стъпалата и изключи двигателя. Грижливо затъкна ризата си в панталона. Една позната веднъж му бе казала, че така изглеждал по-широк в раменете. Пъхна пистолета в десния джоб на панталона. Очертанията се виждаха много добре. После нави ръкавите на новата риза чак до раменете. Хвана волана и стисна с всичка сила, докато вените по бицепсите му изпъкнаха като въжета. Когато ръцете ти са по-дебели от бедрата на някои хора, трябва да използваш тази природна дарба.

Излезе от колата и се изкачи по стъпалата. Дръпна шнура на звънеца вдясно от входа. Чу нейде дълбоко в къщата мелодичен звън. После зачака. Тъкмо посягаше да позвъни отново, когато лявото крило се отвори. На прага застана камериерка, двойно по-ниска от вратата. Беше облечена в сива униформа и изглеждаше родом от Филипините.

— Дошъл съм да поговоря с Линдън Брюър — каза Ричър.

— Имате ли уговорена среща? — попита камериерката. Говореше много добър английски.

— Да, имам.

— Не ми е казал.

— Сигурно е забравил — отвърна Ричър. — Доколкото чух, бил голям дръвник.

Лицето на камериерката се обтегна. Не от възмущение. Опитваше се да удържи усмивката.

— За кого да му съобщя?

— За Ръдърфорд Хейс — каза Ричър.

Този път камериерката не издържа и се усмихна.

— Това е деветнайсетият президент на Съединените щати — каза тя. — След Улисис Грант. Роден през 1822 година в Охайо. Президент от 1877 до 1881 година. Щатът Охайо е дал на страната общо седем президенти, от тях трима един след друг. Той е средният.

— Мой далечен прадядо — заяви Ричър. — И аз съм от Охайо. Но не се интересувам от политика. Кажете на мистър Брюър, че работя за една банка в Сан Антонио и неотдавна сме открили пакет акции, принадлежащи на дядо му. Струват около един милион долара.

— Много ще се зарадва — каза камериерката.

Тя се отдалечи и Ричър прекрачи прага тъкмо навреме, за да я види как се изкачва по широко стълбище в дъното на фоайето. Вървеше грациозно, без видимо усилие, докосвайки с ръка парапета. Фоайето имаше размерите на баскетболно игрище. Беше прохладно и тихо, облицовано с ламперия от златисто дърво, излъскано до мек матов блясък от няколко поколения камериерки. Отстрани на всяка секунда потракваше старинен часовник, по-висок от Ричър. До него имаше старинен стол, какъвто обикновено може да се види само на някой портрет в цял ръст отпреди два века. Ричър се зачуди дали би издържал тежестта му. Натисна с длан кадифената тапицерия. Усети отдолу пълнеж от конски косъм. В този момент камериерката се зададе по стълбището. Плъзгаше се също тъй изящно, както преди малко, и едва докосваше парапета с пръсти.

— Ще ви приеме — каза тя. — Той е на балкона от задната страна.

Горе имаше друго фоайе със същите размери и същата декорация. Широка остъклена врата водеше към задния балкон, който обхващаше цялата дължина на сградата и предлагаше изглед към просторни напечени пасища. Балконът беше покрит и под тавана лениво се въртяха големи вентилатори. В единия край имаше няколко тежки ракитови кресла, боядисани в бяло. На едно от тях седеше мъж. Върху масичката до него имаше кана и чаша, пълна с нещо, което приличаше на лимонада, но можеше и да е друго. Мъжът беше около шейсетгодишен. Дебеловрат, но отпуснат. Личеше си, че преди двайсетина години сигурно е бил здравеняк. Имаше буйна бяла коса и загоряло червендалесто лице, прорязано от дълбоки бръчки. Беше облечен изцяло в бяло. Бели панталони, бяла риза, бели обувки. Сякаш се бе приготвил за боулинг на открито в някой изискан клуб.

— Мистър Хейс? — подвикна той.

Ричър се приближи и седна, без да чака покана.

— Имате ли деца? — попита той.

— Трима синове — отговори Брюър.

— Тук ли е някой от тях?

— В момента и тримата са на работа.

— А съпругата ви?

— Тя е на гости в Хюстън.

— Значи днес сте само с камериерката?

— Защо питате? — изненада се Брюър. Беше озадачен и леко раздразнен, но учтив, както се полага на човек, очакващ да получи милион долара.

— Аз съм банкер — обясни Ричър. — Това ми е работата, да питам.

— Разкажете ми за акциите.

— Няма акции. Излъгах.

По лицето на Брюър се изписа изненада. След това разочарование. После гняв.

— Тогава какво търсите тук?

— Понякога използваме този трик — каза Ричър. — Всъщност се занимавам със заемите. Когато човек изпадне във финансови затруднения, не е желателно прислугата да узнае.

— Но аз нямам финансови затруднения, мистър Хейс.

— Сигурен ли сте?

— Напълно.

— Ние имаме други сведения.

— Аз съм богат човек. Не търся, а давам заеми.

— Така ли? Чухме, че ви било трудно да покриете задълженията си.

Брюър схващаше бавно. Когато най-сетне осъзна, изненадата се изписа първо по тялото му и чак след това по лицето. Той настръхна, почервеня и сведе очи към очертанията на пистолета в джоба на Ричър, сякаш за пръв път виждаше подобно нещо. После посегна към масата и вдигна малко сребърно звънче. Разтръска го с всичка сила и над балкона отекна тъничък звън.

— Мария! — изкрещя той, продължавайки да размахва звънеца. — Мария!

Камериерката се появи на вратата, през която бе дошъл Ричър. Безшумно пристъпи напред по дъсчения под.

— Повикай полицията — нареди Брюър. — Набери 911. Искам да арестуват този човек.

Тя се поколеба.

— Хайде — кимна Ричър. — Обадете се.

Камериерката мина край тях и влезе в стаята зад креслото на Брюър. Помещението приличаше на частен кабинет — сенчест и типично мъжки. Ричър чу шум от вдигане на слушалка. После потропване по вилката.

— Телефоните не работят — обади се камериерката.

— Слезте да изчакате долу — посъветва я Ричър.

— Какво искате? — попита Брюър.

— Искам да изпълните финансовите си задължения.

— Вие не сте банкер.

— Гениално умозаключение.

— Какъв сте тогава?

— Просто човек, който иска да получи чек — обясни Ричър. — За двайсет хиляди долара.

— Значи работите за онези… хора?

Брюър понечи да стане. Ричър протегна ръка и го блъсна обратно в креслото. Грубо, за да причини болка.

— Не мърдайте — нареди той.

— Защо го правите?

— Защото съм състрадателен човек — каза Ричър. — Ето защо. Едно семейство е в беда. Горките хора ще се тревожат и страдат цяла зима. Пред лицето на страшната участ. Няма да знаят през кой ден светът ще се сгромоляса около тях. Не обичам хората да живеят така, които и да са те.

— Ако не им харесва, да си вървят в Мексико. Там им е мястото.

Ричър го погледна с изненада.

— Не говоря за тях — поясни той. — Говоря за вас. За вашето семейство.

— Моето семейство ли?

Ричър кимна.

— Ядосам ли се на вас, всички наоколо ще пострадат. Тук пердах, там злополука. Вие може да си строшите крак на стълбището. Или пък жена ви. Къщата може да пламне. Много нещастни случаи, един след друг. Никога няма да знаете кой ще е следващият. Това ще ви подлуди.

— Няма да ви се размине.

— Както виждате, разминава ми се. Мога да почна още днес. С вас.

Брюър мълчеше.

— Подайте ми онази кана — нареди Ричър.

Брюър се поколеба за момент. После вдигна каната и остана с протегната ръка като вкаменен. Ричър я взе. Каната беше от изящно гравиран кристал. Може би „Уотърфорд“, може би внесена чак от Ирландия. Побираше около литър и вероятно струваше над хиляда долара. Ричър я закрепи върху дланта си и помириса съдържанието. Лимонада. После метна каната през балкона. Из въздуха се разтегли жълтеникава струя и след секунда откъм дворчето долетя силен трясък.

— Ама че съм непохватен! — възкликна той.

— Ще наредя да ви арестуват! — възкликна Брюър. — Това е унищожаване на частна собственост.

— Мисля да започна с някого от синовете ви — каза Ричър. — Ще избера наслуки един от тях и ще го метна долу по същия начин.

— Ще наредя да ви арестуват — повтори Брюър.

— Защо? Според вас няма значение какво казва съдебната система. Или това не се отнася до вас? Може би се смятате за нещо особено?

Брюър не отговори. Ричър стана, взе креслото и го хвърли през парапета. То се строиш върху каменните плочи на двора.

— Дайте ми чека — каза той. — Можете да си го позволите. Вие сте богат човек. Сам ми го казахте.

— Въпросът е принципен — заяви Брюър. — Те не трябва да бъдат тук.

— А вие трябва, така ли? Защо? Те са дошли първи.

— Те загубиха. Ние спечелихме.

— А сега вие губите. Аз печеля. Бог дал, Бог взел.

Ричър се наведе и вдигна сребърното звънче от масата. Вероятно беше старинно. Може би френско. Широката чист бе украсена с филигранни мотиви. Диаметър около шест сантиметра. Той хвана звънчето с палец от едната страна и останалите четири пръста от другата. Стисна и го смачка. После прехвърли остатъците в дланта си и сплеска метала докрай. Приведе се и го пъхна в нагръдния джоб на Брюър.

— Мога да направя това и с главата ви — каза той.

Брюър мълчеше.

— Дайте ми чека — тихо изрече Ричър. — Преди да съм си изтървал нервите.

Брюър се поколеба. Пет секунди. Десет. После въздъхна.

— Добре.

Стана, влезе в кабинета и седна зад бюрото. Ричър застана плътно до него. Не искаше от някое чекмедже да изникне револвер.

— Пишете сумата да се изплати в брой — нареди той.

Брюър написа чека. Сложи вярната дата, вярната сума и се подписа.

— Не се опитвайте да ме преметнете — каза Ричър.

— Няма.

— Инак и вие ще се преметнете. През парапета.

— Да се задавиш дано!

Ричър сгъна чека, прибра го в джоба си и излезе в горното фоайе. Спусна се по стълбището и пристъпи до старинния часовник. Натисна го напред. Часовникът рухна с трясък като отсечено дърво и спря да тиктака.

След около три часа двамата мъже се измъкнаха от наблюдателния пост. Вече не издържаха на жегата. А и нямаше смисъл. Ясно беше, че никой няма да напусне ранчото. Старицата и синът й седяха на сянка в къщата. Хлапето се мотаеше из конюшнята, понякога излизаше на двора, докато слънцето отново го прогонеше вътре. По някое време прислужницата го викна да обядва и то бавно повлече крака към кухнята. В крайна сметка двамата се отказаха от наблюдението. Пропълзяха северно от скалите и щом къщата изчезна от поглед, излязоха да чакат край прашния път. Жената пристигна с форда точно навреме. Носеше бутилирана вода и беше включила климатика на пълна мощност. Двамата се напиха и докладваха.

— Добре — каза жената. — Мисля, че сме готови да действаме.

— И аз така мисля — каза тъмнокосият мъж.

— Колкото по-скоро, толкова по-добре — съгласи се русият. — Дайте да свършваме.

Щом се отдалечи от къщата на Брюър, Ричър отново закрепи номерата на стария крайслер. После подкара право към Пейкъс и взе от гаража фолксвагена на Алис Арон. Плати четирийсет долара, без да се пазари, макар да подозираше, че изобщо не са пипнали колата. Съединителят заяждаше както преди. Докато стигне до адвокатската уличка, двигателят изгасна на два пъти.

Остави фолксвагена на паркинга зад сградата точно както си беше — с пистолета и картите в жабката. Заобиколи, влезе в кантората и откри Алис на същото бюро в дъното. Говореше по телефона и същевременно се разправяше с клиенти. Пред нея стоеше цяло семейство. Три поколения мълчаливи, тревожни хора. Беше се преоблякла. Сега носеше черни панталони с висока талия от някаква тънка памучна или ленена материя и сако от същия плат. Под сакото не си личеше колко къса е бялата й блузка. Алис изглеждаше съвсем официално. Типичен адвокат.

Когато видя Ричър, тя закри слушалката с длан и помоли клиентите да изчакат. Отдръпна се от тях, а той наведе глава към нея.

— Имаме големи проблеми — тихо съобщи тя. — Хак Уокър иска да те види.

— Мен ли? — изненада се Ричър. — Защо?

— По-добре да го чуеш от него.

— Какво да чуя? Среща ли имахте?

Алис кимна.

— Ходих до кабинета му. Разговаряхме половин час.

— И какво каза?

— По-добре да го чуеш от него — повтори тя. — Нека да поговорим след малко. Става ли?

В гласа й звучеше тревога. Ричър я погледна. Тя отново се обърна към телефона. Хората пред бюрото сведоха глави, за да чуят какво ще каже. Ричър извади чека от джоба си, разгъна го и приглади хартията върху бюрото. Алис види и млъкна насред изречението. Отново закри слушалката. Дълбоко въздъхна.

— Благодаря — каза тя.

Този път в гласа й се долавяше притеснение. Като че беше размислила за своята част от сделката. Ричър пусна върху бюрото ключовете от колата и излезе на тротоара. Зави надясно и се отправи към съда.

Кабинетът на окръжния прокурор заемаше целия втори стаж на съда. От стълбищната площадка се влизаше в тесен коридор, който водеше към неголямо преддверие, използвано вместо приемна и секретарски кабинет. В дъното имаше три врати — по една за окръжния прокурор и двамата му заместници. Всички вътрешни стени бяха изцяло остъклени от половината нагоре. Зад стъклата висяха старомодни венециански щори с памучни ленти и широки дървени летвички. Мястото изглеждаше занемарено и старо. На всички външни прозорци стърчаха климатици. Бяха включени на максимум и глухото им боботене разтърсваше стените.

В приемната имаше две бюра, отрупани с документи. По-далечното бе заето от жена на средна възраст, която изглеждаше като у дома си. Зад по-близкото седеше млад мъж, може би студент по право, дошъл да поработи през лятната ваканция. Очевидно го бяха натоварили с грижата за посетителите, защото, когато вдигна глава, усмивката му говореше красноречиво: с какво мога да ви помогна?

— Хак Уокър иска да ме види — каза Ричър.

— Мистър Ричър? — попита младокът.

Ричър кимна и момчето посочи към ъгловия кабинет.

— Очаква ви.

Ричър внимателно се промъкна през теснотията между бюрата. На вратата в ъгъла имаше прозорче с пластмасова табелка под него. Върху табелката беше изписано: Хенри Ф. У. Уокър, окръжен прокурор. Спуснати щори закриваха отвътре прозорчето. Ричър почука и влезе, без да изчаква отговор.

Кабинетът имаше по един прозорец на всяка стена. Беше претъпкан с канцеларски и картотечни шкафове, а голямото бюро едва се виждаше иззад купища документи, компютър и три телефона. Уокър седеше облегнат в креслото зад него и държеше снимка в рамка. Малка, дървена рамка със сгъваема пластмасова подпорка отзад. Взираше се в снимката. По лицето му бе изписана болка или дълбока тревога.

— Какво мога да направя за вас? — попита Ричър.

Уокър откъсна поглед от снимката.

— Седнете — каза той. — Моля ви.

Притворната добродушност на политик бе изчезнала от гласа му. Говореше като уморен, съвсем нормален човек. Пред бюрото имаше стол за посетители. Ричър го извъртя на една страна, за да има къде да намести краката си.

— Какво мога да направя за вас? — повтори той.

— Случвало ли се е целият ви живот да се преобърне за броени минути?

Ричър кимна.

— От време на време.

Уокър остави снимката върху бюрото така, че да я виждат и двамата. Оказа се същата цветна снимка, която Ричър бе открил в гардероба на Слуп Гриър. Трима младежи, подпрели лакти върху калника на стария пикап — трима добри приятели, опиянени от младостта и идващия живот, пълен с безкрайни възможности.

— Аз, Слуп и Ал Юджин — каза Уокър. — Сега Ал изчезна, а Слуп е мъртъв.

— Няма ли вести за Юджин?

Уокър поклати глава.

— Никакви.

Ричър не каза нищо.

— Бяхме страхотна тройка — продължи Уокър. — Нали знаете как става. В уединено градче като нашето приятелите са нещо повече от приятели. Ние срещу целия свят.

— Той наистина ли се казваше Слуп?

Уокър надигна глава.

— Защо питате?

— Защо мислех, че името ви е Хак. Но отпред на табелката пише Хенри.

Уокър кимна и се усмихна уморено.

— В акта за раждане съм записан Хенри. Нашите ми викаха Ханк. Открай време. Но като малък не съм можел да го произнеса. Казвал съм Хак и така си остана.

— Но Слуп е истинското му име, така ли?

Уокър кимна отново.

— Да, чисто и просто Слуп Гриър.

— И тъй, какво мога да направя за вас? — попита Ричър за трети път.

— Всъщност не знам — каза Уокър. — Може би просто да ме изслушате или пък да изясните това-онова.

— Какво точно?

— Не знам — повтори Уокър. — Да речем… какво виждате, когато ме погледнете?

— Окръжен прокурор.

— И още?

— Не съм сигурен.

Уокър помълча.

— Харесва ли ви това, което виждате? — попита след малко той.

Ричър сви рамене.

— Откровено казано, не много.

— Защо?

— Защото влизам тук и ви заварвам да проливате сълзи за някогашното си приятелство с един адвокат мошеник и един човек, който бие жени.

Уокър извърна глава.

— Не си губите времето с празни приказки.

— Животът е кратък.

Отново настана мълчание. Глухият грохот на климатиците ту се засилваше, ту отслабваше.

— Всъщност в мен има три личности — каза Уокър. — Човек, окръжен прокурор и кандидат за съдия.

— Е, и?

— Ал Юджин не е мошеник. Нищо подобно. Той е добър човек. Борец за идеята. Така и трябва да бъде. Между нас казано, в Тексас правата на обвиняемите не са на голяма почит. Особено правата на бедните обвиняеми. Знаете го, защото сам потърсихте адвокат за Кармен. А трябваше да го сторите, защото са ви казали, че съдът ще определи съдебен защитник едва след няколко месеца. И адвокатката, която намерихте, сигурно ви е обяснила, че и без това нещата ще се проточат с месеци. Калпава система — аз го знам и Ал го знае. Конституцията гарантира правото на адвокатска защита и Ал приема тази гаранция много сериозно. Готов е да помогне на всеки. Защитава клиентите си почтено, които и да са те. Не ще и дума, между тях се срещат злодеи, но не забравяйте, че Конституцията се отнася и до злодеите. Повечето обаче са свестни хора. Просто нямат пари, независимо от цвета на кожата.

Ричър мълчеше.

— Нека се опитам да отгатна — продължи Уокър. — Не знам кой е нарекъл Ал мошеник, но залагам десет срещу едно, че е бял човек в напреднала възраст с много пари или власт.

Ръсти Гриър беше, помисли си Ричър.

— Не ми казвайте кой е — вдигна ръка Уокър. — Залагам сто срещу десет, че съм прав. Щом подобен човек види някой адвокат да помага на бедни или цветнокожи, смята това за досадно и неприлично. После го приема за предателство спрямо расата или обществения кръг, а оттам не е трудно да обяви адвоката за мошеник.

— Добре — каза Ричър. — Може и да не съм бил прав за Юджин.

— Гарантирам това. Гарантирам, че можете да се върнете в миналото му чак до колежа, без да откриете нито една непочтена постъпка. — Уокър докосна с нокът снимката точно под брадичката на Ал Юджин. — Той е мой приятел. И аз се гордея с това. Като човек и като прокурор.

— А Слуп Гриър?

Уокър кимна.

— И до него ще стигнем. Но нека първо ви кажа какво е да си окръжен прокурор.

— Какво има за казване?

— Все същото. Аз съм като Ал. Вярвам в Конституцията и законите, в безпристрастния и справедлив съд. Гарантирам, че можете да обърнете този кабинет с главата надолу, без да откриете и едно дело, в което да не съм бил безпристрастен и справедлив. Бил съм строг, не ще и дума. Изпратил съм много хора в затвора, някои дори на смърт, но никога не съм вършил нещо, което да не смятам за правилно.

— Звучи ми като предизборна реч — каза Ричър. — Само че аз не съм се регистрирал за гласоподавател.

— Знам — каза Уокър. — Проверих. Именно затова говори така. Ако опираше до политика, щях да ви отрупам с евтини думи. Но в момента говоря истината. Искам да бъда съдия, защото мога да направя много за хората. Познавате ли съдебната система на Тексас?

— Не много добре.

— Всички съдии в Тексас се определят на избори. Те имат голяма власт. А щатът не е като другите. В него има много богати хора, но и бедните не са малко. Очевидно бедните се нуждаят от служебна защита. Но в Тексас няма такава система. Просто съдията избира адвокати на бедните обвиняеми. Избира ги откъдето си поиска. Целият процес е в негова власт. Той определя и хонорарите. С две думи казано — съдебна благотворителност. И кого ще избере съдията? Естествено, човек, който е подпомогнал избирателната му кампания. Нещата не зависят от способности или талант, а от приятелски връзки. Съдията взима от данъкоплатеца десет хиляди долара и ги връчва на някоя привилегирована адвокатска фирма. Фирмата определя за защитник някой некадърен блюдолизец, който ще свърши работа за стотина долара. В крайна сметка фирмата печели незаслужено девет хиляди и деветстотин долара, а бедният обвиняем попада в затвора, макар че може да е невинен. Повечето защитници срещат клиентите си за пръв път в съдебната зала. Виждал съм ги пияни, виждал съм да заспиват на масата. Те изобщо не вършат работа. Не проверяват фактите. Една година преди да заема този пост, съдеха някакъв клетник за изнасилване на дете. Дадоха му доживотна присъда. А после някаква милостива душа като вас се разрови и доказа, че по време на изнасилването човекът е бил в затвора. В затвора, Ричър. На осемдесет километра оттам. Чакал присъда за кражба на кола. Цяла камара документи го доказваха черно на бяло и всичко лежеше в обществените архиви. Адвокатът му просто не си бе направил труда да погледне.

— Неприятно — каза Ричър.

— Затова върша две неща. Първо — стремя се да стана съдия, за да оправя поне част от системата. Второ — сега, в този кабинет, разиграваме делата и от двете страни. Всеки път, щом някой от нас подготви обвинение, друг поема защитата и се опитва да го обори. Полагаме много усилия, защото знаем, че никой друг няма да го стори, а аз бих искал да спя с чиста съвест.

— Защитата на Кармен Гриър е непоклатима — каза Ричър.

Хак Уокър сведе очи към бюрото.

— Не, делото Гриър е същински кошмар. Пълна катастрофа, откъдето и да го погледнеш. Лично за мен — като човек, прокурор и кандидат за съдия.

— Би трябвало да се оттеглите.

Уокър вдигна глава.

— Естествено, че ще го направя. По това две мнения няма. Но случаят пак си остава личен. И все още аз командвам нещата. Каквото и да се случи, ще е дело на моята служба. И това ще се отрази върху мен.

— Ще ми кажете ли какъв ви е проблемът?

— Не разбирате ли? Слуп ми беше приятел. Аз съм честен прокурор. Затова желая и със сърцето, и с разума си да бъде издадена справедлива присъда. Но ми се очертава да изпратя на смърт една мексиканка. Направя ли го, по-добре да не се явявам на изборите, нали така? В нашата област има твърде много избиратели от мексикански произход. Но аз искам да бъда съдия. Защото мога да променя нещата. А ако поискам сега смъртна присъда за жена от малцинството, спукана ми е работата. И то не само тук. Случаят ще стане сензация навсякъде. Представяте ли си? Какво ще пишат в „Ню Йорк Таймс“? Те и без това ни смятат за тъпи селяндури и варвари, които се женят за собствените си братовчедки. Присъдата ще ме преследва, докато съм жив.

— Тогава не я обвинявайте. Законът е на нейна страна. Беше убийство при самозащита.

— Тя ли ви убеди?

— То си е очевидно.

— Де да беше толкова очевидно. Какво ли не бих дал. За пръв път в своята кариера съм готов да си затворя очите.

Ричър го погледна смаяно.

— Защо трябва да си затваряте очите? Всичко е ясно.

— Хайде да го обсъдим — каза Уокър. — Стъпка по стъпка, от самото начало. Историята с домашното насилие може и да помогне, но само ако е безупречно чиста. Спонтанен изстрел при самозащита. Разбирате ли? Такъв е законът. Не бива да има предумисъл. А Кармен се е подготвяла като смахната. Това е факт и няма как да го пренебрегнем. Купила пистолета почти веднага след като чула, че той ще се прибере. Знам го, тъй като документите минават и през моята служба. Била е готова и само е чакала удобен случай.

Ричър мълчеше.

— Познавам я — продължи Уокър. — Естествено, че я познавам. Слуп беше мой приятел, тъй че я знам още отпреди да се оженят.

— И какво?

Уокър печално сви рамене.

— Има проблеми.

— Какви проблеми?

Уокър поклати глава.

— Не знам доколко е законно да говоря открито. Затова ще направя няколко предположения. И изобщо не искам да отговаряте. Нито дума. Може да изпаднете в неудобно положение.

— Как така неудобно?

— След малко ще разберете. Тя вероятно ви е казала, че родителите й са богати собственици на винарско имение северно от Сан Франциско, нали?

Ричър не отговори.

— Каза ли ви, че е срещнала Слуп в университета на Лос Анджелис, където и двамата били студенти.

Ричър мълчеше.

— Каза ли ви, че е забременяла от Слуп, че трябвало да се оженят и затова родителите й я прогонили.

Ричър мълчеше.

— Каза ли ви, че Слуп я бие още от времето, когато била бременна. Че имала тежки рани и че той я карал да ги прикрива като злополуки при езда.

Ричър мълчеше.

— Споменала е, че лично е съобщила на данъчните власти за Слуп и затова се страхува от неговото завръщане.

Ричър мълчеше.

— Добре — каза Уокър. — Формално погледнато, всичко това са сведения от втора ръка и като такива не могат да бъдат приети в съда. Дори ако са изречени спонтанно и показват какъв страх е изпитвала. Значи при подобна ситуация нейният адвокат ще положи всички усилия да ги утвърди пред съда. За да докаже душевното й състояние. А в закона наистина има вратички, които го допускат. Естествено, повечето прокурори биха се борили със зъби и нокти да ги отхвърлят. Но моята прокуратура ще премълчи. Склонни сме да не се формализираме, защото знаем, че домашното насилие може да бъде прикрито. Инстинктивно бих разрешил всичко, което ще ни доближи до истината. Затова да кажем, че съдът приеме да изслуша вас или някой друг подобен свидетел. Ще обрисувате ужасна картина и с оглед на обстоятелствата — неговото предстоящо завръщане и тъй нататък — съдебните заседатели може да изпитат съчувствие. Може да си затворят очите за елемента на предумисъл. И да я обявят за невинна.

— Тогава къде е проблемът?

— Проблемът е, че ако застанете пред съда, ще бъдете подложен на кръстосан разпит.

— И какво?

Уокър отново сведе очи към бюрото.

— Нека направя още няколко предположения. Не отговаряйте. И моля ви, не се обиждайте, ако сбъркам. Предварително ви се извинявам от все сърце, приемате ли?

— Добре.

— Предполагам, че подготовката е била много старателна. Предполагам, че е обмислила плана си и е опитала да ви въвлече.

Ричър мълчеше.

— Предполагам, че не ви е избрала случайно. Имала е някакъв критерий и е положила големи усилия да ви привлече на своя страна.

Ричър мълчеше. Уокър преглътна с усилие.

— Още едно предположение. Опитала се е да ви подкупи със секс.

Ричър мълчеше.

— Виждате ли? — каза Уокър. — Ако съм прав, а мисля, че е така, защото познавам тази жена, всичко това ще излезе наяве при кръстосания разпит. Доказателства за старателна подготовка. Освен ако решите да излъжете под клетва. Или ако не ви зададем правилните въпроси. Но ако ги зададем и вие отговорите искрено, цялата защита ще бъде разклатена. Много сериозно. И вероятно непоправимо.

Ричър мълчеше.

— А се боя, че оттам нататък става още по-зле — продължи Уокър. — Ужасно зле. Защото, ако ви е разправяла измислици, възниква въпросът доколко може да й се вярва, пали? И най-важното: истината ли е говорила за насилието, или не? Ще проверим това, като ви задаваме въпроси, чиито отговори са ни известни. Затова при разпита ще започнем с невинни неща, например коя е и откъде идва, а вие ще отговорите какво ви е казала.

— И какво?

— И цялата достоверност на нейните думи пропада. Следваща спирка — отделението за осъдени на смърт.

— Защо?

— Защото познавам тази жена. Тя си измисля разни неща.

— Какви неща?

— Всякакви. Наслушал съм се на нейните истории. Наистина ли ви каза, че е от богато винарско семейство?

Ричър кимна.

— В общи линии. Каза, че родителите й имали четири хиляди декара в Напа Вали. Не е ли вярно?

Уокър поклати глава.

— Тя е от някакъв мизерен квартал в южните предградия на Лос Анджелис. Никой не знае кои са родителите й. Вероятно и тя самата.

Ричър помълча. После сви рамене.

— Не е престъпление да криеш, че си роден в бедност.

— Никога не е учила в университет. Била е стриптийзьорка. Била е курва, Ричър. Между другото обслужвала и сбирки на студентските клубове. Слуп я срещнал по време на изпълнение. В репертоара си имала много интересен трик с гърлото на бутилка. Така или иначе, той се увлякъл по нея. Нали знаете старата песен: Позволи ми да те измъкна от калта. Мисля, че го разбирам. Тя и сега е красива. А тогава е била страхотна. И умна. Още от пръв поглед е видяла в Слуп богаташкото синче от Тексас с дебел портфейл. Видяла е своя шанс. Отишла да живее при него. Тайно спряла да взима хапчета и забременяла. След което Слуп взел единственото възможно решение, защото си беше такъв. Постъпил като джентълмен.

— Не ви вярвам.

Уокър сви рамене.

— Няма значение дали ми вярвате, или не. След малко ще ви обясня защо. Но за жалост всичко е истина. Тя била умна. Знаела какво става с курвите, когато остареят. Всичко тръгва надолу, а техният занаят и без това не е твърде високо, нали? Търсела начин да се измъкне и го открила чрез Слуп. След това години наред само искаше — диаманти, коне, какво ли не още.

— Не ви вярвам — повтори Ричър.

Уокър кимна.

— Тя е много убедителна. Не го оспорвам.

— Дори да е вярно, дава ли му това правото да я бие?

Уокър се поколеба за миг, после каза:

— Не, разбира се. Но точно там е проблемът. Истината е, че той не я биеше. Никога, Ричър. Не беше груб с нея. Никога. Аз познавах Слуп. Много неща могат да се кажат за него и ще призная, че не всички са хубави. Той беше ленив, гледаше през пръсти на бизнеса. Между нас казано, понякога беше нечестен. Не си слагам розови очила. Но всичките му недостатъци идваха от убеждението, че е тексаски джентълмен. Знам го отлично, защото в сравнение с него аз бях бедно момче. Едва ли не просяк. Той имаше голямо ранчо и много пари. Това го правеше малко нахален и високомерен, оттам идваше както мързелът, така и пренебрежението му към строгите принципи. Но да бъдеш джентълмен в Тексас между другото означава, че никога не удряш жена. Която и да е тя. Никога. Тъй че и това е нейна измислица. Знам го. Той не я е докосвал и с пръст. Уверявам ви.

Ричър тръсна глава.

— Вашите уверения не струват пет пари като доказателство. Какво друго може да се очаква от вас? Били сте приятели.

Уокър пак кимна.

— Напълно ви разбирам. Но нямаме друга отправна точка. Просто нямаме. Нито доказателства, нито свидетели, нито каквото и да било. Ние бяхме близки. Срещали сме се хиляди пъти. Чувах за нейните злополуки. Те не бяха чак толкова много и изглеждаха съвсем истински. Разбира се, ще поискаме сведения от болницата, но съм почти уверен, че нищо няма да изяснят.

— Сам казахте, насилието може да бъде прикрито.

— Чак толкова прикрито? Аз съм окръжен прокурор, Ричър. Всичко съм виждал. Бих повярвал да стане такова нещо с някоя самотна двойка в стар фургон. Но Слуп и Кармен живееха при роднини. Срещаха се с приятели всеки ден. А преди да разкажете тази история на Алис Арон, нито една жива душа в цял Тексас не бе дочула и намек за насилие между тях. Нито аз, нито Ал, нито някой друг. Разбирате ли какво имам предвид? Липсват доказателства. Разполагаме само с нейните твърдения. И вие сте единственият човек, който е чувал за насилието. Но ако решите да я подкрепите със своите показания, процесът моментално ще свърши, защото останалата част от вашия разказ ще докаже, че тя е патологична лъжкиня. Нека попитам например, наистина ли ви каза, че е уведомила данъчните власти?

— Да, каза го. Обадила се в някакъв специален отдел.

Уокър поклати глава.

— Заловиха го чрез банковата документация. Стана съвсем случайно, при проверка на друг човек. Тя не знаеше. Аз обаче го знам със сигурност, защото Слуп веднага се обърна към Ал Юджин, а Ал дойде при мен да търси съвет. Видях обвиненията на данъчните. Черно на бяло. Кармен е чисто и просто лъжкиня, Ричър. Или може би не е само това. Може да има далеч по-дълбоки мотиви.

Ричър дълго мълча.

— Може да е лъжкиня — каза накрая той. — Но и лъжците стават жертви на насилие, както всички останали хора. А насилието може да бъде прикрито. Вие не знаете дали го е имало, или не.

Уокър кимна.

— Вярно, не знам. Но си залагам главата, че е така.

— Тя ме убеди.

— Вероятно е убедила и самата себе си. Тя живее във въображаем свят. Познавам я, Ричър. Тя е най-обикновена лъжкиня, извършила предумишлено убийство.

— Тогава защо разговаряме?

Уокър помълча.

— Мога ли да ви се доверя? — попита той.

— Има ли значение? — отвърна Ричър.

Уокър стисна устни. Цяла минута гледа стената пред себе си. После още една и още една. Мълчанието бе нарушавано само от боботенето на климатиците.

— Да, има значение — каза той накрая. — Голямо значение. За Кармен и за мен. Защото в момента вие тълкувате поведението ми съвсем погрешно. Не съм разгневен приятел, опитващ да опази светлата памет на покойника. Не разбирате ли, всъщност искам да намеря защита за Кармен. Дори да я измисля, ако трябва. Нали разбирате, просто да се престоря, че е имало насилие и да бягам като попарен от идеята за предумисъл. Сериозно се изкушавам. Защото тогава изобщо не се налага да предявя обвинение и вероятно запазвам шансовете си за съдийско място.

Отново настана тишина. Не се чуваше нищо друго освен бученето на климатиците, приглушен телефонен звън в преддверието и тракане на факс.

— Искам да я видя — каза Ричър.

Уокър поклати глава.

— Не мога да ви разреша. Не сте адвокат.

— Можете да загърбите правилата.

Уокър пак въздъхна и отпусна глава върху ръцете си.

— Моля ви, не ме изкушавайте. В момента се чудя как да изхвърля всички правила през прозореца.

Ричър не отговори. Уокър гледаше някъде в пространството и очите му потрепваха от напрежение.

— Искам да разбера истинския й мотив — каза накрая той. — Защото, ако е било извършено хладнокръвно, да речем за пари, не ми остава никакъв избор. С нея е свършено.

Ричър мълчеше.

— Но ако не е така, искам да ми помогнете — продължи Уокър. — Ако открием в медицинските документи поне намек за правдоподобност, ще се опитам да я спася с теорията за домашно насилие.

Ричър мълчеше.

— Е, добре, всъщност би трябвало да кажа, че ще се опитам да спася себе си — призна Уокър. — Да спася шансовете си за съдийското място. По-точно и двете, разбирате ли? Себе си заедно с нея. И Ели. Тя е страхотно хлапе. Слуп я обожаваше.

— А от мен какво искате?

— Ако изберем този начин на действие.

Ричър кимна.

— Ако.

— Бих искал да излъжете пред съда — каза Уокър. — Да повторите всичко, което ви е казала за побоищата и да измените останалото, за да не бъде уличена в лъжа.

Ричър мълчеше.

— Именно затова трябва да ви вярвам — добави Уокър. — И затова трябва да ви го изясня без увъртане. За да знаете съвсем ясно в какво се замесвате.

— Никога не съм вършил подобно нещо.

— Нито пък аз — каза Уокър. — Призлява ми само като си го помисля.

Ричър дълго мълча и накрая попита:

— Защо предполагате, че ще се съглася?

— Мисля, че я харесвате. Мисля, че я съжалявате. И искате да й помогнете. Следователно ще помогнете и на мен.

— Как ще го уредите?

Уокър сви рамене.

— Аз ще се оттегля от самото начало, тъй че с работата ще се заеме някоя от заместничките ми. Ще разбера какво може да докаже със сигурност и ще ви осведомя, за да не сбъркате някъде. Точно затова не мога да ви разреша среща с Кармен. Долу записват всяко свиждане. Ще изглежда, че сте се наговорили.

— Не знам — каза Ричър.

— И аз не знам. Но може и да не се стигне до съд. Ако медицинските данни изглеждат поне донякъде правдоподобни и разполагаме с клетвени декларации от вас и Кармен, може би ще имам някакви основания да сваля обвинението.

— Лъжата в клетвена декларация не е по-добра от лъжа пред съда.

— Помислете за Ели.

— А вие за съдийското място.

Уокър кимна.

— Не го крия. Естествено, искам да ме изберат. Но мотивите ми са почтени. Искам да поправя системата, Ричър. Открай време имам тази амбиция. Както аз си знам — отвътре. Друг начин няма. Поне за човек като мен. Нямам политическо влияние. Всъщност не ме бива за политик. Интригите ме смущават. Нямам дарба за тях.

Ричър мълчеше.

— Изчакайте да си помисля — каза Уокър. — Ден или два. Оттам нататък взимам нещата в свои ръце.

— Сигурен ли сте?

Уокър отново въздъхна.

— Не, разбира се, не съм сигурен. Цялата тази история ми е противна. Но Слуп е мъртъв, по дяволите. С нищо не можем да го върнем обратно. Такава е истината. Вярно, ще опетня паметта му. Но това ще спаси Кармен. А той я обичаше, Ричър. По свой начин, който никой не може да разбере. Нямате представа как го презираха заради нея. Роднините му, изисканото общество. Мисля, че с радост би дал репутацията си, за да я спаси. Би пожертвал своя живот заради нейния и това не са празни приказки. Навярно би пожертвал и Ал, и мен, и всеки друг. Той я обичаше.

Отново настана тишина.

— Трябва да я освободите под гаранция — каза Ричър.

— Моля ви — възрази Уокър. — И дума да не става.

— Ели се нуждае от нея.

— Не е там въпросът. Ели може да остане няколко дни при баба си. Трябва да мислим за целия й живот занапред. Дайте ми време да уредя нещата.

Ричър сви рамене и се изправи.

— Всичко това е само между нас двамата, нали? — каза Уокър. — Трябваше да го изясня от самото начало.

Ричър кимна.

— Ще чакам да ми се обадите.

После рязко се обърна и излезе от кабинета.

12

— Един простичък въпрос — каза Алис. — Възможно ли е домашното насилие да бъде толкова прикрито, че дори най-близки приятели да не подозират за него?

— Не знам — отговори Ричър. — Нямам богат опит в тази насока.

— Нито пък аз.

Двамата седяха един срещу друг край бюрото в дъното на адвокатската кантора. Наближаваше пладне и убийствената жега бе накарала всичко живо да се укрие. Никой не би излязъл навън без крайна необходимост. Кантората пустееше. Освен Алис и Ричър имаше само един адвокат, седнал на пет-шест метра от тях. Температурата вътре със сигурност надхвърляше четирийсет градуса. Влажността се засилваше. Старият климатик над вратата изобщо не помагаше. Алис отново беше по шорти. Седеше с ръце зад тила, извила гръб, за да не се докосва до лепкавата синтетична тапицерия на облегалката. Беше обляна в пот от глава до пети. Загорялата й кожа лъщеше, сякаш бе намазана с плажно масло. Ризата на Ричър бе мокра. Той вече се чудеше дали да не я изхвърли преди определените три дни.

— Същински Параграф 22 — каза Алис. — Насилието, за което знаеш, не е прикрито. Истински прикритото насилие май изобщо не съществува. Аз например съм убедена, че татко не е удрял мама. Но може и да греша. Кой знае? А твоят баща?

Ричър се усмихна.

— Едва ли. Той беше военен от морската пехота. Едър и не от най-кротките. Но пък да беше видяла майка ми. Може тя да го е пердашила.

— Добре, какво ще речеш за Кармен и Слуп? Да или не?

— Тя ме убеди — каза Ричър. — Без капка съмнение.

— Въпреки всичко?

— Убеди ме — повтори той. — Може да лъже за всичко останало, но той я е малтретирал. Така смятам.

Алис го погледна с адвокатски скептицизъм.

— Изобщо ли не се съмняваш?

— Не.

— Добре, но от това случаят само става още по-труден. Откровено казано, никак не ми харесва.

— И на мен. Но труден и невъзможен са две различни неща.

— Разбираш ли юридическите тънкости?

Ричър кимна.

— Не е особено сложно. Откъдето и да го погледнем, здравата е загазила. Ако е имало насилие, тя провали всичко с предварителната си подготовка. Ако не е имало, значи се сблъскваме с предумишлено убийство. И в двата случая никой няма да й повярва, защото лъже и си измисля. Край на играта. Спасява я само отчаяното желание на Уокър да стане съдия.

— Точно така — потвърди Алис.

— Радваш ли се на този късмет?

— Не.

— Аз също.

— Нито от морална, нито от практическа гледна точка — каза Алис. — Всичко може да стане. Може Хак да има незаконно дете. Разчуе ли се такова нещо, той напуска играта. Може да си пада по секс с броненосци. Ноември е много далеч. Глупаво би било да си въобразяваме, че при всяко положение ще остане в борбата за съдийския пост. Неговият тактически проблем с Кармен може да изчезне всеки момент. Значи й трябва истинска, добре подготвена защита.

Ричър пак се усмихна.

— Ти си по-умна, отколкото предполагах.

— Мислех си, че ще кажеш „отколкото изглеждаш“.

— Напротив, смятам, че адвокатите по-често трябва да се обличат така.

— В никакъв случай не трябва да излизаш пред съда — каза Алис. — Така е по-безопасно за нея. И никакви клетвени декларации. Без теб единствената улика за предумисъл е пистолетът. А ние ще заявим, че да купиш пистолет в никакъв случай не доказва наличието на намерение да го използваш. Може да го е купила по съвсем друга причина.

Ричър не каза нищо.

— Сега го изследват — добави Алис. — В лабораторията. Балистична експертиза и проверка за отпечатъци. Казват, че имало отпечатъци от двама души. Вероятно нейните и неговите. Може би са се борили за оръжието. Може да е нещастен случай.

Ричър поклати глава.

— Другите отпечатъци сигурно са от мен. Тя ме помоли да я науча да стреля. Излязохме на платото и потренирахме.

— Кога?

— В събота. Един ден преди той да се прибере.

Алис се втренчи в него.

— Божичко, Ричър! Непременно стой по-настрани от съда, разбра ли?

— И аз така смятам.

— Ами ако нещата се променят и съдът ти прати призовка?

— Вероятно ще се наложи да лъжа.

— Можеш ли?

— Бил съм ченге цели тринайсет години. Откровено казано, няма да ми е за пръв път.

— Как ще обясниш отпечатъците върху пистолета?

— Ще заявя, че съм го намерил захвърлен някъде. И най-невинно съм й го върнал. Може би ще създам впечатление, че след покупката е променила намеренията си.

— Не ти ли е неудобно да говориш така?

— Не, ако целта оправдава средствата. А мисля, че случаят е точно такъв. Просто ще бъде трудно да го докажем. А ти как смяташ?

Алис кимна.

— Да, случаят май наистина е такъв. Не ме интересува какво е разправяла за произхода си. Хората прибягват до подобни лъжи по най-различни причини. Остава само въпросът за подготовката. В повечето щати това изобщо не е проблем. Там признават реалността. Не е задължително една пребита жена да реагира светкавично. Понякога й се налага да изчака, докато мъжът се напие или заспи. Нали разбираш, да отложи реакцията. В другите щати има множество подобни дела.

— Добре, откъде да започнем?

— Откъдето сме принудени — каза Алис. — Отправната точка не е твърде приятна. Косвените доказателства ни притискат здраво. Както се казва, res ipsa loquitur. Нещата говорят сами за себе си. Нейната стая, нейният пистолет, нейният съпруг, проснат мъртъв на пода. Типично предумишлено убийство. Оставим ли ги така, ще я осъдят без колебание.

— Тогава?

— Тогава бягаме от въпроса за наличието на предумисъл и се опитваме да докажем насилието чрез медицинските свидетелства. Аз вече започнах. Разбрахме се с прокуратурата да издадем съвместно нареждане за издирване. До всички болници в Тексас и съседните щати. Това е стандартната процедура при домашно насилие, защото понякога хората се опитват да го прикрият и обикалят от място на място. По принцип болниците реагират доста бързо, тъй че след ден-два би трябвало да получим справките. Тогава пак опираме до res ipsa loquitur. Ако нараняванията наистина са причинени от насилие, тогава медицинските данни поне ще покажат, че това е възможно. Въпрос на здрав разум.

После тя излиза пред съда и разказва за побоищата. Вярно, ще й натрият носа за другите лъжи. Но ако си свършим работата както трябва, това може дори да ни бъде от полза. Лошо ли е една бивша проститутка да търси почтен живот? Това по-скоро буди съчувствие.

— Изглеждаш доста добра адвокатка.

Алис се усмихна.

— За възрастта си, нали?

— Кога се дипломира? Преди две години?

— Преди шест месеца. Но по тукашните места човек бързо се учи.

— Очевидно.

— Както и да е, ако внимаваме при подбора на заседателите, поне половината ще са на наша страна. Останалите ще се колебаят. Нашите хора ще ги изтощят за ден-два. Особено ако е толкова горещо.

Ричър разкърши рамене под мократа риза.

— Мислиш ли, че жегата ще се задържи толкова време?

— Чакай малко — прекъсна го Алис, — говоря за следващото лято. И то ако тя има късмет. Може да е и по-следващото.

Ричър се втренчи в нея.

— Шегуваш се.

Тя поклати глава.

— Тукашният рекорд е четири години от ареста до съдебното заседание.

— Ами Ели?

Алис сви рамене.

— Само се моли медицинските данни да излязат убедителни. Тогава бихме имали шанс Хак да свали обвинението. Всичко зависи от него.

— В момента е склонен да го направи — каза Ричър.

— Затова бъди оптимист. Цялата работа може да свърши за ден-два.

— Кога ще се срещнеш с Кармен?

— Днес следобед. Първо ще отскоча до банката да осребря един чек за двайсет хиляди долара. После ще прибера парите в книжен плик и отивам да ги връча на едно много щастливо семейство.

— Добре — каза Ричър.

— И не искам да знам как си изкопчил чека.

— Просто помолих.

— Не искам да знам — повтори Алис. — Но ми се ще да дойдеш при онези хора. Тъкмо ще ме пазиш. Не ми се случва всеки ден да обикалям из Дивия запад с двайсет хиляди долара в книжен плик. В колата ще е прохладно.

— Добре — повтори Ричър.

Банката не прояви особен интерес към изплащането на двайсет хиляди долара в брой. За касиерката това очевидно ос всекидневие. Тя преброи парите три пъти и грижливо ги прибра в кафявия книжен плик, който Алис й подаде. Ричър взе плика и двамата тръгнаха към паркинга. Всъщност присъствието му беше излишно. Нямаше и най-малка опасност от обир. Жестоката жега бе опразнила улиците почти напълно, а малцината минувачи едва тътреха нозе.

Фолксвагенът беше напечен дотолкова, че не можаха веднага да влязат. Алис включи климатика и остави вратите отворени, докато купето се охлади с двайсетина градуса. Когато седнаха вътре, температурата все още беше около четирийсет. Но изглеждаше прохладно. Всичко е относително. Алис подкара на североизток. Шофираше умело. По-добре от Ричър. Не задави двигателя нито веднъж.

— Ще има буря — каза тя.

— Всички така разправят — отвърна Ричър. — Но нещо не я виждам да се задава.

— Виждал ли си някога такава жега?

— Може би — каза той. — На два-три пъти. В Саудитска Арабия и в Тихия океан. Но в Саудитска Арабия е по-сухо, а в океана по-влажно. Тъй че точно такава жега не съм виждал.

От горещината небето над тях бе станало бледосиньо, почти бяло. Слънцето сякаш печеше от всички страни. Не се мяркаше нито едно облаче. Ричър усети, че очите го болят от присвиване.

— На мен ми е за пръв път — каза Алис. — Категорично. Знаех, че тук е горещо, но чак пък толкова…

После тя го попита кога е бил в Средния изток и Тихия океан, а той отговори с разширения десетминутен вариант на автобиографията си, защото внезапно откри, че му харесва да бъде с нея. Както винаги с първите трийсет и шест години всичко мина сравнително гладко. Те представляваха почти праволинеен разказ за детство и възмъжаване, за успехи и постижения, отбелязани и възнаградени с повишения и медали, както се полага в армията. И пак както винаги последните години бяха по-трудни. Безцелно скитане, носене по течението. За него те бяха триумф на свободата от всякакви връзки, но знаеше, че другите хора едва ли ще сметнат същото. Затова просто разказа всичко както си беше, отговори на неудобните въпроси и остави Алис да мисли каквото си иска.

После тя на свой ред му разказа за себе си. В известен смисъл животът им бе протекъл еднакво. Той беше син на войник, а тя — дъщеря на адвокат. Също като него, Алис бе тръгнала по утъпкания семеен път. Цял живот бе гледала как се практикува един занаят и накрая, точно като Ричър, го бе избрала за своя професия. Той беше учил четири години в Уест Пойнт, а тя — седем години в Харвард. Сега беше адвокатка на двайсет и пет години. Преведено във военен мащаб, това би отговаряло на амбициозен млад лейтенант. Ричър си спомняше много добре как се чувства един амбициозен лейтенант на двайсет и пет години.

— А по-нататък? — попита той.

— След сегашната работа ли? Сигурно ще се върна в Ню Йорк. Или може да ида във Вашингтон. Напоследък почнах да се интересувам от политика.

— Няма ли да ти липсва ровенето в калта?

— Мисля, че ще ми липсва. И няма да го зарежа напълно. Може да работя по няколко седмици в годината като обществен защитник. И във всеки случай ще се постарая да финансирам обществената защита. Всъщност оттам идват всичките ни пари. От големи адвокатски фирми, чиито шефове все още имат съвест.

— Радвам се да го чуя. Все някой трябва да стори нещо за бедните.

— Напълно си прав.

— А какво ще кажеш за Хак Уокър? — попита той. — Дали наистина ще помогне на хората?

Алис сви рамене, без да го поглежда.

— Не го познавам отблизо. Но има добра репутация. Така или иначе, нещата просто няма как да тръгнат по-зле. Системата е безнадеждно скапана. Разбираш ли, аз съм убеден демократ, тъй че изцяло одобрявам избирането на съдии. На теория. Но на практика резултатите са плачевни. Знаеш ли колко струва една избирателна кампания по тия места?

— Нямам представа.

— Добре, направи си сам сметката. Говорим най-вече за окръг Пейкъс, защото тук е основното ядро избиратели. Една камара плакати, няколко рекламни текста по вестниците, пет-шест любителски филмчета по местните телевизионни канали. При тия условия трябва много да се напънеш, за да похарчиш повече от сто-двеста хиляди долара. Но тия мили хора получават спонсорски дарения в размер на стотици, стотици и стотици хиляди долари. Може би милиони. А законът не те задължава да върнеш парите, ако не си ги похарчил. Просто си ги задържаш за бъдещи разходи. На практика излиза, че кандидатите получават подкуп в аванс. Адвокатските фирми, петролните компании и другите едри риби плащат сега, за да получат помощ в бъдеще. В Тексас човек може да забогатее от една кандидатура за съдия. Тъй че борбата не е да те изберат за съдия, а за принц. Буквално за една нощ да се превърнеш в кралска особа.

— И все пак ще помогне ли Уокър на хората? — настоя Ричър.

— Да, ако иска. От него зависи. В момента е готов да помогне на Кармен Гриър. Засега само това ни интересува.

Ричър кимна. Алис намали скоростта и започна да се оглежда за отклонение. Отново бяха в района на големите имения. Вероятно недалеч от ранчото на Брюър, предположи Ричър, макар че не забелязваше характерни особености на местността. Равнината се разстилаше като на длан — тъй спечена и суха, че изсъхналите треви и храсти сякаш щяха да пламнат всеки момент.

— Дразнят ли те лъжите на Кармен? — попита Алис.

Ричър сви рамене.

— И да, и не. Едва ли някой обича да го лъжат. Но разбери и нейната гледна точка. Веднъж стигнала до извода, че трябва да се отърве от Слуп, тя е направила всичко възможно, за да го постигне.

— Значи наистина е имало предумисъл?

— Редно ли е да отговоря?

— Аз съм на нейна страна.

Ричър кимна.

— Беше планирала всичко. Каза, че огледала около сто души и поговорила с десетина от тях, преди да избере мен.

Алис кимна на свой ред.

— Знаеш ли, всъщност от това ми олеква. То някак доказва колко зле се е чувствала. Според мен никой не би извършил подобно нещо без крайна необходимост.

— И аз имам същото чувство — съгласи се Ричър.

Алис отново намали скоростта и отби колата по някакъв черен път. След десетина метра пътят мина под жалка имитация на богаташките порти — обикновен правоъгълник от избелели греди, леко килнат наляво. Върху напречната греда бе изписано име. Не можеше да се разчете, защото слънцето почти бе заличило буквите. По-нататък започваха петнайсетина декара обработваема площ. Между дългите прави бразди минаваше напоителна система, скърпена от ръждиви тръби. Тук-там се белееха купища камъни. Над браздите стърчаха грижливо сковани рамки за привързване на зеленчуковите стъбла. Голата пръст беше прашна и суха като барут. Цялата гледка говореше за дълги месеци мъчителен, непосилен труд в убийствената жега, последвани от горчиво разочарование.

На стотина метра след последната бразда имаше къща. Постройката беше приятна на вид — едноетажна, с напукана бяла боя по дъсчените стени. Зад нея се издигаше вятърен двигател. От близката барака стърчеше ауспухът на мотор за напоителна помпа. Наблизо бе паркиран неголям камион, явно повреден. Предната врата на къщата беше плътно затворена. Алис спря фолксвагена близо до нея.

— Фамилията им е Гарсия — каза тя. — Сигурна съм, че са си вкъщи.

Двайсетте хиляди долара в книжния плик произведоха неописуем ефект. Те дариха тези хора с живот в буквалния смисъл на думата. Семейство Гарсия наброяваше пет човека — двама от по-старото поколение и трима младежи. Всички бяха дребни и мършави. Родителите навярно наближаваха петдесет, а голямата им дъщеря изглеждаше на двайсет и четири-пет. Следваха две момчета — едното на двайсет и две, другото на двайсет години. Всички бяха застанали безмълвно на прага. Алис ги поздрави сърдечно, мина край тях и изсипа парите върху кухненската маса.

— Той размисли — обясни тя на испански. — В крайна сметка реши да плати.

Семейство Гарсия се струпа в полукръг около масата. Всички мълчаха и гледаха парите, сякаш нямаха думи пред такъв зашеметяващ обрат на съдбата. Не питаха нищо. Просто приеха, че най-сетне им е провървяло, и след кратко колебание се заеха да съставят дълъг списък от разходи. Най-напред да си платят телефона, за да не ходят пеш цели дванайсет километра до съседите, когато се наложи. След това електричеството. После да върнат каквото са взели назаем от приятели. После да купят нафта за помпата. После да поправят камиона и да отскочат до града за семена и торове. Изведнъж всички се смълчаха, когато осъзнаха, че до зимата могат да отгледат, съберат и продадат цяла реколта.

Ричър стоеше настрани и оглеждаше стаята. Беше нещо като комбинация от кухня и столова, свързана с дълга всекидневна. Във всекидневната беше горещо и задушно. Върху дълга лавица бе подредена многотомна енциклопедия, а до нея цял куп църковни статуетки. На стената висеше професионален фотопортрет на юноша. Момчето изглеждаше около четиринайсетгодишно, с подранили мустачки по горната устна. Бе облечено с бяла роба за първо причастие и се усмихваше плахо. Рамката беше черна и около нея висеше прашна черна лента.

— Първородният ни син — изрече женски глас. — Снимката беше направена точно преди да напуснем родното си село в Мексико.

Ричър се завъртя и видя зад себе си майката.

— Убиха го по пътя за насам — каза тя.

Ричър кимна.

— Да, чух. Граничният патрул. Много съжалявам.

— Стана преди дванайсет години. Името му беше Раул Гарсия.

Думите прозвучаха като кратка заупокойна молитва.

— Как се случи? — попита Ричър.

Жената помълча, сетне каза:

— Беше ужасно. Три часа ни преследваха в тъмното. Ние бягахме пеш, те имаха камион с ярки фарове. Разделихме се. Раул беше със сестра си. Пазеше я. Тя беше на дванайсет години. Той я прати в едната посока, а сам тръгна в другата, срещу фаровете. Знаеше, че е по-зле, ако хванат момиче. Предаде се, за да спаси сестра си. Но те изобщо не се опитаха да го арестуват. Просто го застреляха и продължиха. Минаха край скривалището ми. Смееха се. Чух ги. Като че бяха на лов.

— Много съжалявам — повтори Ричър.

Жената сви рамене.

— По онова време често се случваше. Лоши времена бяха. Лошо място. Разбрахме го на свой гръб. Водачът или не знаеше, или не даваше пет пари. Узнахме, че за една година по този маршрут са били убити над двайсет души. За развлечение. Някои загинали по ужасен начин. Раул имаше късмет, че умря бързо. Виковете на някои хора се чували на километри наоколо. Из пустинята, в мрака. А няколко момичета изчезнали безследно.

Ричър мълчеше. Жената хвърли още един поглед към снимката. После извърна глава с огромно усилие, усмихна се измъчено и направи на Ричър знак да се присъедини към празненството в кухнята.

— Имаме текила — тихо каза тя. — Пазехме я специално за този ден.

Върху масата имаше няколко малки чаши и дъщерята наливаше питието. Момиченцето, спасено от Раул, вече беше пораснало. По-малкият син раздаде чашите. Ричър пое своята и зачака. Бащата направи знак за тишина и тържествено вдигна чашата си към Алис.

— За нашата адвокатка — каза той. — За това, че доказа колко е сбъркал великият французин Оноре дьо Балзак, когато е написал: „Законът е паяжина, която пропуска едрите мухи и лови само дребните“.

Алис се изчерви. Гарсия й се усмихна, после се обърна към Ричър.

— И за вас, сър, за вашата щедра помощ в труден час.

— De nada — каза Ричър. — No hay de que.

Текилата беше твърде силна и споменът за Раул тегнеше навсякъде. Затова двамата отказаха предложението за втора чаша и оставиха семейството да празнува в тесен кръг. Наложи се пак да изчакат, докато климатикът създаде що-годе човешки условия в колата. После потеглиха обратно към Пейкъс.

— Щастлива съм — каза Алис. — Имам чувството, че най-сетне съм направила нещо за хората.

— Ти наистина им помогна.

— Всъщност ти го направи.

— Съдебното решение е твое дело — каза Ричър.

— Така или иначе, благодаря ти.

— Имало ли е разследване на граничния патрул? — попита той.

Алис кимна.

— Според архивите — много задълбочено. Около произшествията се вдигнал голям шум. Естествено, нямало нищо конкретно, но при толкова слухове разследването станало неизбежно.

— И какво?

— Нищо. Било е за замазване на очите. Не арестували никого.

— А убийствата? Престанали ли са?

Алис пак кимна.

— Също тъй внезапно, както започнали. Явно онези са разбрали предупреждението.

— Винаги става така — каза Ричър. — Виждал съм го и преди. На разни места, в разни ситуации. Само по себе си разследването не е толкова важно. То е един вид послание. Завоалирано предупреждение: които и да сте вие, вече няма да ви се размине, тъй че спрете, докато е време.

— Но не е възтържествувала справедливостта, Ричър. Загинали са над двайсет души. Някои от тях в ужасни мъки. Било е като погром, продължил цяла година. Някой би трябвало да плати.

— Познат ли ти беше онзи цитат от Балзак? — попита Ричър.

— Естествено. Все пак съм учила в Харвард.

— А помниш ли Хърбърт Маркузе?

— Той е от по-късно време, нали? Не е писател, а философ.

Ричър кимна.

— Роден е деветдесет и девет години след Балзак. Казал е следното: „Законът и редът навсякъде са закон и ред в защита на утвърдената йерархия.“

— Звучи отвратително.

— Отвратително е, разбира се — каза Ричър. — Но такъв е светът…

След час се добраха до Пейкъс. Алис спря пред входа на кантората, за да прекосят само три метра в горещината. Но и това се оказа много. Беше като да минеш три метра през доменна пещ с гореща кърпа около главата. Изтичаха навътре и завариха бюрото на Алис облепено с бележчици. Тя събра листчетата и започна да ги чете едно по едно. После ги пусна в чекмеджето.

— Отивам да се видя с Кармен в затвора — каза тя. — Лабораторията е приключила с отпечатъците и балистичната експертиза. Хак Уокър иска да поговорите. Май има някакъв проблем с експертизата.

— Сигурен съм, че има — каза Ричър.

Върнаха се към изхода и спряха на прага да съберат кураж, преди да излязат навън. Разделиха се край съда. Алис продължи към затвора, а Ричър се изкачи по стъпалата и влезе в сградата. В коридорите и по стълбището нямаше климатик. Докато стигне до втория етаж, вече се обливаше в пот. Секретарката зад бюрото безмълвно посочи вратата на Хак Уокър. Ричър влезе и завари прокурора приведен над някакъв доклад. Приличаше на човек, който се надява, че ако продължи да чете по-дълго, съдържанието може да се промени.

— Тя го е убила — каза Уокър. — Всичко съвпада. Балистичният анализ е недвусмислен.

Ричър седна на стола пред бюрото.

— Върху пистолета има и твои отпечатъци — добави Уокър.

Ричър не отговори. Ако му се налагаше да лъже, предпочиташе да го прави само когато си струва.

— Твоите отпечатъци са регистрирани в националната база данни — каза Уокър. — Знаеше ли това?

Ричър кимна.

— Както на всички военни.

— И тъй, може би си намерил пистолета захвърлен някъде — продължи Уокър. — Може би си го прибрал от загриженост за семейството и детето. На някое по-сигурно място.

— Може би — каза Ричър.

Уокър прелисти доклада.

— Но всъщност нещата стоят по-зле, нали?

— Нима?

— Религиозен ли си?

— Не — каза Ричър.

— А би трябвало. Сега е моментът да паднеш на колене и да благодариш.

— На кого?

— Може би на щатските ченгета. Може би на Слуп, че ги е повикал.

— Защо?

— Защото те току-що спасиха живота ти.

— Как?

— Карали са те към Пейкъс, когато е станало убийството. Ако те бяха оставили в спалното, щеше да бъдеш главният заподозрян.

— Защо?

Уокър прелисти отново.

— Открили са отпечатъците ти по пистолета. И по всяка една от гилзите. И по пълнителя. И по кутията с патрони. Ти си заредил онзи пистолет, Ричър. Смятат, че вероятно си стрелял няколко пъти за проба, после пак си го заредил. Кармен го е купила, тъй че, формално погледнато, пистолетът е бил нейна собственост, но отпечатъците създават впечатление, че всъщност е бил твое оръжие.

Ричър мълчеше.

— Виждаш ли? — каза Уокър. — Би трябвало да издигнеш параклис на щатската полиция и всяка сутрин да й благодариш, че се събуждаш жив и свободен. Защото иначе обвинението моментално щеше да се насочи към теб. Нищо не ти е пречело да се промъкнеш изотзад към спалнята. Защото ти си знаел къде се намира тя, нали? Разговарях с Боби. Той ми каза, че предната нощ си спал там. Наистина ли си мислеше, че той ще си стои кротко в обора? Вероятно ви е гледал през прозореца как го правите.

— Не съм бил с нея — каза Ричър. — Спах на дивана.

Уокър се усмихна.

— Смяташ ли, че съдебните заседатели ще повярват на теб? Или на една бивша курва? Лично аз нямам подобни илюзии. Лесно бихме могли да докажем мотива — ревност и сексуална страст. Както казах, нищо не би ти попречило на другата вечер да се промъкнеш там, да извадиш пистолета от чекмеджето, да застреляш Слуп и да се измъкнеш. Нищо освен едно — по това време са те карали с полицейска кола. Явно си голям късметлия, Ричър. Защото в момента бих дал мило и драго за един бял заподозрян от мъжки пол. Можеше на бърза ръка да попаднеш в отделението за осъдени на смърт. Ако бях избрал за обвиняем бял мъжага като теб сред толкова чернокожи и мургави кандидати, хората щяха да ме обявят за най-безпристрастния прокурор в Тексас. И съдийското място щеше да ми е в кърпа вързано.

Ричър мълчеше. Уокър въздъхна.

— Но за жалост убиецът не си ти, а е тя. Тя е. И с какво разполагам сега! Предварителната подготовка става все по-очевидна. Вече смърди до небесата. Явно тя е обмислила всичко до най-дребните подробности. Дори е подмамила бивш военен да я учи да стреля. След като открихме твоите отпечатъци, изтеглихме и досието ти. Шампион по стрелба с пистолет две поредни години. От теб става страхотен инструктор, за бога. Лично си й заредил пистолета. Какво да правя сега, по дяволите?

— Каквото смяташе от самото начало — отвърна Ричър. — Ще чакаш медицинските документи.

Уокър се умълча. Въздъхна. После кимна.

— Утре ще ги получим. И знаеш ли какво направих? Наех експерт по защитата да ги прегледа. Знаеш ли, че има експерти, които работят единствено за защитата? Обикновено гледаме да си нямаме вземане-даване с тях. Обикновено се стараем да изясним нещата, а не да ги потулим. Но аз наех експерт по защитата — същия, когото би наела и Алис Арон, ако можеше да си го позволи. Защото търся човек, който да ме убеди, че има поне малка надежда Кармен да казва истината, та да я пусна, без да ме сметнат за луд.

— Тогава се отпусни — каза Ричър. — Така или иначе, утре всичко ще свърши.

— Надявам се — каза Уокър. — Може и да свърши. От кантората на Ал Юджин ще ми пратят някакви финансови справки. Ал се занимаваше с делата на Слуп. Така че ако няма финансов мотив и ако медицинските данни изглеждат убедителни, наистина ще мога да се отпусна.

Тя нямаше пукната пара. Това й беше един от големите проблеми.

Уокър кимна.

— Добре. Защото нейните големи проблеми решават моите.

В кабинета настъпи мълчание. Бучаха само климатиците. Ричър усещаше тила си мокър и влажен.

— Трябва да проявиш по-голяма активност — каза той. — Заради изборите.

— Тъй ли? И как точно?

— Направи нещо, с което да спечелиш популярност.

— Какво например?

— Например да извадиш от архивите разследването за граничния патрул. На хората ще им хареса. Наскоро срещнах едно семейство, чийто син е бил застрелян.

Уокър отново помълча, после решително поклати глава.

— Стара история.

— Не и за близките на убитите — настоя Ричър. — За една година са загинали над двайсет души. Повечето от оцелелите навярно живеят по тия места. И вероятно вече почти всички са гласоподаватели.

— Имало е разследване — каза Уокър. — Още преди мен, но знам, че е било адски старателно. Лично прегледах досиетата.

— При теб ли са?

— Естествено. Повечето убийства са станали в Ехо и документацията пристига тук. По всичко личи, че няколко смахнати граничари са решили да действат на своя глава, а после разследването ги е уплашило. Вероятно са напуснали. В граничните служби имаше доста голямо разместване. Днес виновниците могат да бъдат буквално навсякъде. Най-вероятно са напуснали щата. Не само емигрантите бягат на север.

— Това би повишило авторитета ти.

Уокър сви рамене.

— Не се и съмнявам. Много неща биха го повишили. Но все пак имам някакви принципи, Ричър. Едно разследване ще е най-обикновено прахосване на обществени средства. Чисто и просто самохвалство от моя страна. Няма да ни доведе доникъде. Гарантирам ти. Виновниците са изчезна ли много отдавна. Всичко това е стара история.

— Дванайсет години не са много време.

— Зависи къде. По нашия край нещата се променят бързо. В момента се мъча да разбера какво е станало снощи, а не преди дванайсет години.

— Добре — съгласи се Ричър. — Ти решаваш.

— Ще се обадя на Алис утре сутринта. Когато получим материалите. До обяд може да сме приключили.

— Да се надяваме.

— Дано — каза Уокър.

Ричър слезе по горещото, задушно стълбище и излезе навън. На тротоара беше още по-горещо. Толкова горещо, че не можеше да се диша. Сякаш всичкият кислород във въздуха бе изгорял до последната молекула. Докато прекоси улицата и се добере до кантората, потта вече се стичаше в очите му. Блъсна вратата, влезе и завари Алис съвсем сама зад бюрото.

— Вече си тук? — изненада се той.

Тя само кимна.

— Видя ли я?

Алис кимна отново.

— Какво каза тя?

— Абсолютно нищо — отвърна Алис. — Освен че не желае да я защитавам.

— Какво искаш да кажеш?

— Точно каквото казах. Това бяха единствените думи, които изкопчих от нея. Цитирам: „Не желая да ме защитавате.“

— Защо?

— Не ми обясни. Изобщо не проговори, казах ти вече. Знам само, че не ме иска.

— Защо, по дяволите?

Алис мълчаливо сви рамене.

— Случвало ли се е нещо подобно и друг път?

Алис поклати глава.

— Не. Нито на мен, нито на когото и да било друг адвокат, откакто съществува Пейкъс. Обикновено се чудят дали да ти отхапят ръката, или да те обсипят с целувки.

— Тогава какво става, по дяволите?

— Не знам. Тя изглежда напълно спокойна и разсъдлива.

— Опита ли се да я убедиш?

— Естествено, че се опитах. До един момент. Но исках да се измъкна, преди да си изтърве нервите и да се разкрещи. Чуе ли я някой друг, нямам правото да се натрапвам. А тогава наистина ще загази. Възнамерявам по-късно да опитам още веднъж.

— Каза ли й, че аз те пращам?

— Разбира се. Все повтарях за теб: Ричър това, Ричър онова. Никаква реакция. Каза само, че се отказва от адвокатска защита. Повтори го три-четири пъти. После млъкни.

— Имаш ли някаква идея защо го прави?

Алис сви рамене.

— При дадените обстоятелства — никаква. Сам разбираш, не съм велик адвокат като Пери Мейсън. Може би не вдъхвам особено доверие. Влязох в килията полугола и потна като прасе. Ако бяхме на Уолстрийт или друго подобно място, би било разбираемо клиентът да ме погледне и да си рече: Ехааа, зарежи я тая. Но тук не е Уолстрийт. Тук е окръжният затвор на Пейкъс, тя е мексиканка, а аз адвокат, тъй че би трябвало да танцува от радост, че съм се появила.

— Тогава защо?

— Не мога да си го обясня.

— Какво ще правим сега?

— Сега тръгваме по ръба на бръснача. Трябва да я убедя да приеме услугите ми, преди някой да чуе, че не ги иска.

— А ако пак откаже?

— Тогава отивам да си гледам работата, а тя остава да се пече в собствен сос. Поне шест месеца, докато й предявят обвинение и някой приятел на съдията я ощастливи с най-некадърния си сътрудник.

Ричър помълча.

— Извинявай, Алис. Нямах представа, че ще стане така.

— Не си виновен.

— Иди пак около седем вечерта — предложи той. — Когато кабинетите горе ще са празни, а жената от нощната смяна още няма да е дошла. Тя ми се стори по-любопитна от колегата й от дневната смяна. Той вероятно няма да ти обърне внимание. Така че ще можеш да я притиснеш. И да се развика, няма страшно.

— Добре — каза Алис. — В седем. Ама че ден. Ту нагоре, ту надолу, като влакче на ужасите.

— Като самия живот — добави Ричър.

Тя се усмихна за миг.

— Къде мога да те открия?

— В последния мотел преди магистралата.

— Толкова ли обичаш шума?

— Обичам да е по-евтино. Стая единайсет, регистрирал съм се под името Милард Филмор.

— Защо?

— Навик. Предпочитам псевдонимите. По-добре да не знаят кой съм.

— А кой е Милард Филмор?

— Бил е президент два мандата преди Ейбрахам Линкълн. От Ню Йорк.

Алис помълча.

— Да се облека ли като истинска адвокатка заради нея? Смяташ ли, че ще помогне?

Ричър сви рамене.

— Едва ли. Погледни мен. Облечен съм като бостанско плашило, но не забелязах това да я смущава.

Алис пак се усмихна.

— Вярно, че нямаш много представителен вид. Когато влезе тая сутрин, реших, че ти си клиентът. Някакъв закъсал скитник.

— Това са новите ми дрехи — каза Ричър. — Днес ги купих.

Алис го огледа от глава до пети, но премълча. Той я остави да си върши работата и отиде до пицарията на юг от съда. Заведението беше препълнено, а огромният климатик над вратата бълваше към улицата непрестанен поток горещ, влажен въздух. Очевидно това бе най-прохладното и следователно най-посещаваното място в града. Ричър успя да намери свободна маса и се захвана да пие вода с лед толкова усърдно, че сервитьорът едва смогваше да долива. После си поръча пица с много аншоа. Предполагаше, че трябва да възстанови телесните си запаси от сол.

* * *

Докато Ричър се хранеше, убийците получиха по телефона ново описание. Връзката бе прехвърлена най-грижливо през Далас и Лас Вегас до една мотелска стая на сто и петдесет километра от Пейкъс. Обаждаше се мъж, който говореше тихо, но ясно. Той описа с пълни подробности новия обект — от името и възрастта до външния вид и всички места, където можеше да бъде през следващите четирийсет и осем часа.

Разговора проведе жената, защото тя бе пратила партньорите си да вечерят. Не си записа нищо. Инстинктивно избягваше да оставя писмени доказателства, а освен това имаше превъзходна памет. Поддържаше я с непрекъснати упражнения. Тя изслуша внимателно всяка дума на събеседника си, после му съобщи цената. Не се боеше да говори по телефона. Използваше електронно устройство, от което гласът й звучеше като сумтене на хремав робот. Затова най-спокойно съобщи цената и се вслуша в мълчанието отсреща. Усещаше как онзи обмисля дали да не се пазари. Но до пазарлък не се стигна. Човекът просто каза „добре“ и затвори. Умник, помисли си тя. Нейният екип не работеше за скъперници. Склонността към пазарлъци подсказваше и други неприятни възможности.

След гащата Ричър си поръча сладолед, после още вода и накрая кафе. Заседя се на масата, докато почнаха да го гледат накриво, после плати и тръгна към мотела. След един час на хладно и сухо жегата му се стори още по-непоносима. Дълго стоя под струята хладка вода в банята и изпра дрехите си в мивката. Тръсна ги, за да не останат гънки, и ги просна на стола да съхнат. След това включи климатика на пълна мощност, просна се на леглото и зачака Алис. Предполагаше, че ако тя дойде след осем, това ще е добър знак, защото едно сериозно обсъждане на защитата с Кармен би изисквало поне час. Затвори очи и се помъчи да заспи.

13

Тя пристигна в седем и двайсет. Ричър се събуди от неспокойната дрямка и чу колебливо почукване на вратата. Скочи от леглото, препаса се с влажна кърпа, мина бос по мръсния килим и отвори. На прага стоеше Алис. Той я изгледа въпросително. Тя само поклати глава. Ричър се озърна навън в сумрака. Жълтият фолксваген беше оставен на паркинга. Ричър се завъртя и прекрачи назад. Алис го последва.

— Всичко опитах — каза тя.

Отново бе с адвокатската си униформа — черни панталони и сако. Панталоните бяха с много висока талия, почти до бюста. Показваше се само тясна ивица загоряла кожа. Иначе изглеждаше съвсем делово. А Ричър просто не можеше да си представи, че ивица гола кожа ще има кой знае какво значение за жена в положението на Кармен.

— Попитах я дали не е заради мен — продължи Алис. — Дали не иска друг адвокат. Например по-възрастен. Или мъж, или мексиканец.

— А тя какво отговори?

— Че не иска никого.

— Това е лудост.

— Да, така е — каза Алис. — Обясних й в какво тежко положение се намира. Нали разбираш, в случай, че още не е наясно. Никакъв резултат.

— Разкажи ми всичко.

— Вече ти го разказах.

Ричър се чувстваше неудобно с кърпата. Беше твърде малка.

— Чакай да си обуя панталона — каза той.

Грабна панталона от стола и хлътна в банята. Платът беше мокър и лепкав. Ричър се обу и дръпна ципа. Върна се в стаята. Алис си бе свалила сакото и го бе сложила на стола, до мократа риза. Седеше на леглото с лакти върху коленете.

— Всичко опитах — повтори тя. — Казах й: Покажи си ръцете. Тя попита защо. Защото искам да видя как са ти вените, казах аз. Нали там ще ти бият смъртоносната инжекция. Казах й как ще я вържат върху количката, точно какво ще й инжектират. Описах как хората зад стъклото ще гледат и ще я чакат да умре.

— И какво?

— Никаква полза. Все едно говорех на стената.

— Притисна ли я?

— По едно време дори се развиках. Но тя изчака да млъкна и отново повтори същото. Не иска адвокат, Ричър. Трябва да се примирим.

— Законно ли е?

— Естествено, че е законно. Никъде не пише, че обвиняемият трябва да има адвокат. Казва се само, че трябва да му предложат защита.

— Това не е ли признак за невменяемост или нещо такова?

Алис поклати глава.

— Не. Иначе всеки убиец може да откаже защита и автоматично да отърве кожата като невменяем.

— Тя не е убийца.

— Не забелязах особено желание да го докаже.

— Чу ли я някой?

— Още не. Но почвам да се тревожа. Логично погледнато, следващата й стъпка е да го изложи в писмена форма. И тогава не мога дори да припаря до нея. Нито пък някой друг.

— И какво ще правим сега?

— Трябва да я придумаме. Само това можем да направим. Изобщо да не слушаме какво казва и да преговаряме с Уокър зад гърба й. От нейно име. Ако го убедим да свали обвиненията, тогава ще я освободим, независимо дали иска, или не.

Ричър сви рамене.

— Значи така ще действаме. Но е много странно, нали?

— И още как — съгласи се Алис. — Никога не бях чувала за такъв случай.

На сто и петдесет километра от тях двамата мъже приключиха вечерята и се прибраха в мотела. Те също си бяха поръчали пица, само че с халби студена бира вместо вода и кафе. В стаята си завариха жената. Тя беше напрегната и крачеше напред-назад — признак, че има новини.

— Какво? — попита високият.

— Допълнителна работа — каза тя.

— Къде?

— В Пейкъс.

— Разумно ли е?

Жената кимна.

— В Пейкъс все още е сравнително безопасно.

— Смяташ ли? — попита тъмнокосият.

— Чакай само да чуеш колко ще ни платят.

— Кога?

— Зависи от предишната задача.

— Добре — каза високият. — Кой е обектът?

— Някакъв тип — отговори жената. — Ще ви дам подробности, като приключим с другата работа. — Тя прекрачи към вратата. — А сега стойте тук, разбрахме ли се? Легнете да поспите. Чака ни много напрегнат ден.

— Скапана стая — заяви Алис.

Ричър се огледа.

— Мислиш ли?

— Ужасна е.

— Виждал съм и по-лоши.

— Искаш ли да вечеряме заедно? — попита тя след кратко мълчание.

След пицата и сладоледа Ричър изобщо нямаше апетит, но ивицата гола кожа отпред му се струваше привлекателна. Както и ивицата отзад — дълбока вдлъбнатина, над която коланът на панталона минаваше като мъничък мост.

— Разбира се — каза той. — Къде?

Тя отново се поколеба.

— Вкъщи съгласен ли си? С тукашните заведения имам проблеми. Вегетарианка съм. Затова обикновено си готвя сама.

— Вегетарианка в Тексас. Направо не е за вярване.

— Понякога и аз си мисля така. Е, какво ще кажеш? Климатикът ми е по-добър от този тук.

Ричър се усмихна.

— Значи не само домашна вечеря, а и по-хладен въздух? Добре ми звучи.

— Ядеш ли вегетарианска храна?

— Всичко ям.

— Тогава да тръгваме.

Той навлече влажната риза. Алис взе сакото. Ричър се обу, заключи и я последва към фолксвагена.

Потеглиха на запад и след два-три километра стигнаха до жилищен квартал, изграден върху ивица пустееща земя между две широки магистрали. Сградите бяха двуетажни, с мазилка в пясъчен цвят и тъмни греди за контраст. Бяха около четирийсет и всички изглеждаха някак потиснати и изнемощели от жегата. Къщата на Алис се намираше точно в центъра, заклещена между две други. Тя спря колата върху напукана бетонна площадка пред входа. От пукнатините стърчаха изсъхнали бурени.

Но вътре цареше разкошна прохлада. Климатичната инсталация работеше с всичка сила. Ричър усети напора на въздуха. Озоваха се в тесен хол с кухненски бокс отзад. Отляво имаше стълбище. Евтини мебели под наем и много книги. Телевизор не се виждаше.

— Ще си пусна един душ — каза Алис. — Настанявай се както ти е удобно.

Тя изчезна нагоре по стъпалата. Ричър се огледа. Повечето книги бяха на юридически теми. Гражданско и наказателно право на Тексас. Коментари на Конституцията. Върху малката масичка в ъгъла имаше телефон с четири бутона за автоматично набиране. До най-горния бе записано Кантора. Следваше Дж. домашен. После Дж. служебен и накрая М. и Т. На един от рафтовете на библиотеката бе поставена сребърна рамка със снимка на красива семейна двойка над петдесетте. Снимката беше любителска, зад мъжа и жената се виждаше градска улица, навярно в Ню Йорк. Мъжът бе с прошарена коса и дълго патрицианско лице. Жената приличаше малко на Алис. Същата коса, само че вече побеляла и не толкова буйна. Очевидно родителите от Парк Авеню. М. и Т. — мама и татко. Изглеждаха свестни хора. Колкото до Дж. — най-вероятно беше приятел. Ричър се огледа, но не видя друга снимка. Може би беше горе, на нощното шкафче.

Седна и зачака. Алис слезе след десетина минути. Косата й беше мокра и сресана. Беше по шорти и избеляла от пране тениска с надпис Харвардски футболен отбор. Шортите бяха къси, а тениската тънка и стегната. Личеше, че отдолу не носи нищо. Беше боса и изглеждаше страхотно.

— Футбол ли си играла? — попита Ричър.

— Не аз, Джу играеше.

Той се усмихна на завоалираното предупреждение.

— Още ли е футболист?

— Футболистка — поправи го Алис. — Казва се Джудит. Аз съм лесбийка. Да, още играе футбол.

— Бива ли я?

— В какво отношение?

— Във футбола.

— Доста. Това смущава ли те?

— Че е добра във футбола ли?

— Не, че си падам по жените.

— От къде на къде?

— Някои хора се дразнят.

— Не и аз.

— Освен това съм еврейка.

Ричър се усмихна.

— Вашите ли ти купиха пистолета?

Тя рязко се озърна към него.

— Откри ли го?

— Естествено. Много добро оръжие.

Алис кимна.

— Нали съм обратна вегетарианка от Ню Йорк и отгоре на всичко еврейка. Решиха, че ще ми трябва нещо такова.

Ричър пак се усмихна.

— Изненадан съм, че не са ти избрали картечница или гранатомет.

Тя отвърна на усмивката.

— Сто на сто са си го помислили.

— Ти явно приемаш изкуплението си много сериозно. Сигурно се чувстваш както аз едно време в Ливан.

Алис се разсмя.

— Всъщност тук съвсем не е зле. Като цяло Тексас е чудесно място. Срещат се невероятни хора.

— Какво работи Джудит?

— Адвокатка като мен. Сега е в Мисисипи.

— По същата причина?

Алис кимна.

— За пет години.

— Все още има надежди за американското право.

— Значи не те смущава? — отново попита Алис. — Нали разбираш, че ще е само приятелска вечеря и после те връщам в мотела.

— Друго не съм и очаквал — излъга той.

Ричър не беше гладен, но за щастие вечерята се оказа чудесна — тъмна смес от настъргани ядки, сирене и лук. Изобилие от белтъчини. Може би имаше и добавени витамини. Изпиха по малко вино и много вода. Ричър помогна на Алис да вдигне масата, после разговаряха до единайсет.

— Ще те откарам — предложи тя.

Но беше боса и се бе настанила толкова удобно, че Ричър поклати глава.

— По-добре да си ида пеш. Два-три километра ще ми дойдат добре.

— Още е горещо — предупреди го тя.

— Не се тревожи. Ще се справя.

Алис не възрази. Уговориха си среща за другата сутрин в кантората, след това се сбогуваха. Въздухът навън бе гъст като крем супа. Ричър се добра до мотела чак след четирийсет минути и когато влезе в стаята, ризата му пак беше мокра.

На сутринта се събуди рано, изпра си дрехите и ги облече мокри. По пътя към кантората те отново изсъхнаха. Вчерашната влажност бе изчезнала, нажеженият пустинен въздух изсмукваше всяка капка вода и оставяше плата твърд и изпънат като нов брезент. По синьото небе нямаше и следа от облаци.

Алис вече седеше зад бюрото с широка черна рокля без ръкави. Млад мексиканец тихичко й говореше нещо. Тя си записваше в бележника. Зад мексиканеца търпеливо чакаше секретарят от приемната на Хак Уокър. Държеше тънък оранжево-син пакет на куриерската служба „Федеръл Експрес“. Ричър се нареди на опашка след него. Изведнъж Алис усети натрупването на хора и вдигна глава. Изненадано махна на двамата да изчакат и пак се обърна към клиента. След малко остави молива и тихо заговори на испански. Младежът стоически я изслуша с безизразна физиономия, после стана и бавно се отдалечи. Секретарят прекрачи напред и остави пакета върху бюрото.

— Медицинските сведения за Кармен Гриър — каза той. — Това са оригиналите. Мистър Уокър си направи копия. Иска да се срещнете в девет и половина.

— Ще дойдем — обеща Алис.

Тя бавно дръпна пакета към себе си. Секретарят излезе подир младия мексиканец. Ричър седна на мястото за клиенти. Алис го погледна озадачено, опипвайки с пръсти пакета. Ричър сви рамене. И той бе очаквал пратката да бъде много по-дебела.

Алис вдигна капачето на плика и го притисна от двата края, за да се разтвори. Вдигна го и изсипа съдържанието върху бюрото. Имаше четири отделни комплекта документи, подредени в зелени папки. Върху всяка корица бе изписано името на Кармен, номерът на социалната й осигуровка, думата „пациент“ и дата. Най-старата беше отпреди шест години. Възрастта на папките можеше да се познае и по различното избледняване на кориците. Ричър дръпна стола си покрай бюрото и се настани до Алис. Тя подреди четирите комплекта по хронологичен ред, започвайки от най-стария. Разгърна папката и я избута наляво, между себе си и Ричър. После леко измести стола си, така че раменете им се докоснаха.

— Добре — каза тя. — Хайде да видим.

Първите документи бяха за раждането на Ели. Всичко се описваше по часове и минути. Имаше цял куп гинекологични термини — разкритие, контракции и тъй нататък. Прикрепване на монитори за отчитане на жизнените показатели на плода. В четири и тринайсет минути сутринта й сложили упойка. Започнала да действа около четири и двайсет. В шест часа дошла дневната смяна. До обяд раждането не било приключило. Били й инжекция за ускоряване. В един часа била извършена епизиотомия. Ели се родила в един и двайсет и пет. Нямало усложнения. Плацентата се отделила нормално. Последвало зашиване на разреза. Бебето било напълно здраво и нормално.

Нито дума за синини по лицето, разцепена устна или разклатени зъби.

Във втората папка се говореше за две пукнати ребра. Беше от пролетта, петнайсет месеца след раждането. Имаше приложена рентгенова снимка. Виждаше се цялата лява страна на торса. Ребрата бяха снежнобели. Върху две от тях имаше тънички сиви пукнатини. Лявата гръд се очертаваше като тъмна сянка. Лекарят бе отбелязал, че според собствените й думи пациентката паднала от кон и се блъснала в хоризонталната част на масивна ограда. Както при повечето подобни случаи нямало какво друго да се направи, освен ребрата да бъдат стегнати с плътна превръзка и да се препоръча пълен покой.

— Как ти се струва? — попита Алис.

— Може и да излезе нещо — каза Ричър.

Третата папка бе датирана шест месеца по-късно, в края на лятото. Ставаше дума за сериозна контузия на десния пищял. Същият лекар отбелязваше твърдението на Кармен, че паднала от кон при прескачане на препятствие и се ударила в опорния стълб. Имаше дълго и сложно описание на контузията с посочени точни размери по хоризонтала и вертикала. Засегнатата част представляваше леко наклонен овал, дълъг тринайсет сантиметра и широк десет. Рентгеновите снимки установили, че няма счупване на костта. Лекарят предписал обезболяващи, като първата доза била осигурена от запасите на спешното отделение.

Четвъртата папка бе датирана две години и половина по-късно, вероятно около девет месеца преди Слуп да влезе в затвора. Този път се говореше за счупена дясна ключица. Всички имена на лекари бяха нови. Изглежда, целият персонал на спешното отделение бе сменен. Новият лекар цитираше без коментар твърденията на Кармен, че паднала от коня върху скалите на платото. Следваше дълго описание на контузията. Бележките бяха много подробни. Приложената рентгенова снимка показваше рамото и извивката на шията. Ясно личеше, че ключицата е счупена по средата.

Алис струпа папките една върху друга и ги преобърна върху бюрото.

— Е? — попита тя.

Ричър не отговори. Само поклати глава.

— Е? — повтори Алис.

— Може да е посещавала и други болници.

— Не, щяхме да го открием. Нали ти казах, проверяваме навсякъде. Такава е практиката.

— Може да са ходили някъде извън щата.

— Проверихме — каза Алис. — При домашно насилие правим запитване до всички съседни щати. И това ти казах. Рутинна процедура.

— Може да е използвала друго име.

— Пациентите се записват по номера на социалната осигуровка.

Ричър кимна.

— Това не е достатъчно, Алис. Тя ми разказа много повече. Тук имаме ребрата и ключицата, но тя твърдеше, че Слуп й счупил ръката. И челюстта. Каза, че се наложило да й реимплантират три зъба.

Алис мълчеше. Ричър затвори очи. Помъчи се да разсъждава както някога — опитен следовател с хладен ум и тринайсетгодишен стаж.

— Имаме две възможности — каза той. — Първо, нещо се е объркало в болничните архиви.

Алис поклати глава.

— Изключено.

Ричър пак кимна.

— Не споря. Остава второто: тя наистина е лъгала.

Алис дълго мълча. Накрая каза:

— Е, може малко да е преувеличила. Нали разбираш, за да те привлече. За да си осигури твоята помощ.

Ричър кимна разсеяно. Погледна часовника. Беше девет и двайсет. Приведе се настрани и върна папките в пакета от „Федеръл Експрес“.

— Да идем да видим какво мисли Хак по въпроса — каза той.

Две трети от екипа пътуваха на юг от Пейкъс. Бяха необичайно мълчаливи. Третият чакаше в мотела, дълбоко замислен. Сега поемаха рискове. Вече дванайсет години се занимаваха с този занаят и никога не бяха оставали на едно място толкова дълго. Всяко забавяне им се струваше твърде опасно. Пристигане, изпълнение, оттегляне. Това беше техният метод. Сега го нарушаваха. Затова тази сутрин не разговаряха. Нямаше шеги и закачки. Нямаше вълнение от предстоящата мисия. Бяха нервни, напрегнати и унесени в мрачни мисли.

Но въпреки тревогата те подготвиха колата навреме и събраха всичко, което щеше да им потрябва. После закусиха без апетит и останаха да седят мълчаливо, поглеждайки от време на време часовниците.

— Девет и двайсет — каза накрая жената. — Време е.

В кабинета на Уокър вече имаше посетител. Мъж на около седемдесет години — възпълен, червендалест и изтормозен от жегата. Климатиците работеха с такава сила, че свистенето на въздуха се чуваше през боботенето на моторите им и хартиите по бюрото подскачаха. Но въпреки всичко температурата в кабинета не падаше под трийсет и пет градуса. Посетителят бършеше челото си с голяма бяла кърпа. Уокър бе само по риза и седеше съвършено неподвижно, притиснал длани към слепоочията си. Копията от медицинските документи лежаха едно до друго върху бюрото и той се взираше в тях така, сякаш бяха на чужд език. Разсеяно погледна посетителите, после махна с ръка към непознатия.

— Това е Кауан Блек. Виден професор по съдебна медицина и експерт в много други области. Прославеният експерт на защитата. Вероятно за пръв път го канеха в прокурорски кабинет.

Алис пристъпи напред и стисна ръката на възрастния мъж.

— Много ми е приятно, сър — каза тя. — Толкова съм слушала за вас.

Кауан Блек не отговори. Алис представи Ричър, после придърпаха още два стола пред бюрото.

— Медицинските справки пристигнаха рано тази сутрин — каза Уокър. — Цялата налична документация в Тексас, която всъщност се оказа само от една болница. Не получихме нищо от Ню Мексико, Оклахома, Арканзас и Луизиана. Лично фотокопирах всички материали и незабавно ви пратих оригиналите. Доктор Блек пристигна преди половин час и прегледа копията. Иска да види рентгеновите снимки. Нямаше как да копирам и тях.

Ричър подаде пакета на Блек, който изсипа съдържанието точно както бе направила Алис и извади трите рентгенови снимки. Ребрата, кракът, ключицата. Вдигна ги срещу прозореца и дълго време не откъсна поглед от тях. После грижливо ги прибра в папките — явно ценеше точността и реда.

Уокър се приведе напред.

— И тъй, доктор Блек, можете ли да ни дадете предварително мнение?

Говореше напрегнато и официално, сякаш вече стоеше пред съдията. Блек взе първата папка, най-старата и най-избелялата. Документите за раждането на Ели.

— Тук няма абсолютно нищо — каза той. Гласът му беше плътен, дълбок и звучен като на любимия чичо от старите филми. Идеален глас за съдебната зала. — Най-обикновена акушерска процедура. Интерес предизвиква единствено фактът, че една селска болница в Тексас е работила на ниво, което преди десетина години би могло да се смята за връх на лекарското изкуство.

— Не забелязахте ли нещо нередно?

— Категорично не. Допускам, че бременността е предизвикана от съпруга, но ако изключим това, няма признаци да й е сторил каквото и да било.

— А другите?

Блек пое папката за спуканите ребра. Отново извади рентгеновата снимка и леко я повдигна.

— Ребрата имат определено предназначение — каза той. — Те оформят здрава клетка от кости, която да предпазва от увреждане уязвимите вътрешни органи. Но тази клетка не е плътна. Това би било глупаво, а еволюцията не търпи глупости. Не, гръдният кош е сложна структура. Ако бяха свързани плътно, костите щяха да се чупят при всеки по-силен удар. Но всяка кост завършва със сложни стави, тъй че първата реакция на гръдния кош е да хлътне и да се извие, за да разпредели силата на удара. — Блек вдигна снимката срещу светлината и посочи няколко места върху нея. — И точно това е станало тук. Ясно се вижда скъсване и разтегляне на множество стави. Имало е тежък, масивен удар с широк, тъп предмет. Податливият гръден кош е поел част от удара, но и останалото е било достатъчно, за да спука две ребра.

— Какво е представлявал този тъп предмет? — попита Уокър.

— Нещо дълго, твърдо и заоблено, може би с диаметър десет-петнайсет сантиметра. Точно като греда от ограда за добитък, бих казал.

— Не може ли да е пострадала от ритник?

Блек поклати глава.

— Твърдо не. Ритникът пренася голяма енергия върху съвсем ограничена площ. Какви размери има върхът на обувка? Да речем, сантиметър на четири. Това си е остър предмет, а не тъп. Ударът ще е прекалено рязък и концентриран, за да може гръдният кош да реагира. Без съмнение пак щяхме да видим спукани ребра, но не и разтегнати стави.

— А удар с коляно?

— Удар с коляно в ребрата? Това е почти като удар с юмрук. Тъп предмет, почти кръгла контактна зона. Ставите щяха да бъдат разтеглени по съвсем друг начин.

Уокър потропа с пръсти по бюрото. Почваше да се поти.

— Има ли начин да го направи човек? — попита той.

Блек сви рамене.

— Ако е акробат, може би. Трябва само да изпъне крак съвсем неподвижно, да подскочи и да я удари странично в ребрата. Като с греда. Според мен е невъзможно.

— А нараняването на пищяла? — попита Уокър след кратко мълчание.

Блек взе третата папка. Разгърна я и отново изчете описанието на контузията. После поклати глава.

— Формата на удареното място решава всичко. Отново виждаме дълъг, твърд, заоблен предмет. Като греда от ограда или водопроводна тръба, нанасяща удар отпред под ъгъл.

— Може ли да я е ударил с парче тръба?

Блек отново сви рамене.

— Теоретично не го отхвърлям. Ако е можел да застане плътно зад нея, някак да се пресегне отгоре и да нанесе удара с всичка сила успоредно на крака, но не съвсем. Би трябвало да замахне с две ръце, защото никой не може да обхване с пръсти петнайсетсантиметрова тръба. Освен това вероятно да застане на стол и много внимателно да я разположи пред себе си. Не звучи убедително, нали?

— Но все пак е възможно?

— Не — каза Блек. — Не е възможно. Казвам го сега и непременно ще го повторя в съда.

Уокър отново се умълча.

— Ами ключицата? — попита след малко той.

Блек взе последната папка.

— Бележките са много подробни. Личи си, че ги е писал отличен лекар.

— Какво ви говорят?

— Класическо нараняване — каза Блек. — Ключицата е като предпазител. Когато пада, човек се опитва да се подпре и изхвърля ръце напред. Тежестта на цялото тяло се превръща в жесток тласък, който като ударна вълна минава нагоре по стегнатата ръка, по стегнатата раменна става и продължава през тялото. Ако я нямаше ключицата, ударът би могъл да порази врата и вероятно да го строши, предизвиквайки парализа. Или черепа, което би предизвикало загуба на съзнанието и евентуални хронични припадъци. Но еволюцията е умна и избира по-малкото зло. Ключицата се чупи и така отнема от силата на удара. Вярно, твърде болезнено и неудобно, но поне не застрашава живота. Ключицата е механичен предпазител и много поколения велосипедисти, кънкьори и колоездачи имат основания да са й благодарни.

— Падането не може да е единствената причина — каза Уокър.

— То е основната причина — отвърна Блек. — И почти винаги единствената. Но понякога съм виждал да става и другояче. Удар в главата с бейзболна бухалка може да не улучи и да строши ключицата. Случва се и при падане на греди в горящи сгради. Срещал съм го при пожарникари.

— Кармен Гриър няма нищо общо с пожарникарите — каза Уокър. — И не разполагаме със сведения за употреба на бухалка.

Всички замълчаха. В тишината нахлу бученето на климатиците.

— Добре — каза Уокър. — Ще говоря направо. Трябват ми доказателства, че тази жена е била жестоко малтретирана. Забелязахте ли нещо подобно?

Блек дълго мълча. После поклати глава.

— Не. Поне в рамките на реално допустимото.

— Няма ли поне капка съмнение?

— Не, за жалост.

— А ако поразтеглим рамките на допустимото?

— Пак няма.

— Нека ги разтеглим до скъсване.

— Все същото. Имала е нормална бременност и лош късмет в ездата. Само това виждам.

— Няма ли основания за съмнение? — настоя Уокър. — Само това искам. Просто да се хвана за нещо.

— Няма.

Уокър помълча.

— Докторе, предварително ви уверявам, че говоря с най-дълбоко уважение. Вече не помня колко пъти сте тровили и моя живот, и живота на колегите прокурори от целия щат. Понякога сме се чудили дали пушите само тютюн или и още нещо. Вечно успявахте да измъкнете най-невероятни обяснения за всяка злополука. Затова ви моля от все сърце. Изобщо ли няма начин да изтълкувате сведенията другояче?

Блек не отговори.

— Извинявайте — каза Уокър. — Обидих ви.

— Не е това, което си мислите — възрази Блек. — Истината е, че никога не съм предлагал странни обяснения за каквото и да било. Вярно, видя ли някакво оправдание за обвиняемия, излагам го пред съда. Но вие явно не разбирате, че ако не видя възможни оправдания, тогава изобщо не си отварям устата. Онова, за което съм се препирал с колегите ви, представлява само върха на айсберга. Безнадеждните случаи просто не попадат в съда, защото съветвам обвиняемия да направи пълни самопризнания и да се надява на снизхождение. А аз твърде често се сблъсквам с подобни случаи.

— Като този ли?

Блек кимна.

— Да, за съжаление. Ако мис Арон се беше обърнала пряко към мен, щях да й кажа, че думите на нейната клиентка не заслужават доверие. А вие сте прав. Казвам го крайно неохотно от висотата на своята дълга и достойна кариера като съюзник на защитата. Винаги съм се борил срещу несправедливите обвинения въпреки риска да раздразня нашите окръжни прокурори. И смятам да продължа по този път, докато съм жив. Което едва ли ще трае дълго, ако тая проклета жега се задържи. — Блек млъкна за миг и се огледа. — Именно по тази причина смятам да ви лиша от компанията си. Много съжалявам, че не можах да помогна, мистър Уокър. Наистина. Бих го сторил с искрено удоволствие.

Той събра папките и ги върна в пакета от „Федеръл Експрес“. После го подаде на Ричър, който седеше най-близо. Стана и тръгна към вратата.

— Но все пак трябва да има нещо — каза Уокър. — Направо не е за вярване. За пръв път в живота си искам Кауан Блек да ме обори, а той не може.

Блек поклати глава.

— Много отдавна разбрах, че понякога хората са виновни, и толкоз.

Той безсилно махна с ръка за сбогом и бавно излезе от кабинета. Течението от климатиците подхвана вратата и я затръшна зад него. Алис и Ричър мълчаливо гледаха Уокър. Прокурорът отпусна глава върху дланите си и затвори очи.

— Вървете си — каза той. — Просто се махайте и ме оставете на мира.

Въздухът в коридора бе застоял и горещ, но навън се оказа още по-зле. Ричър прехвърли пакета в лявата си ръка и хвана Алис за лакътя с дясната. Спря я, преди да слезе от тротоара.

— Има ли добър бижутер в този град? — попита той.

— Мисля, че има — отвърна Алис. — Защо?

— Искам да прибереш личните вещи на Кармен. Все още те смятат за нейна адвокатка. Ще отнесем пръстена за оценка. Така ще узнаем дали поне веднъж е казала истината.

— Още ли се съмняваш?

— Аз съм от армията. Там първо проверяваме, после повтаряме.

— Добре — кимна тя. — Щом искаш.

Върнаха се, минаха зад съда и Алис взе колана и пръстена, като подписа формуляр, в който двата предмета се описваха като веществени доказателства. После тръгнаха да търсят бижутер. Подминаха евтините улици и след десетина минути попаднаха на дълга поредица от бутици, завършваща със златарски магазин. Витрината беше претрупана и не впечатляваше с елегантност, но етикетчетата с цените подсказваха, че собственикът предлага само най-качествени бижута. Или пък е непоправим оптимист.

— Е, как ще го направим? — попита Алис.

— Кажи му, че пръстенът е семейно наследство — посъветва я Ричър. — Може би от баба ти.

Човекът в магазина беше стар и прегърбен. Личеше си, че преди четирийсет години е бил хитър и енергичен. И все още не бе загубил съвсем тези качества. Ричър зърна проблясъка в очите му. Ченгета? Сетне видя как човекът отхвърли това предположение. Алис не приличаше на ченге. Нито Ричър — тази погрешна представа му бе помагала дълги години. След това старецът се захвана да прецени доколко са умни тия нови клиенти. Всичко бе съвсем ясно, поне за Ричър. Той видя как човекът реши да действа предпазливо. Алис извади пръстена и обясни, че е семейно наследство. Смятала да го продаде, ако й предложат добра цена.

Старецът взе златарската лупа и поднесе пръстена към лъча на лампата върху бюрото.

— Цвят, чистота, шлифовка и карати — каза той. — Четирите достойнства на камъка. По тях го оценяваме.

Завъртя пръстена насам-натам. Камъкът проблесна под светлината. Бижутерът взе картонче с множество кръгли отвори, подредени по големина. Започна да намества камъка в тях, докато откри подходящия размер.

— Два карата и четвърт — каза той. — Шлифовката е прелестна. Цветът е почти превъзходен, само дето мъничко бие на жълто. Чистотата не е безупречна, но и няма сериозни дефекти. Камъкът си го бива. Дори много го бива. Колко ще искате?

— Колкото струва — отвърна Алис.

— Мога да ви дам двайсет.

— Двайсет какво?

— Хилядарки.

— Двайсет хиляди долара?

Човекът примирително вдигна длани.

— Знам, знам. Някой сигурно ви е казал, че струва повече. Може и да струва — в луксозните магазини в Далас или другаде. Но това тук е Пейкъс и вие не купувате, а продавате. Нали и аз трябва да припечеля.

— Ще си помисля — каза Алис.

— Двайсет и пет? — подхвърли старецът.

— Двайсет и пет хиляди долара?

Бижутерът кимна.

— Дотолкова мога да вдигна, без да изляза на загуба. В края на краищата и аз трябва да ям.

— Нека да си помисля — каза Алис.

— Не прекалявайте с мисленето — отвърна старецът. — Цените може да паднат. А и няма да намерите друг като мен в този град. Останалите ще се уплашат още щом видят камъка.

Двамата спряха на тротоара пред магазина. Алис държеше пръстена плахо, сякаш стискаше нажежен въглен. После отвори чантата си и го прибра в едно вътрешно джобче с цип. С върха на пръстите избута ципа докрай.

— Щом такъв тип дава двайсет и пет хиляди, значи струва някъде към шейсет — каза Ричър. — Или дори повече. Много повече. Предполагам, че онзи приятел едва ли е кандидат за титлата „почтен бизнесмен на годината“.

— Във всеки случай не са трийсет долара — допълни Алис. — Фалшив бил, а? С цирконий? Тая жена ни е правила на глупаци.

Ричър кимна разсеяно. Знаеше, че всъщност Алис си мисли: правила те е на глупак, само че възпитанието не й позволяваше да го изрече.

— Да вървим — каза той.

Тръгнаха по нажежения тротоар на запад, към евтините квартали около железопътната линия отвъд съда. Пътят дотам беше около километър и половина и го изминаха за половин час. Нямаха сили да бързат в такава горещина. Ричър мълча през цялото време. Водеше обичайната си душевна борба кога точно да признае битката за изгубена.

Пред вратата на кантората той отново спря Алис.

— Искам да опитам още нещо. За последно.

— Защо?

— Защото съм от армията. След двойната проверка започваме тройна.

Алис въздъхна. Беше леко раздразнена.

— Какво искаш да правиш?

— Ще трябва да ме откараш.

— Къде?

— Има един очевидец, с когото можем да поговорим.

— Очевидец ли? Къде е?

— На училище в Ехо.

— Хлапето?

Ричър кимна.

— Да, Ели. Тя е голяма умница.

— Детето е само на шест години.

— Ако е ставало нещо, бас държа, че ще знае.

За секунда Алис застина. После надникна в кантората през прозореца. Залата беше препълнена с клиенти. Всички изглеждаха изнервени от жегата и смазани от живота.

— Не е честно към тях — каза тя. — Трябва да продължавам.

— Моля те, само това. За последно.

— Можеш да идеш сам. Ще ти услужа с колата.

Ричър поклати глава.

— Трябва ми твоето мнение. Ти си адвокат. Пък и без теб няма да ме пуснат в училището. Ти имаш обществено положение. Аз нямам.

— Не мога. Ще ми отнеме цял ден.

— Колко време щеше да ти трябва, за да изкопчиш парите от онзи фермер? Колко хонорари щеше да загубиш?

— Тук не взимаме хонорари.

— Знаеш какво имам предвид.

Тя помълча, после каза:

— Добре. Уговорката си е уговорка.

— За последно, обещавам.

— Обясни ми защо — каза Алис.

Двамата пътуваха с жълтия фолксваген по пустия път южно от Пейкъс. Ричър не разпознаваше нищо от пейзажа. На идване бе дошъл с полицейска кола, и то през нощта.

— Защото някога бях следовател — отговори той.

— Добре — съгласи се Алис. — Следователите разследват. Това го разбирам. Но никога ли не прекратяват следствието? Все някога трябва да знаят.

— Следователите не знаят — отсече Ричър. — Само се досещат и предполагат.

— Мислех, че работят с конкретни факти.

— Не е съвсем така. Е, понякога в крайна сметка опират до фактите, но в деветдесет и девет процента от случаите разчитат на деветдесет и девет процента усет. За хората. Добрият следовател има силно развит усет за хората.

— Усетът не превръща черното в бяло.

Ричър кимна.

— Така е.

— Никога ли не си грешил?

— Грешил съм, разбира се. Много пъти.

— Но?

— Но не вярвам сега да греша.

— Е, добре, обясни ми защо — повтори тя.

— Защото знам разни неща за хората, Алис.

— Аз също. Знам например, че Кармен Гриър те е водила за носа.

Ричър не каза нищо повече. Само гледаше мълчаливо ту Алис, ту пътя отпред. В далечината се виждаха планините, където Кармен бе гонила училищния автобус. Пакетът от „Федеръл Експрес“ лежеше върху коленете му. Вдигна го и започна да си вее. После го хвана за ръба с два пръста. Безцелно го завъртя насам-натам. Внимателно огледа плика отпред и отзад, взря се в оранжево-сините шарки, в етикета, в безсмислените отпечатани думи: подател, получател, спешна пратка, описание на пакета, размери — трийсет на двайсет и два сантиметра, тегло — килограм и двеста грама, изчислена такса, допълнителни сведения за получателя, доставено на следващия ден, проверено от превозвача: пратката не съдържа опасни предмети. Ричър поклати глава и метна пакета на задната седалка.

— Тя нямаше пари в себе си — каза той.

Алис не отговори. Управляваше малкия автомобил бързо и умело. Ричър усети, че го съжалява. Чувството просто лъхаше на вълни от нея.

— Какво? — попита той.

— По-добре да се върнем — каза Алис. — Само си губим времето.

— Защо?

— Какво толкова може да ни каже Ели? Разбирам идеята ти. Ако Кармен наистина си е чупила ръката, би трябвало да носи гипс около шест седмици. А Ели е умно дете и ще си го спомни. Същото се отнася и до челюстта. При счупена челюст за известно време те стягат като в кофраж. Едно дете непременно би запомнило такова нещо. Ако всичко това наистина се е случило и ако не е било прекалено отдавна.

— Но?

— Но ние знаем, че тя никога не е носила гипс. Знаем, че никога не е имала счупена челюст. Получихме медицинските сведения за нея, нали? Те са при нас, в колата. Всичко, за което някога е влизала в болница. Или смяташ, че счупени кости могат да се оправят по метода „направи си сам“? Да не мислиш, че са търсили помощ от ковача или бръснаря? Значи в най-добрия случай Ели ще ни потвърди само това, което вече знаем. А най-вероятно нищо няма да помни, защото е още дете. Излиза, че с това пътуване си губим времето двойно.

— Нека го направим все пак — настоя Ричър. — Така и така сме минали половината път. Ели може да си припомни нещо полезно. А и много искам пак да я видя. Тя е страхотно хлапе.

— Не се и съмнявам — каза Алис. — Само недей да се привързваш. Какво можеш да направиш за нея? Да я осиновиш? От цялата работа ще пострада най-много тя. Примири се с това и забрави.

Мълчаливо изминаха останалия път до кръстовището със закусвалнята, училището и бензиностанцията. Алис спря точно там, където преди бе спряла Кармен, и двамата излязоха навън в жегата.

— По-добре да дойда с теб — каза Ричър. — Тя ме познава. Можем да я изведем и да поговорим в колата.

Бутнаха телената врата и прекосиха двора. Сетне влязоха в сградата, изпълнена с училищна миризма. След минута отново бяха навън. Ели Гриър не бе идвала нито този ден, нито предишния.

— Напълно разбираемо — каза Алис. — Детето преживява тежък момент.

Ричър кимна.

— Да тръгваме. Само още един час път на юг.

— Страхотно! — възкликна Алис.

Качиха се във фолксвагена и изминаха останалите сто километра прегоряла пустош, без да разговарят. Отне им по-малко от час, защото Алис караше по-бързо от Кармен. Сега Ричър разпознаваше местността. Видя старото петролно находище далече на хоризонта отляво. „Гриър–3“.

— Наближаваме — каза той.

Алис намали скоростта. Отстрани се появи бодлива тел, после дървена ограда и накрая високата порта изплува от маранята. Алис натисна спирачките и зави. Малката кола заподскача по двора. Алис спря до познатите стъпала на верандата и изключи двигателя. Цялото ранчо тънеше в тишина. Нищо не помръдваше. Но в къщата явно имаше хора, защото всички коли бяха под навеса. Белият кадилак, джипът, новият и старият пикап. И четирите автомобила се спотайваха в сенките.

Слязоха от колата и постояха неподвижно зад отворените врати, сякаш искаха да се предпазят от нещо. Въздухът бе съвсем неподвижен и по-горещ от всякога. Температурата сигурно наближаваше четирийсет и пет градуса. Ричър пръв се изкачи в сянката на верандата и почука. Вратата се отвори почти незабавно. На прага изникна Ръсти Гриър. В едната си ръка стискаше карабина .22 калибър. Тя дълго оглежда Ричър от глава до пети. Накрая проговори:

— Ти си бил. А аз помислих, че е Боби.

— Изчезнал ли е? — попита Ричър.

Ръсти сви рамене.

— Излезе. Още го няма.

Ричър се озърна към навеса.

— Всички коли са тук.

— Някой дойде да го вземе. Аз бях горе. Не видях нищо. Само ги чух.

Ричър мълчеше.

— Все едно — промърмори Ръсти. — Не очаквах пак да те видя.

— Това е адвокатката на Кармен — каза Ричър.

Ръсти се завъртя и впи презрителен поглед в Алис.

— Не можа ли да си намери нещо по-свястно?

— Трябва да поговорим с Ели.

— Защо?

— Разпитваме свидетелите.

— Дете не може да бъде свидетел.

— Това ще го реша аз — каза Алис.

Ръсти се усмихна предизвикателно.

— Ели не е тук.

— Къде е тогава? — попита Ричър. — Не беше на училище.

Ръсти не отговори.

— Мисис Гриър, трябва да знаем къде е Ели — намеси се Алис.

Ръсти пак се усмихна.

— Не знам къде е, адвокатке.

— Защо?

— Защото я взеха от социалните служби.

— Кога?

— Тая сутрин. Дойдоха и я прибраха.

— И вие им позволихте? — изненада се Ричър.

— Защо да не им позволя? Не я искам. Търпях я само заради Слуп, но него вече го няма.

Ричър я изгледа смаяно.

— Но тя ви е внучка.

Ръсти презрително сви рамене. Карабината в ръката й трепна.

— Никога не съм се радвала на този факт.

— Къде я отведоха?

— В някое сиропиталище, предполагам — каза Ръсти. — А след това сигурно ще я дадат за осиновяване, ако има кой да я вземе. Само че не ми се вярва. Доколкото знам, трудно се намират кандидати за мелезчета. Приличните хора не искат да се мешат с цветнокожи.

Настана тишина. Чуваше се само тънкият пукот на спечената, напукана пръст.

— Дано да ви покоси рак — каза Ричър.

Той се завъртя и тръгна към колата, без да изчака Алис. Влезе, затръшна вратата и се загледа напред с пламнало лице. Огромните му юмруци се свиваха и отпускаха. Алис седна до него и включи двигателя.

— Да се махаме час по-скоро — каза Ричър.

Фолксвагенът потегли сред облак прах. Не си размениха нито дума чак до Пейкъс.

Когато пристигнаха, минаваше три следобед и кантората беше полупразна заради жегата. Както винаги завариха бюрото на Алис облепено с бележки. Пет бяха от Хак Уокър — всяка по-настоятелна от предишната.

— Да идем ли? — попита Алис.

— Не му казвай за диаманта — предупреди я Ричър.

— Вече всичко свърши, не го ли разбираш?

И наистина беше така. Ричър разбра още щом зърна лицето на Уокър. Напрежението бе изчезнало. Оставаше само примирение с неизбежното. И покой. Окръжният прокурор седеше зад бюрото си. Пред него имаше две купчини документи. Едната беше по-висока от другата.

— Какво? — попита Ричър.

Без да му обръща внимание, Уокър подаде на Алис някакъв лист.

— Официално отказване от правото на защита — каза той. — Прочетете го много внимателно. Кармен не желае да ползва адвокатски услуги и заявява, че не й е оказван натиск. Освен това добавя, че ви е казала същото още в самото начало.

— Не бях сигурна дали е в състояние да разсъждава логично — каза Алис.

Уокър кимна.

— Добре, всеки има право да се съмнява. Но вече няма съмнение. Тъй че в момента сте тук само благодарение на добрата ми воля, разбирате ли? И двамата.

После той подаде на Алис по-малката купчинка документи. Алис разгърна листовете и Ричър се наведе надясно, за да ги разгледа. Бяха компютърни разпечатки, покрити с цифри и дати. Банкови извлечения. Баланс и прехвърляне на суми. Дебит и кредит. Доколкото успя да разбере, ставаше дума за пет отделни сметки. Две от тях бяха съвсем обикновени банкови влогове. Другите три принадлежаха на Съвместен фонд „Гриър“, номерирани от 1 до 3. Балансът бе положителен. Дори повече от положителен. Общо в сметките имаше почти два милиона долара.

— Хората на Ал Юджин ми ги пратиха по куриер — поясни Уокър. — А сега вижте най-долните листове.

Алис прелисти. Най-долните листове бяха прикрепени с кламери. Ричър се зачете през рамото й. Дългият юридически текст представляваше нотариално заверено споразумение. В него бе казано на сравнително ясен език, че за момента всички права над финансовите активи на Слуп Гриър се прехвърлят на неговата законна съпруга Кармен Гриър.

— Имала е два милиона в банката — каза Уокър. — Изцяло на нейно разположение.

Ричър се озърна към Алис. Тя кимна.

— Прав е.

— А сега погледнете последната клауза от споразумението — каза Уокър.

Алис отново прелисти. Последната клауза засягаше въпроса за прекратяване на пълномощията. Слуп Гриър си запазваше правото по всяко време да промени договора и да стане единствен титуляр на сметките. Освен ако бъде обявен за невменяем. Или умре. При което цялото съдържание на сметките автоматично ставаше нейна собственост — както по предварително споразумение, така и като наследство.

— Ясно ли е? — попита Уокър.

Ричър не отговори, но Алис кимна.

Уокър й подаде по-голямата купчина.

— Сега прочетете това.

— Какво е? — попита тя.

— Препис. От нейните самопризнания.

Настана тишина.

— Признала ли е? — попита Алис.

— Заснехме всичко с видеокамера — каза Уокър.

— Кога?

— Днес по обяд. Моята заместничка отиде при нея веднага, след като получихме финансовите справки. Потърсихме и вас, но ви нямаше. А после Кармен ни каза, че и без това не искала адвокат. Подписа декларацията. И си призна всичко. Доведохме я тук и направихме видеозапис. Не беше приятна гледка.

Ричър слушаше с половин ухо и в същото време четеше. Наистина не беше приятно. Започваше с обичайните уверения, че самопризнанията се правят доброволно и без принуда. След това Кармен се връщаше към своето минало в Лос Анджелис. Била незаконно дете. Станала уличница. Пешеходна, както се изразяваше тя самата. По-късно напуснала улицата, заела се със стриптийз и променила титлата си на сексуална работничка. Точно както твърдеше Уокър, Слуп бил нейният голям шанс. Моят печеливш билет от лотарията, наричаше го тя. После търпението й се изчерпало. Тексас я отегчавал до смърт. Искала да се измъкне, но с пари в джоба. Колкото повече, толкова по-добре. Неприятностите на Слуп с данъчните власти били за нея като дар от небето. Сметките във фонда я изкушавали. Опитала се да уреди убийство на Слуп в затвора — от предишните си познати знаела, че това е възможно. Но се оказало, че федералният затвор с минимална охрана не е подходящо място. Тогава решила да чака. Щом чула за предстоящото му освобождаване, купила пистолет и тръгнала да си търси съучастник. Смятала да го привлече с измислени истории за домашно насилие. Накрая избрала Ричър. Той отказал и се наложило да действа сама. След като вече била измислила версията с побоищата, смятала да я използва, за да представи убийството като самозащита или поне да си осигури по-лека присъда. Но после проумяла, че болниците няма да подкрепят твърденията й, затова решила да си признае всичко и да разчита на снизхождение. Подписът й беше надраскан в долния край на всяка страница.

Алис четеше бавно. Стигна до края цяла минута след Ричър.

— Съжалявам, Ричър — каза тя.

За момент настана мълчание.

— Ами изборите? — попита Ричър. Това бе последната му надежда.

Уокър сви рамене.

— Според тексаския наказателен кодекс подобно престъпление се наказва със смърт. Убийство с цел лична изгода. Доказателства — с лопата да ги ринеш. А и не мога да си затворя очите пред доброволни самопризнания, нали? Преди два часа съвсем се бях оклюмал. Но после почнах да разсъждавам. Фактът е, че доброволните самопризнания ми отварят вратичка. Те пестят на данъкоплатеца разходите за съдебен процес. Дават ми право да заменя смъртното наказание с доживотен затвор. Ако питате мен, след тази история никой няма да я пожали, бил той бял или мексиканец. Значи щом оттегля смъртното наказание, проявявам снизхождение. Дори великодушие. Белите може малко да помърморят, но мексиканците ще ликуват. Нали ме разбирате? Всичко се преобръща. Тя беше доброто момиче, а аз — тежката ръка на закона. Но сега съм добрият прокурор, а тя — тежката ръка на престъплението. Тъй че няма от какво да се плаша.

Мълчаха около минута. Чуваше се само непрестанният рев на климатиците.

— Вещите й са у мен — каза Алис. — Колан и пръстен.

— Предайте ги в склада — каза Уокър. — По-късно ще я прехвърлим.

— Къде?

— Във федералния затвор. Повече не можем да я държим тук.

— Не, питах къде е складът.

— В същата сграда, където е моргата. Не забравяйте да поискате разписка.

Ричър придружи Алис до моргата. Не усещаше, че върви. Не усещаше жегата, праха, шума, уличното движение и миризмите. Имаше чувството, че се носи на два пръста над тротоара, обгърнат в някакъв непроницаем костюм. От време на време Алис казваше нещо, но той не чу нито дума. Чуваше само едно тънко гласче, което повтаряше в главата му: Сбъркал си. Ужасно си сбъркал. Беше го чувал и преди, но от това не му ставаше по-леко, защото бе изградил цялата си кариера върху стремежа да се сблъсква с него по-рядко от другите. Това напомняше въображаема спортна таблица, в която личните му показатели изведнъж спадаха главоломно. И този факт го тревожеше. Не от суета. Тревожеше го, защото като професионалист би трябвало да прозре истината отдавна.

— Ричър — каза Алис. — Не ме слушаш, нали?

— Какво?

— Попитах дали искаш да хапнеш нещо.

— Не. Мисля да тръгвам.

Алис рязко спря.

— Сега какво? Четворна проверка ли?

— Не, заминавам. Някъде надалеч. Чувал съм, че в Антарктида било приятно през този сезон.

— На връщане ще минем край автогарата.

— Добре. Значи си тръгвам с автобус. Край на автостопа. Никога не знаеш на кого може да налетиш.

Моргата се намираше в ниска индустриална сграда сред павиран двор встрани от улицата. Приличаше на бивш автосервиз или склад за гуми. Имаше метални стени и портал за автомобили. Служебният вход беше в края на сградата. Към него водеха две стъпала с парапет от стоманени тръби. Вътре беше много студено. Грамадни климатици бълваха леден въздух. Обстановката напомняше склад за месо. И в известен смисъл бе точно така. Вляво от фоайето имаше двойна врата, водеща право към моргата. Тя беше отворена и Ричър зърна масите за аутопсия. Блясък на стомана, бели плочки и луминесцентни лампи.

Алис сложи колана върху бюрото на дежурния и бръкна в джоба си за пръстена. Обясни, че вещите са по делото Тексас срещу Кармен Гриър. Човекът стана, излезе и след малко се върна с кутия за веществени доказателства.

— Не, това са лични вещи — каза Алис. — Извинявайте.

Онзи се намръщи недоволно и понечи пак да излезе.

— Чакайте — спря го Ричър. — Дайте да погледна това.

Дежурният спря, обърна се и сложи кутията на бюрото. Тя нямаше капак, тъй че всъщност представляваше нещо като картонен поднос, дълбок седем-осем сантиметра. Някой бе изписал от предната страна с флумастер името Гриър. Пистолетът беше обвит в найлонова торбичка с етикетче. До него лежаха два малки куршума .22 калибър, всеки в отделно пликче. Бяха сиви и почти без деформации. На едното пликче пишеше Вътрешночерепен №1, на другото Вътрешночерепен №2. Следваха подписи и инвентарни номера.

— Тук ли е патологът? — попита Ричър.

— Естествено — отвърна дежурният. — Винаги е тук.

— Трябва да разговарям с него — каза Ричър. — Веднага.

Очакваше възражения, но дежурният само посочи към двойната врата.

— Там е.

Алис се задържа до бюрото и Ричър влезе сам. Отначало му се стори, че залата е празна, но после видя в отсрещния ъгъл остъклена врата. В кабинета зад нея някакъв мъж със зелена престилка разглеждаше документи на бюрото си. Ричър почука. Човекът вдигна глава. Беззвучно произнесе: Влезте. Ричър влезе.

— С какво мога да ви помогна? — попита човекът.

— Само два куршума ли извадихте от Слуп Гриър?

— Кой сте вие?

— Дойдох с адвокатката на обвиняемата — каза Ричър. — Тя е отвън.

— Обвиняемата ли?

— Не, адвокатката.

— Добре — кимна патологът. — Какво ви интересува?

— Колко бяха куршумите?

— Два. Голяма мъка беше, докато ги извадим.

— Може ли да видя трупа?

— Защо?

— Боя се от евентуална съдебна грешка.

Подобна реплика почти винаги впечатлява патолозите. Те очакват да има процес, на който ще бъдат призовани, и никак не им се иска защитата да ги направи за смях при разпита. Отразява се зле на репутацията в научните кръгове. И на самочувствието. Затова предпочитат всички съмнения да се проверят предварително.

— Добре — каза патологът. — Трупът е във фризера.

Нова врата извеждаше от кабинета към сумрачен коридор. Коридорът завършваше с плътно затворена метална преграда.

— Вътре е много студено — предупреди патологът.

Ричър кимна.

— Радвам се да го чуя.

Водачът му завъртя масивната ръчка и двамата влязоха. Залата бе ярко осветена. По целия таван висяха луминесцентни лампи. В отсрещната стена бяха вградени двайсет и седем стоманени шкафа — по три на височина и девет на ширина. Върху вратите на осем от тях висяха етикетчета — знак, че са заети. Въздухът в залата бе мразовит. От устата на Ричър излитаха облачета пара. Патологът провери етикетите и дръпна едно от големите стоманени чекмеджета. То се плъзна навън с лекота върху добре смазани релси.

— Наложи се да изрежем задната стена на черепа — обясни патологът. Всъщност трябваше да изгребем целия мозък, додето открием куршумите.

Голото тяло на Слуп Гриър лежеше по гръб. В смъртта изглеждаше смалено и съсухрено. Кожата беше сива като неизпечена глина. Изцъклените очи гледаха право нагоре. В челото му имаше две малки дупки на около осем сантиметра една от друга. Бяха кръгли, синкави, с ясно очертани ръбове, сякаш издълбани от умел майстор.

— Класически рани от куршум двайсет и втори калибър — каза патологът. — Куршумите влизат без проблем, но не излизат. Твърде са бавни. Не им достига енергия и остават вътре. Но вече са си свършили работата.

Ричър затвори очи. След това се усмихна широко, доволно.

— Не ще и дума — каза той. — Свършили са си работата.

Откъм отворената врата долетя тих звук. Плахо почукване по стомана. Ричър отново отвори очи. Алис стоеше на прага и потръпваше.

— Какво правиш? — попита тя.

— Какво идва след четворната проверка? — подвикна към нея Ричър.

Парата от дъха му бе увиснала неподвижно във въздуха.

— Петорна проверка — отвърна Алис. — Защо?

— А после?

— Шесторна. Защо?

— Защото сега ще има цял куп проверки.

— Защо?

— Защото тук има нещо много нередно, Алис. Ела да погледнеш.

14

Алис бавно тръгна напред по плочките.

— Кое е нередно? — попита тя.

— Кажи ми какво виждаш.

Алис с усилие сведе очи към трупа.

— Прострелян е в главата. На два пъти.

— Какво е разстоянието между раните?

— Седем или осем сантиметра.

— Какво друго виждаш?

— Нищо.

Ричър кимна.

— Точно така.

— И какво?

— Виж по-отблизо. Раните са съвсем чисти, нали?

Тя пристъпи към чекмеджето. Леко се наведе напред.

— Изглеждат ми чисти.

— От това следват изводи — каза Ричър. — То означава, че раните не са контактни. Контактна рана се получава, когато притиснеш дулото към челото. Знаеш ли какво става тогава?

Алис мълчаливо поклати глава.

— Най-напред от дулото избухва облак нажежени газове. Ако пистолетът е притиснат към челото, газовете проникват под кожата и повече няма къде да отидат, защото костта ги спира. Тогава изхвръкват назад. Разкъсват кожата и остава голяма назъбена рана. Като морска звезда. Прав ли съм, докторе?

Патологът кимна.

— Точно така го наричаме. Звездовидно разкъсване.

— Но тук го няма — продължи Ричър. — Значи не е контактна рана. След газовете от дулото излита пламък. Ако е стреляно отблизо, да речем от десетина сантиметра, щяхме да видим изгаряне върху кожата. Малко кръгло петно.

— Пръстеновидно изгаряне — вметна патологът.

— То също липсва — каза Ричър. — След това идват саждите. Меко, черно, лепкаво вещество. Ако изстрелът е бил от разстояние петнайсет-двайсет сантиметра, щяхме да видим върху челото черно петно от сажди. С ширина около пет сантиметра. Няма го.

— И какво? — попита Алис.

— После излитат барутни частици. Малки късчета неизгорял въглерод. На света няма идеален барут. Една част от него не изгаря. Просто излита навън като фонтан. Набива се под кожата. Наричат го барутна татуировка. Ако изстрелът беше даден от разстояние до половин метър, щяхме да я видим. Ти виждаш ли нещо такова?

— Не — каза Алис.

— Права си. Виждаме само дупките от куршуми. Нищо друго. Никакви признаци, че е стреляно отблизо. Не знам точно с какъв барут са били заредени патроните, но ми се струва, че е стреляно поне от метър и половина. В краен случай от метър.

— Два метра и половина — обади се патологът. — По моя преценка.

Ричър се озърна към него.

— Изпробвахте ли барута?

Онзи поклати глава.

— Знам го от диаграмата на местопрестъплението. Той стоял в ъгъла до леглото. Леглото било до прозореца, а свободното място имало ширина седемдесет и пет сантиметра. Открили са го частично подпрян на стената. Знаем, че тя не е била до него, иначе щяхме да открием всички неща, за които споменахте. Значи най-близката възможна позиция е от другата страна на леглото, вероятно до срещуположния му край. Според траекторията излиза, че е стреляла диагонално. Той сигурно е отстъпил до самата стена. А леглото е било голямо. Трябва да има два метра и половина по диагонал.

— Превъзходно — каза Ричър. — Готов ли сте да го кажете пред съда?

— Естествено. И това е само теоретичният минимум. Може да е стреляла по-отдалече.

— Но какво означава това? — попита Алис.

— Означава, че Кармен не го е направила — отвърна Ричър.

— Защо?

— Какви са размерите на човешкото чело? Да речем петнайсет на пет сантиметра.

— И какво?

— Няма начин да е улучила толкова малка цел от два метра и половина.

— Откъде знаеш?

— Предния ден я видях как стреля. За пръв път в живота си натискаше спусък. Беше безнадеждна. Буквално безнадеждна. И слон не би улучила от два метра и половина. Казах й да забие цевта в корема му и да изпразни целия пълнител.

— Ти я закопаваш — възкликна Алис. — Не бива да говориш така.

— Тя не го е направила, Алис. Не би могла.

— Може да е имала късмет.

— Да, веднъж. Но не и два пъти. Двете попадения говорят за прицелна стрелба. А се намират близо едно до друго по хоризонтала. След първия куршум той би трябвало да политне назад. Значи си имаме работа с бърз двоен изстрел. Бам-бам, без колебание. Това е майсторска стрелба.

Алис помълча, после възрази:

— Може да се е преструвала. Предния ден, искам да кажа. Уж че иска да я научиш. Лъгала е за всичко друго. Всъщност може да е стреляла превъзходно, но го е скрила, за да свършиш работата вместо нея. Или по други причини.

Ричър поклати глава.

— Не се преструваше. Цял живот съм гледал хора да стрелят. Или го можеш, или не. Ако можеш, няма как да го скриеш. То е като карането на колело — веднъж научено, не се забравя.

Алис мълчеше.

— Не е била Кармен — каза Ричър. — Дори аз не бих могъл да го направя. Не и с тоя скапан боклук. Не и от това разстояние. Бърз двоен изстрел в главата? Който и да е бил, стреля по-добре от мен.

Алис се усмихна едва-едва.

— Срещат ли се такива?

— Много рядко — спокойно отвърна той.

— Но тя си призна. Защо?

— Нямам представа.

Ели не бе сигурна дали е разбрала докрай. Докато баба й разговаряше с непознатите, тя се скри на стълбището над вестибюла. Чу думите ново семейство. Знаеше какво означават. И вече знаеше, че ще й трябва ново семейство. Бяха й казали, че татко е умрял, а мама заминала надалеч и няма да се върне. Бяха казали още, че не я искат при себе си. Това не я плашеше. И тя не искаше да остава при тях. Те бяха лоши. Вече бяха продали нейното пони и останалите коне. Рано тази сутрин един голям камион дойде да ги откара. Тя не заплака. Просто някак усети, че всичко е свързано. Няма татко, няма мама, няма пони, няма коне. Всичко се променяше. И тя тръгна с непознатите, защото знаеше, че нищо друго не й остава.

После те й дадоха да поговори с мама по телефона. Мама се разплака и накрая каза: бъди щастлива с новото си семейство. Но не бе ясно дали тези хора са новото й семейство или само я водят при него. А не смееше да попита. Затова си мълчеше. Кокалчетата на пръстите я боляха, но тя продължаваше да ги хапе.

* * *

— Тази история никак не ми харесва — каза Уокър. — Нали ме разбирате? По-добре да не задълбаваме. Иначе може да изтървем всичко.

Отново седяха в прокурорския кабинет. Тук беше поне с трийсет и пет градуса по-топло, отколкото в моргата. И двамата се обливаха в пот.

— Разбирате ли? — повтори Уокър. — Това пак влошава нещата.

— Така ли смятате? — попита Алис.

Уокър кимна.

— Ще ни размъти водата. Да речем, че Ричър е прав, в което се съмнявам, защото разполагаме само с неговата субективна преценка. Или по-скоро догадка. А на какво се основава тя? На личното му впечатление, че Кармен не умее да стреля. А вече знаем, че всички други негови впечатления са били пълна заблуда от начало до край. Но в интерес на спора да речем, че е прав. Какво доказва това?

— Какво?

— Заговор, ето какво. Знаем, че тя се е опитала да въвлече Ричър. Сега излиза, че е въвлякла друг съучастник. Свързва се е някого, казва му точно къде и кога да дойде, обяснява му къде е скрит пистолетът. Човекът идва, намира оръжието и стреля. Ако е станало така, значи я обвиняваме в заговор за убийство с цел лична облага. Най-хладнокръвно наемане на убиец. Тръгнем ли по този път, пак й гарантираме смъртоносна инжекция. Защото това е много по-лошо от обикновено убийство, повярвайте ми. В сравнение със заговора едно просто убийство е едва ли не дреболия. Засега стрелбата изглежда почти неволна, разбирате ли? Ако не пипаме нищо, с радост ще препоръчам доживотна присъда въз основа на чистосърдечните самопризнания. Но отвори ли се дума за заговор, всичко става от черно по-черно и пак потегляме към отделението на осъдените на смърт.

Алис мълчеше.

— Разбирате ли ме? — настоя Уокър. — Нямаме никаква полза. Точно обратното. Положението й става много по-лошо. А и тя вече каза, че го е извършила сама. Според мен не лъже. Но ако лъже, значи го прави съвсем съзнателно, за да прикрие следите. Защото знае, че заговорът я закопава. Би се наложило да реагираме. Няма как да си затворим очите пред такова нещо. Иначе ще излезем кръгли глупаци.

Алис продължаваше да мълчи. Ричър сви рамене.

— Затова спрете дотук — каза Уокър. — Това е моят съвет. Ако можеше да й помогне, щях да разровя тая следа. Но не може. Затова нека не ровим. В неин интерес е.

— И в интерес на съдийското място — подхвърли Ричър.

Уокър кимна.

— Не го крия.

— Не ви ли дразни пренебрегването на факти? — попита Алис. — Та вие сте прокурор. Може истинският убиец да се измъкне.

Уокър поклати глава.

— Ако е станало както си мисли Ричър. Ако, ако, ако. Тая думичка е много голяма. Трябва да ви кажа, че според мен тази хипотеза е крайно неправдоподобна. Повярвайте, като прокурор съм много усърден, но не бих изградил обвинение, за да губя времето на съдебните заседатели с чисто субективни предположения как можел да стреля този или онзи. Особено ако въпросният онзи е изпечен лъжец като Кармен. Откъде да я знаем, може да стреля още от детски години. Тексаските съдебни заседатели биха очаквали точно това от едно мексиканско хлапе, родено в предградията на Лос Анджелис.

Ричър мълчеше. Алис пак кимна.

— Добре. Така или иначе, вече не съм й адвокат.

— А ако бяхте?

Тя сви рамене.

— Сигурно нямаше да ровя. Както сам казахте, съмнението за заговор само ще й навреди.

Тя се изправи бавно, сякаш бе загубила сили от жегата. Потупа Ричър по рамото. Погледна го безпомощно и тръгна към вратата. Той стана и я последва. Уокър не каза нищо. Мълчаливо ги проследи с поглед, сетне сведе очи към старата снимка на три момчета, подпрени до калника на пикап.

Двамата пресякоха улицата и продължиха към автогарата. Тя се намираше на петдесет метра след съда и на петдесет метра преди кантората. Малка, самотна автогара. Отпред нямаше автобуси. Само асфалт, покрит с петна от нафта и няколко скамейки под малък навес от бяло фибростъкло. Стените на малкия офис бяха облепени с разписания. Вграденият климатик работеше с всичка сила. Зад стъклото някаква жена четеше списания.

— Знаеш, че Уокър е прав — каза Алис. — Той й прави услуга. Иначе е загубена.

Ричър мълчеше.

— Е, накъде заминаваш? — попита тя.

— Хващам първия автобус — отговори той. — Така съм свикнал.

Застанаха един до друг пред разписанията. Следващият автобус заминаваше за Топика, Канзас, през Оклахома Сити. Трябваше да пристигне от Финикс, Аризона, след половин час. Маршрутът му описваше широка дъга обратно на часовниковата стрелка.

— Бил ли си в Топика? — попита Алис.

— Бил съм в Ливънуърт — каза Ричър. — Не е далеч.

Почука на стъклото и си купи еднопосочен билет. Прибра го в джоба си.

— Успех, Алис — каза той. — След четири години и половина ще те търся в „Жълти страници“.

Тя се усмихна.

— Гледай да доживееш дотогава, Ричър.

За секунда Алис застина, сякаш се колебаеше дали да го целуне по бузата, или просто да си тръгне. После пак се усмихна и закрачи по тротоара. Той я изпрати с поглед, докато изчезна зад ъгъла. После избра най-сенчестата скамейка и седна да чака.

Ели още се колебаеше. Бяха я отвели на много хубаво място. Като къща — с легла и всичко останало. Може наистина да бяха новото й семейство. Но не приличаха на семейство. Имаха много работа. Според нея малко приличаха на лекари. Държаха се с нея любезно, но през цялото време се занимаваха с нещо неразбираемо. Като в лекарски кабинет. Може пък наистина да бяха лекари. Може би знаеха, че е разстроена и се опитваха да я утешат. Тя дълго мисли над това и накрая попита:

— Лекари ли сте?

— Не — отговориха те.

— Да не сте новото ми семейство?

— Не. Скоро ще идеш при новото си семейство.

— Кога?

— След няколко дни. Но засега ще стоиш с нас, разбрахме ли се?

Тя си помисли, че всички изглеждат много заети.

Автобусът пристигна почти навреме. Беше голям, мръсен от пътя, обвит в синкав дизелов пушек, а над решетките на климатика трептеше нажежен въздух. Спря на пет метра от Ричър и шофьорът форсира двигателя. Вратата се отвори и слязоха трима души. Ричър стана и се качи. Нямаше друг кандидат за пътуване. Подаде билета си на шофьора.

— Нали ще изчакате две-три минути? — попита онзи. — Трябва да отскоча до тоалетната.

Ричър кимна мълчаливо. Мина навътре и откри свободна двойна седалка. Беше отляво, значи щеше да е срещу вечерното слънце по целия път, след като в Абилин завиеха на север. Но стъклата бяха затъмнени и климатикът работеше, тъй че нямаше страшно. Седна на една страна. Облегна се назад и опря глава в стъклото. Усети с бедро осемте празни гилзи в джоба си. Убиваха му, затова се пресегна и ги измести през плата. После ги извади. Търкулна ги на длан като зарове. Бяха топли и издаваха глух метален звън.

Абилин, помисли си той.

Шофьорът се качи на стъпалото, протегна глава навън и хвърли поглед в двете посоки като стар железничар. После седна зад волана и вратата се затвори с пухтене.

— Чакайте — викна Ричър.

Стана и забърза напред по пътеката между седалките.

— Размислих. Слизам.

— Вече скъсах билета — каза шофьорът. — Ако искате да ви върнем парите, ще трябва да подадете молба.

— Не си искам парите — каза Ричър. — Просто ми отворете да сляза, може ли?

Шофьорът го изгледа с недоумение, но все пак дръпна ръчката и вратата отново изпухтя. Ричър слезе и се отдалечи в жегата. Чу как автобусът потегли. После го чу как зави и шумът постепенно заглъхна в далечината. Ричър продължи към адвокатската кантора. На другите места работното време бе свършило, но тук още имаше групички мълчаливи, тревожни хора. Някои говореха с адвокатите, други чакаха своя ред. Седнала зад бюрото в дъното, Алис разговаряше с някаква жена, прегърнала бебе. Тя изненадано вдигна глава.

— Автобусът ли не дойде?

— Трябва да ти задам един юридически въпрос — каза Ричър.

— Спешно ли е?

Той кимна.

— Ако някой клиент разкаже на защитника си за престъпление, има ли полицията законно право да притисне адвоката?

— Това е поверителна информация — каза Алис. — Само между адвоката и неговия клиент. Ченгетата изобщо не си пъхат носа.

— Може ли да използвам телефона?

Тя се поколеба. После сви рамене.

— Разбира се. Действай.

Той придърпа един свободен стол до нейния, зад бюрото.

— Имаш ли телефонен указател на Абилин?

— В най-долното чекмедже. Там е целият Тексас.

Алис се завъртя към жената с бебето и продължи разговора на испански. Ричър издърпа чекмеджето и откри указателя. На една от първите страници имаше важни номера, отпечатани с едър шрифт. Той набра номера на щатската полиция в Абилин. Обади се женски глас, който попита с какво може да му помогне.

— Разполагам със сведения — каза той. — За престъпление.

Жената го помоли да изчака. След около трийсет секунди някой друг вдигна слушалката. Чуваше се приглушена врява и звън на телефони.

— Сержант Родригес — изрече мъжки глас.

— Разполагам със сведения за престъпление — повтори Ричър.

— Името ви, сър?

— Честър Артър — каза Ричър. — Работя като адвокат в окръг Пейкъс.

— Добре, мистър Артър, продължавайте.

— Знам, че в петък сте открили изоставен автомобил южно от Абилин. Мерцедес бенц, собственост на адвоката Ал Юджин. В момента той се води безследно изчезнал.

Чу се тракане на клавиатура.

— Добре — каза Родригес. — Какво знаете още?

— Мой клиент твърди, че Юджин е бил отвлечен от колата си и убит близо до същото място.

— Името на клиента ви, сър?

— Не мога да го разкрия. Поверителна информация. Между нас казано, не съм сигурен дали да му вярвам. Искам вие да проверите. Ако говори истината, може би ще го убедя да се обърне към вас.

— Какво точно ви каза?

— Че Юджин бил отвлечен и качен в друга кола. Откарали го на север до закътано място от лявата страна на пътя. Там го застреляли и скрили трупа.

Алис бе спряла да разговаря и хвърляше смаяни погледи към него.

— Затова искам да претърсите местността — каза Ричър.

— Вече я претърсихме.

— В какъв радиус?

— В непосредствена близост.

— Не, моят човек твърди, че било на два-три километра в северна посока. Търсете под храстите, из пукнатините, в помпените станции, изобщо навсякъде. Трябва да е място, където кола може да отбие от пътя.

— Значи на два-три километра северно от изоставената кола?

— Според моя човек не по-малко от два и не повече от три.

— Отляво?

— Сигурен е в това — каза Ричър.

— На какъв телефон да ви търсим?

— Аз ще се обадя. След час.

Ричър остави слушалката. Жената с бебето бе изчезнала. Алис продължаваше да го гледа смаяно.

— Какво има? — попита тя.

— Трябваше по-рано да се насочим към Юджин.

— Защо?

— Защото разполагаме само с един безспорен факт. Какво гласи той?

— Какво?

— Кармен не е застреляла Слуп, ето какво.

— Това не е факт, а твое мнение.

— Не, Алис, факт е. Повярвай ми. Разбирам ги тия неща.

Тя сви рамене.

— Добре де. И какво от това?

— Значи го е застрелял някой друг. Което повдига нов въпрос. Защо? Знаем, че Юджин е изчезнал безследно, а Слуп е мъртъв. Те бяха свързани като адвокат и клиент. Тогава нека да предположим, че и Юджин не е изчезнал, а мъртъв. Просто така, в интерес на спора. Двамата са подготвяли споразумение, чрез което Слуп да напусне затвора. Вероятно нещо голямо, защото помилване не се дава току-така. Значи е било свързано с много ценна информация. И много опасна за някого. Ами ако въпросният някой е очистил и двамата? За отмъщение или за да им запуши устата.

— Откъде ти хрумна тази идея?

— Ако щеш, вярвай, от Кармен. Тя ме посъветва да прикрия убийството точно така. Уж че някой е отстранил Слуп, за да провали сделката.

— Значи Кармен се е вслушала в собствения си съвет.

— Не, Кармен е странична линия — възрази Ричър. — Тя го мразеше, имаше мотив, лъжеше с причина и без причина, но не го е убила. Друг е бил.

— Да, заради нея.

— Не — каза Ричър. — Не е било така. Просто й е провървяло. Паралелно събитие. Все едно да го блъсне камион. Тя може и да се радва на резултата, но не е замесена.

— Сигурен ли си?

— Абсолютно. Всичко друго би било смешно. Помисли, Алис. Всеки човек, който стреля толкова добре, е професионалист. Професионалистите планират нещата поне няколко дни предварително. А ако беше наела професионалист преди няколко дни, защо ще се мотае из Тексас да търси типове като мен? И защо ще позволи да убият Слуп в собствената й спалня, където цялото подозрение пада върху нея? При това със собствения й пистолет.

— Тогава какво е станало според теб?

— Мисля, че в петък група убийци са очистили Юджин и за да се подсигурят, са скрили тялото, тъй че, докато бъде намерено, следата да е изстинала. После в събота са очистили Слуп и са натопили Кармен. В нейната спалня, с нейния пистолет.

— Но тя е била е него. Нямаше ли да забележи! Нямаше ли да проговори!

Ричър помълча.

— Може точно тогава да е била при Ели. И на връщане в спалнята да е открила трупа. Или може да е била в банята. Когато я арестуваха, косата й беше мокра.

— Щеше да чуе изстрелите.

— Не и под онзи душ. Той е като Ниагарския водопад. Освен това пистолет двайсет и втори калибър не гърми много силно.

— А как разбра къде е трупът на Юджин? Ако не си фантазираш.

— Помислих си как бих постъпил на мястото на убийците. Очевидно те са имали кола, иначе няма как да стигнат насред пущинака. Може да са инсценирали катастрофа или спукана гума. Спират Юджин, вкарват го в колата си и потеглят. Но не искат да губят време. Рисковано е. Могат да го задържат не повече от две-три минути, което при старт от място прави два-три километра.

— Защо на север? Защо отляво?

— Ако бях аз, най-напред щях да отида далеч на север. После обръщам и в движение оглеждам местата край пътя. Избирам най-подходящото, отмервам още два-три километра, пак обръщам, подготвям инсценировката и чакам.

— Звучи логично — съгласи се Алис. — Ами Слуп? Невъзможно е. Да влязат в онази къща? В Ехо, насред пустинята? Да се промъкнат незабелязано, докато тя е под душа?

— Аз мога да го направя — каза Ричър. — А предполагам, че те не ми отстъпват. Може дори да са по-добри. Поне в стрелбата е точно така.

— Ти си луд — заяви Алис.

— Може би.

— Никакво „може би“. Тя си призна. Защо ще признава, ако няма нищо общо с убийството?

— И на това ще му дойде редът. Първо нека изчакаме един час.

* * *

Ричър остави Алис да си гледа работата и излезе навън в жегата. Реши най-сетне да разгледа музея на Дивия запад. Музеят обаче се оказа затворен. Но отстрани видя алея, водеща към някакво пусто място отзад. Имаше заключена портичка — толкова ниска, че не беше трудно да я прескочи. Зад сградите откри реставрирани тясна затворническа килия, съдебна зала и бесилка. Трите експоната се връзваха в чудесна последователност. Арест, съд, екзекуция. Малко по-настрани видя гроба на Клей Алисън. Беше грижливо поддържан, с чудесна надгробна плоча. Клей всъщност бе второ име. Робърт Клей Алисън, 1840–1887. Той убиваше само онези, които заслужаваха смърт. Ричър нямаше второ име. Беше си просто Джак Ричър. Роден през 1960-а, година на смъртта все още липсваше. Зачуди се как ли ще изглежда надгробната му плоча. Сигурно никак. Нямаше кой да му я поръча.

Върна се назад по алеята и отново прескочи портичката. Отсреща видя дълга бетонна сграда на два етажа. Долу имаше магазини, над тях — канцеларии. Върху един от прозорците беше изписано със старомодни златни букви: Албърт Е. Юджин, адвокат. В сградата имаше още две адвокатски кантори. Съдът сигурно се виждаше от прозорците им. Това трябва да са евтините адвокати, помисли си Ричър. Със своя собствена територия — нито при безплатните като Алис, нито при скъпите, които навярно се намират на съвсем друга улица. Макар че Юджин бе карал мерцедес. Кой знае, може би е компенсирал ниските хонорари с много дела. Или просто е бил толкова суетен, че да плаща вноски до изнемогване.

Ричър спря на кръстовището. Слънцето клонеше на запад и по южния хоризонт прииждаха облаци. В лицето му лъхаше топъл вятър. Поривите вдигаха облаци прах от тротоара. Усети как вятърът прилепи ризата към корема му. После всичко стихна и жегата се завърна, макар че облаците продължаваха да тъмнеят на юг.

Тръгна към кантората на Алис. Завари я зад бюрото, погълната от непрестанен поток от проблеми. На двата стола отпред седяха клиенти — семейство мексиканци на средна възраст. По лицата им бе изписано търпеливо доверие. Купчината документи изглеждаше още по-висока. Алис разсеяно махна с ръка към стола до себе си. Ричър се промъкна покрай бюрото и седна. Взе телефона и набра номера в Абилин по памет. Представи се с името Честър Артър и помоли да го свържат със сержант Родригес.

Наложи се да изчака цяла минута. После Родригес вдигна слушалката и от напрежението в гласа му Ричър веднага разбра, че са открили трупа на Юджин.

— Трябва да ни кажете името на клиента ви, мистър Артър.

— Какво открихте? — попита Ричър.

— Точно каквото описахте, сър. Два километра и половина на север, отляво, в дълбока варовикова пукнатина. Прострелян с един куршум в дясното око.

— Двайсет и втори калибър ли беше куршумът?

— Твърдо не. Поне така чух. Най-малкото деветмилиметров. Пръснал е половината череп.

— Определихте ли времето на смъртта?

— Трудно е в тая жега. Освен това разправят, че койотите се добрали до него и лишили патолозите от най-важните органи. Но ако някой твърди, че е станало в петък, няма да спорим.

Ричър мълчеше.

— Трябват ми имена, мистър Артър.

— Не е работа на моя човек — каза Ричър. — Ще поговоря с него и се надявам да ви позвъни.

После бързо прекъсна, преди Родригес да възрази. Алис отново го гледаше. Клиентите също. Явно поназнайваха английски.

— Кога сме имали президент Честър Артър? — попита Алис.

— След Гарфийлд, преди Гроувър Кливланд — отговори Ричър. — Един от двамата върмонтски президенти.

— Кой е другият?

— Калвин Кулидж.

— Значи са открили Юджин?

— Няма съмнение.

— И сега какво?

— Сега отиваме да предупредим Хак Уокър.

— Да го предупредим ли?

Ричър кимна.

— Помисли, Алис. Може убийствата да приключат дотук, но може да има и трето. Винаги са били неразделни приятели: Хак, Ал и Слуп. Кармен каза, че и тримата работели по споразумението. Хак уредил нещата с федералните власти. Значи сто на сто е знаел колкото другите двама. И може да е следващият.

Алис се завъртя към клиентите.

— Извинявайте, трябва да тръгвам — каза тя на английски.

Хак Уокър се готвеше да приключи работния ден. Беше облякъл сакото и тъкмо затваряше куфарчето си. Минаваше шест вечерта и зад прозорците на кабинета почваше да се здрачава. Съобщиха му за смъртта на Юджин и видяха как пребледня. Кожата му буквално се сви и изтласка навън капки пот. Прокурорът впи пръсти в бюрото и едва намери сили да седне. Дълго мълча. После бавно кимна.

— Мисля, че го знаех от самото начало. Но се надявах, нали разбирате.

Той завъртя глава и впи поглед в снимката.

— Много съжалявам — каза Ричър.

— Знаят ли кой го е убил? Или защо?

— Засега не.

Уокър пак помълча.

— Защо съобщиха на вас, а не на мен?

— Ричър съобрази къде трябва да търсят — каза Алис. — Всъщност той им съобщи.

После тя изложи теорията за тройното убийство. Споразумението, опасните сведения. Предупреждението. Уокър седеше неподвижно и слушаше. Вече не беше толкова бледен. Замисли се напрегнато и накрая поклати глава.

— Не може да е така. Защото всъщност сделката не представляваше нищо особено. Слуп просто вдигна ръце и се съгласи да плати всичко заедно с глобите. Това е. Нищо повече. Беше отчаян, не издържаше вече в затвора. Често се случва. Ал се свърза с данъчните, направи им предложение, те приеха. Банална история. Уредиха я дребни чиновници от местната служба. Трябваше да се подпише от федерален прокурор и тогава аз излязох на сцената. Придвижих нещата малко по-бързо, отколкото по каналния ред. Нали знаете, с връзки. Беше си най-обикновена данъчна процедура. И повярвайте ми, за данъци никого не убиват. — Уокър пак тръсна глава. После широко отвори очи и застина. — А сега искам да си вървите.

Алис кимна.

— Приемете нашите съболезнования. Знаем, че сте били приятели.

Но Уокър я погледна замаяно, сякаш се тревожеше за нещо съвсем различно.

— Какво има? — попита Ричър.

— Не бива повече да говорим, това е — каза Уокър.

— Защо?

— Защото обикаляме в кръг и накрая ще свършим там, където не бихме желали да стигнем.

— Така ли?

— Помислете малко. Никого не убиват за данъчни нарушения. Нали така? Слуп и Ал се готвеха да отнемат пълномощното на Кармен и да дадат почти всички пари на администрацията. Сега Слуп и Ал са мъртви. Просто е като две и две — четири. Мотивът й става все по-очевиден. Продължим ли да разговаряме, ще бъда длъжен да обмисля възможността за заговор. Не едно, а две убийства. Няма да ми остане избор. А не бих искал да стигна дотам.

— Не е имало никакъв заговор — възрази Ричър. — Ако вече е била наела хора, защо да въвлича и мен?

Уокър сви рамене.

— Знам ли? Може би за да обърка следствието. Или да се прикрие зад чужд гръб.

— Толкова ли е хитра?

— Мисля, че да.

— Докажете го тогава. Покажете ни, че е наела някого.

— Не мога.

— Напротив, можете. Банковите й документи са у вас. Покажете ни плащането.

— Плащането?

— Да не мислите, че онези хора работят безплатно?

Уокър се намръщи. Извади от джоба си ключове и отключи едно чекмедже на бюрото. Извади купчината разпечатки. Съвместен фонд „Гриър“. Ричър затаи дъх. Уокър прехвърли лист по лист. После струпа документите един върху друг и ги преобърна на бюрото. Лицето му бе напълно безизразно.

Алис се наведе и взе разпечатките. Прелисти ги, гледайки четвъртата колона отляво — данни за дебита. Имаше много тегления. Но всички бяха дребни и разпокъсани. Най-голямото беше за двеста деветдесет и седем долара. Повечето не надхвърляха сто.

— Събери всичко за последния месец — каза Ричър.

Алис прелисти назад.

— Някъде около деветстотин долара.

Ричър кимна.

— Дори да ги е трупала, пак не са много. Във всеки случай не стигат за професионалисти, с каквито си имаме работа.

Прокурорът мълчеше.

— Трябва да разговаряме с нея — каза Ричър.

— Не можем — отвърна Уокър. — В момента пътува към федералния затвор.

— Не го е направила тя — каза Ричър. — Нищо не е направила. Тя е напълно невинна.

— Тогава защо си призна?

Ричър затвори очи. Застина за миг.

— Принудили са я. Някой се е добрал до нея.

— Кой?

Ричър отвори очи.

— Не знам. Но можем да разберем. Извикайте пристава с книгата за посещения. Проверете кой е идвал при нея.

Лицето на Уокър си оставаше все тъй безизразно и потно. Но въпреки това той вдигна слушалката и набра вътрешен номер. Нареди незабавно да му донесат книгата за посещения. После зачакаха мълчаливо. След три минути откъм приемната долетя тропот и в кабинета нахълта мъжът от дневната смяна. Беше задъхан от тичането по стълбите. Носеше под мишница дебела тетрадка.

Уокър я взе, прелисти я набързо и я завъртя към посетителите. Посочи с пръст. Кармен Гриър беше приета рано сутринта в понеделник. Преди два часа бе прехвърлена към Тексаското управление на затворите. Междувременно бе посещавана само два пъти — в понеделник сутринта и във вторник по обяд. И двата пъти от заместничката на окръжния прокурор.

— Предварителен разговор и след това самопризнания — поясни Уокър.

Други посещения нямаше.

— Това ли е всичко? — попита Ричър.

Приставът кимна.

— Гарантирам.

Ричър отново погледна тетрадката. Първото посещение на заместничката бе продължило само две минути. Явно Кармен бе отказала да говори. Второто се оказа по-дълго — дванайсет минути. Веднага след това я бяха качили горе за видеозаписа.

— Нищо друго ли няма? — попита той.

— Имаше телефонни разговори — каза приставът.

— Кога?

— През целия понеделник и във вторник сутринта.

— Кой се обаждаше?

— Нейният адвокат.

— Нейният адвокат ли? — възкликна Алис.

Приставът кимна.

— Голям досадник. Само тичах напред-назад да я водя до телефона.

— Как се казваше адвокатът? — попита Алис.

— Нямаме право да се интересуваме, госпожо. Поверителна информация. Адвокатските разговори се пазят в тайна.

— Мъж ли беше или жена?

— Мъж.

— Мексиканец?

— Не ми се вярва. Говореше си съвсем нормално. Само дето не се чуваше много добре, но реших, че е от телефоните.

— Всеки път беше един и същ, така ли?

— Да, струва ми се.

В кабинета настана тишина. Уокър кимна разсеяно и приставът прие това за знак, че може да си върви. Чуха го как прекоси приемната. После външната врата се затвори зад него.

— Тя не е споменавала за адвокат — рече Уокър. — Напротив, каза, че не иска адвокат.

— И на мен каза същото — обади се Алис.

— Трябва да разберем кой е бил този човек — каза Ричър. — Телефонната компания може да проследи обажданията.

Уокър поклати глава.

— Нямам право. Адвокатските разговори са под закрила.

Ричър се втренчи в него.

— Наистина ли вярваш, че е бил адвокат?

— А вие?

— Не, разбира се. Някакъв тип я е заплашвал, за да излъже. Помисли, Уокър. При първата среща с твоята заместничка тя не обелва и дума. Двайсет и седем часа по-късно прави пълни самопризнания. Между двете посещения има само едно: цял куп разговори с онзи тип.

— Но каква заплаха би я принудила да си признае убийство?

Убийците не се чувстваха много добре в новата роля на детегледачи. И тримата изпитваха едно и също по една и съща причина. За пръв път им се случваше да взимат дете за заложник. Началото мина лесно. Беше съвсем стандартна операция, основана както винаги на измама и хитрост. Жената и високият рус мъж отидоха заедно в „Червената къща“, защото смятаха, че като двойка повече ще приличат на чиновници от социалните служби. Пристигнаха с голяма, официална на вид кола. Държаха се рязко и делово, като през цялото време сипеха лицемерно благочестиви приказки, сякаш не ги интересуваше нищо друго, освен благополучието на горкото детенце. Носеха дебела папка с фалшиви документи. Документите изглеждаха точно като заповеди и инструкции на социалните служби и други държавни агенции. Но бабата почти не им обърна внимание. Не оказа никаква съпротива. Това малко ги изненада. Тя просто предаде детето и изглеждаше много доволна, че се е отървала от него.

Хлапето също не оказа съпротива. През цялото време бе тихо, замислено и много сериозно, сякаш искаше да се представи добре. Да се хареса на непознатите възрастни хора. Затова просто го качиха в колата и потеглиха. Нямаше сълзи, писъци, тръшкане. Общо взето, всичко мина добре. Дори много добре. Почти толкова гладко, колкото с Ал Юджин.

Но след това нещата излязоха от познатата схема. Драстично. Нормалната практика беше да потеглят веднага към предварително уговорено място и да извадят оръжията. Да скрият трупа и да изчезнат. Сега обаче задачата беше различна. Трябваше да укриват детето. При това живо и здраво. Поне за известно време. Може би дни наред. Никога не го бяха вършили. А професионалистът започва да се тревожи, когато върши нещо за пръв път. Винаги. Това е в самата същност на професионализма. Професионалистът се чувства най-добре на своя територия.

— Обадете се на социалните служби — каза Ричър. — Веднага.

Хак Уокър го изгледа с недоумение.

— Зададохте ми въпрос — обясни Ричър. — Що за заплаха би я принудила да признае нещо, което не е извършила? Не разбирате ли? Сигурно са отвлекли детето.

Уокър седеше като вкаменен и продължаваше да го гледа. После с усилие се раздвижи, отключи друго чекмедже и шумно го дръпна. Извади тежък черен бележник. Отвори го, прелисти няколко страници, грабна телефона и набра номер. Никой не отговори. Той натисна вилката и набра друг — вероятно за връзка вечер при спешни случаи. Този път отсреща се обадиха и Уокър зададе въпрос, като използва цялото име на Ели, Мери Елън Гриър. Отговорът дойде след дълго мълчание. Уокър го изслуша. Не каза нищо. Просто остави слушалката много бавно и предпазливо, като че беше стъклена.

— Никога не са чували за нея — каза той.

Тишина. Уокър затвори очи и пак ги отвори.

— Добре. Подкрепленията ще бъдат проблем. Естествено, разчитам на щатската полиция. И на ФБР, защото това е отвличане. Но трябва да действаме незабавно. Бързината е въпрос на живот и смърт. Както при всяко отвличане. Може да са я отвели навсякъде. Затова искам двамата още сега да отидете в Ехо и да изкопчите от Ръсти цялата история. Описания, подробности и тъй нататък.

— Ръсти няма да разговаря с нас — каза Ричър. — Настроена е враждебно. Защо не пратите тамошния шериф?

— Защото е некадърник и пияница. Сигурно вече се е натряскал. Трябва да го направите вие.

— Само ще си загубим времето — каза Ричър.

Уокър отвори трето чекмедже и извади две хромирани звезди. Метна ги на бюрото.

— Вдигнете дясна ръка — нареди той. — Повтаряйте след мен.

После измънка набързо думите на някаква клетва. Ричър и Алис повториха каквото успяха да чуят. Уокър кимна.

— Сега сте помощник-шерифи. С полицейски пълномощия в окръг Ехо. Ръсти е длъжна да разговаря с вас.

Ричър го гледаше мълчаливо.

— Какво? — попита Уокър.

— Това още ли го има в Тексас? Да давате извънредни пълномощия.

— Естествено, че го има. Точно както в Дивия запад. А сега тръгвайте, ако обичате. Имам да върша милион неща.

Ричър взе хромираната значка и се изправи. За пръв път от четири години и половина насам отново бе пълноправен полицейски служител. Алис застана до него.

— Връщайте се право тук — заръча им Уокър. — И успех!

Осем минути по-късно пак седяха в жълтия фолксваген и за втори път през този ден пътуваха на юг към ранчо „Червената къща“.

Разговора проведе жената. Телефонът иззвъня четири пъти, докато тя вадеше от чантата си електронния уред за изменяне на гласа. Но уредът се оказа излишен. Изобщо не й се наложи да говори. Посланието отсреща представляваше монолог — дълъг, но в общи линии ясен, конкретен и недвусмислен. После всичко се повтори дума по дума. Когато инструкциите приключиха, жената остави слушалката и върна уреда в чантата си.

— За довечера е — каза тя.

— Кое? — попита високият мъж.

— Допълнителната задача. В Пейкъс. Изглежда, че там не върви съвсем гладко. Открили са трупа на Юджин.

— Вече?

— Гадна работа — изруга тъмнокосият.

— Да, така е — съгласи се жената. — Затова ще изпълним допълнителната задача още сега, тази нощ, преди да е станало по-лошо.

— Кой е обектът? — попита високият.

— Някой си Джак Ричър. Скитник, бивш военен. Разполагам с описание. Освен това има някаква адвокатка. Ще трябва да се погрижим и за нея.

— И същевременно да пазим хлапето?

Жената сви рамене.

— Както се уговорихме от самото начало, ще държим хлапето, докогато е възможно, но си запазваме правото да го ликвидираме при необходимост.

Мъжете се спогледаха. Ели ги наблюдаваше от леглото.

15

По пътя на юг Ричър не се прояви като събеседник. За час и половина не пророни и дума. Заради падащия вечерен здрач бе включил лампичката в колата и проучваше картите от жабката. Особено внимание отдели на едромащабния топографски план на южната част от окръг Ехо. Границата на областта представляваше съвършено права линия от изток на запад. Най-малкото разстояние от нея до Рио Гранде бе осемдесет километра. Точно това го смущаваше.

— Не разбирам защо ме излъга за диаманта — каза той.

Алис сви рамене. Бореше се да изцеди максимална скорост от малкия автомобил.

— Какво толкова? Лъгала е за всичко друго.

— Диамантът е друго нещо — възрази Ричър.

— Как така?

— Друг вид лъжа. Различава се от предишните, както ябълките от портокалите.

— Не те разбирам.

— Пръстенът е единственото, което не мога да си обясня.

— Единственото ли?

— Всичко останало си идва на мястото, но пръстенът ме затруднява.

Мълчаливо изминаха още два километра. Електрическите стълбове изникваха от сумрака и прелитаха за части от секундата в лъчите на фаровете.

— Ти знаеш какво става, нали? — каза Алис.

— Занимавала ли си се някога с компютърна анимация? — попита Ричър.

— Не.

— Аз също.

— Е?

— Знаеш ли какво представлява?

Тя сви рамене.

— Съвсем смътно.

— Могат да изградят цяла къща или кола право пред теб, на компютърния екран. Могат да я боядисат, да я украсят досущ като истинска. Ако е къща, могат да влязат вътре, да обиколят стаите. Ако е кола, могат да ти покажат как ще изглежда денем и нощем. Могат да я повдигат и накланят, да я въртят, да я оглеждат под всякакъв ъгъл. Могат да я сблъскат с препятствие и да видят как издържа на удара. Предметът прилича на съвсем истински, но не е. Мисля, че точно това се нарича виртуален обект.

— Е? — повтори Алис.

— Виждам в ума си целия случай като компютърна анимация. Отвън, отвътре, отгоре, отдолу. От всякакъв ъгъл. Само че без пръстена. Пръстенът проваля всичко.

— Ще ми обясниш ли?

— Няма смисъл — каза Ричър. — Първо трябва сам да го проумея.

— Има ли опасност за Ели?

— Надявам се да няма. Нали точно затова отиваме в ранчото.

— Мислиш ли, че баба й може да ни помогне?

Ричър сви рамене.

— Едва ли.

— Тогава как ще помогнем на Ели?

Той не отговори. Мълчаливо отвори жабката и прибра картите. Извади пистолета. Дръпна пълнителя и провери патроните. Нищо не приемай на вяра. Но в пълнителя все още имаше десет патрона. Ричър го върна на място и вкара патрон в цевта. После зареди и натисна предпазителя. Избута седалката назад и прибра пистолета в джоба си.

— Мислиш ли, че ще ни потрябва? — попита Алис.

— Рано или късно — каза той. — Имаш ли още патрони?

Тя поклати глава.

— Никога не съм смятала, че може наистина да го използвам.

Ричър мълчеше.

— Добре ли си? — попита Алис.

— Чувствам се великолепно — отвърна той. — Може би като теб по време на онова дело срещу фермера. Преди той да се заинати.

Алис кимна, гледайки право напред.

— Приятно усещане.

— Там беше в стихията си, нали?

— Мисля, че да.

— А сега аз съм в стихията си — каза той. — За това тук съм създаден. За тръпката на преследването. Аз съм следовател, Алис, винаги съм бил и ще бъда. Аз съм ловец. И когато поех от Уокър онази значка, главата ми заработи.

— Ти знаеш какво става, нали? — попита отново Алис.

— Ако не броим пръстена.

— Кажи ми.

Ричър не отговори.

— Кажи ми — настоя тя.

— Яздила ли си кон?

— Не. Аз съм градско дете. Най-широкото открито пространство, което съм виждала, е осевата линия по средата на Парк Авеню.

— А аз веднъж яздих с Кармен. За пръв път.

— И какво?

— Седлото е много високо. Стърчиш във въздуха.

— И какво? — повтори Алис.

— Карала ли си колело?

— В Ню Йорк? Не се шегувай.

— Летни кънки?

— Малко. Едно време, когато беше модерно.

— Падала ли си?

— Веднъж паднах доста зле.

Той кимна.

— Разкажи ми за онова, дето го беше сготвила.

— Какво да ти разкажа?

— Сама го сготви, нали?

— Естествено.

— Претегли ли съставките?

— Винаги го правя.

— Значи в кухнята имаш везни?

— Естествено — повтори Алис.

— Везните на правосъдието — каза той.

— Ричър, какви ги дрънкаш, по дяволите?

Той се озърна наляво. Червените летви на оградата прелитаха покрай фаровете.

— Пристигнахме. Ще ти кажа по-късно.

Алис намали скоростта, зави към портала и колата заподскача през двора.

— Завърти срещу навеса за колите — нареди Ричър. — И не изключвай фаровете. Искам да огледам онзи стар пикап.

— Добре — каза Алис.

Тя измести фолксвагена метър-два настрани и завъртя волана, докато фаровете осветиха десния край на навеса. Виждаше се половината от новия пикап, половината джип и целият стар пикап между тях.

— Стой плътно до мен — каза Ричър.

Излязоха от колата. Нощният въздух изведнъж им се стори горещ и влажен. Не както преди. Беше облачно и навсякъде неспокойно се рееха насекоми. Но на двора бе тихо. Не се чуваше нито звук. Минаха напред, за да огледат по-добре изоставената камионетка. Беше някакъв модел шевролет, най-малко на двайсетина години, ала все пак личеше, че е предшественик на пикапа до него. Имаше издути калници с олющена боя, а от каросерията стърчеше въртяща се стойка. Сигурно бе изминал над един милион километра. Вероятно стоеше тук от години. Ресорите вече не държаха, гумите бяха сплескани и разядени от безмилостната горещина.

— Е? — попита Алис.

— Мисля, че това е колата от снимката — каза Ричър. — Онази в кабинета на Уокър, нали се сещаш? Той, Слуп и Юджин се подпират на калника.

— За мен всички пикапи си приличат — каза тя.

— Слуп имаше същата снимка.

— Важно ли е?

Ричър сви рамене.

— Били са големи приятели.

Върнаха се назад. Алис бръкна в колата и изключи фаровете. После Ричър я поведе към стъпалата на верандата. Изкачи се. Почука на вратата. Изчака. Боби Гриър отвори и замръзна от изненада.

— Значи си се прибрал — каза Ричър.

Боби се навъси, като че му задаваха този въпрос за стотен път.

— Приятели ме изведоха на разходка. Да се поразведря.

Ричър рязко отвори длан и показа хромираната звезда._Полицейска проверка._ Беше приятно. Не чак толкова, колкото да покажеш служебна карта от следователския отдел на американската армия, но все пак Боби се впечатли. Не посмя да затръшне вратата.

— Полиция — каза Ричър. — Трябва да поговорим с майка ти.

— Че какво общо имаш с полицията?

— Хак Уокър ни упълномощи преди малко. В рамките на окръг Ехо. Къде е майка ти?

Боби се поколеба. Проточи шия, огледа нощното небе и подуши въздуха.

— Ще има буря — каза той. — Вече наближава. От юг.

— Къде е майка ти, Боби?

Боби пак се поколеба, после каза:

— Вътре.

Ричър дръпна Алис покрай него към червения вестибюл е пушките и огледалото. Вътре беше с един-два градуса по-хладно. Старият климатик се задъхваше от усилието. Монотонното му боботене долиташе откъм горния етаж. Пресякоха вестибюла и продължиха към всекидневната в дъното. Ръсти Гриър седеше на същия стол до масата, където я бе видял за пръв път. Носеше същите дрехи. Стегнати джинси и блуза с ресни. Косата й беше фиксирана с лак на широк ореол около главата.

— Дошли сме с официална задача, мисис Гриър — каза Ричър и показа значката върху дланта си. — Очакваме да ни окажете пълно съдействие.

— Ами ако не искам? Ще ме арестуваш ли?

Ричър придърпа стол, седна отсреща и мълчаливо се втренчи в нея.

— Не съм сторила нищо нередно — каза Ръсти.

Ричър поклати глава.

— Напротив, сторихте предостатъчно.

— Например?

— Например баба ми по-скоро би умряла, отколкото да даде някому внуците си. Говоря буквално. Само през трупа ми, така щеше да каже и това нямаше да са празни приказки, по дяволите.

Настана секунда мълчание. Чуваше се само монотонното скърцане на вентилатора.

— Беше за нейно добро — заяви Ръсти. — А и нямах друг избор. Те носеха документи.

— И друг път ли са ви взимали внуци?

— Не.

— Тогава откъде знаете, че са носели истински документи?

Ръсти мълчаливо сви рамене.

— Проверихте ли ги?

— Как да ги проверя? — възрази Ръсти. — Сториха ми се истински. Бяха пълни с разни надути приказки: гореупоменатите, законосъобразно, щатските власти на Тексас…

— Били са фалшиви — прекъсна я Ричър. — Детето е отвлечено. С цел изнудване. Отвлекли са вашата внучка, за да заплашват снаха ви.

Гледаше лицето й, очаквайки да види внезапно осъзнаване, вина, срам, страх или угризения. Наистина забеляза някакво чувство, но не успя да го определи.

— Затова се нуждаем от описание — каза той. — Колко бяха?

Ръсти мълчеше.

— Колко бяха, мисис Гриър?

— Двама. Мъж и жена.

— Как изглеждаха?

Ръсти сви рамене.

— Нормално. Обикновени хора. Приличаха на държавни служители. От града. Дойдоха с голяма кола.

— Коса? Очи? Облекло?

— Руси, струва ми се. И двамата. Евтино облекло. Жената беше с пола. Синеока, ако не греша. Мъжът беше висок.

— А колата?

— Не разбирам от коли. Беше голяма, с четири врати. Но някак обикновена. Не беше кадилак.

— Цвят?

— Сив, или може би син. Не много тъмен.

— Имате ли лимон в кухнята?

— Защо?

— За да ви го натъпча в гърлото, та да изтрия тая самодоволна усмивка. Онези бели, руси и синеоки хора са същите, които убиха Ал Юджин. А вие им дадохте собствената си внучка.

Очите й се разшириха.

— Убили са Ал?

— Точно две минути, след като го извели от колата.

Тя пребледня и устните й се раздвижиха. Беззвучно изрече: ами къде е… Не довърши. После опита отново: ами къде е… Нямаше сили да добави името Ели.

— Още е жива — каза Ричър. — Поне така предполагам. Надявам се. Надявайте се и вие, защото ако й се случи нещо, знаете ли какво ще направя?

Тя не отговори. Само стисна устни и бавно поклати глава.

— Ще се върна тук да ви строша гръбнака. Ще го настъпя и ще го строша като гнил клон.

Накараха я да се изкъпе, което беше ужасно, защото единият мъж гледаше през цялото време. Беше нисък, с черна коса и черни косми по ръцете. Застана на прага и не я изпусна от поглед, докато седеше във ваната. Мама винаги казваше: Не позволявай на никого да те гледа без дрехи, особено на мъже. А сега той стоеше там и я гледаше. И нямаше какво да облече след това. Не си носеше пижама. Нищо не носеше.

— Не ти трябва пижама — каза мъжът. — Много е горещо.

Стоеше на прага и я гледаше. Тя се избърса с малка бяла кърпа. Пишкаше й се, но за нищо на света не би му позволила да гледа това. За да излезе от банята, трябваше да се промъкне плътно край него. После другите двама я гледаха чак до леглото. Другият мъж и жената. Ужасни бяха. Всички бяха ужасни. Тя легна, зави се презглава и стисна зъби, за да не заплаче.

— А сега какво? — попита Алис.

— Обратно към Пейкъс — каза Ричър. — Искам непрестанно да бъдем в движение. А и тази нощ ни чака много работа. Но не бързай, ако обичаш. Трябва ми време за размисъл.

— Какво ще обмисляш?

— Къде е Ели.

— Защо смяташ, че са били същите, които убиха Юджин?

— Въпрос на практичност — обясни Ричър. — Не си представям някой да използва два отделни екипа за убийство и отвличане. Не и тук, насред пущинака. Затова смятам, че екипът е един. Или убийци, които между другото са се захванали с отвличане, или похитители с любителски интерес към убийствата. Вероятно първото, защото с Юджин са свършили превъзходна работа. Ако онова е било между другото, бих искал да видя за какво ги бива наистина.

— Какво толкова? Само са го застреляли.

— Не, не е толкова просто. Спрели са Юджин и са намерили начин да го подмамят в колата си. През цялото време не са му дали повод да се усъмни. Това е перфектна работа, Алис. Постига се по-трудно, отколкото можеш да си представиш. А после са го простреляли в окото. Това също говори много.

— Какво?

Ричър сви рамене.

— Окото е съвсем малка мишена. А в подобна ситуация се стреля без подготовка. Вдигаш пистолета и стреляш. Раз-два. Няма никаква логична причина да избереш толкова малка цел. Това е нещо като изсилване. Не самохвалство, а по-скоро възхвала на точността и умението. Проява на гордост. Радост от собствените способности.

В колата настана тишина. Чуваше се само бученето на двигателя и свистенето на гумите.

— А сега детето е в техни ръце — каза Алис.

— И това ги тревожи, защото импровизират. Те са свикнали да бъдат сами. Свикнали са с нормалните процедури. Появата на дете между тях ги изпълва с тревога, че стават по-тромави и привличат вниманието.

— Биха приличали на семейство. Мъж, жена и дете.

— Не, мисля, че не са само двама.

— Защо?

— Защото ако бях аз, щяхме да сме трима. В армията използвахме тройки. Шофьор, стрелец и наблюдател.

— Военната полиция е убивала хора?

Ричър сви рамене.

— Понякога. Нали знаеш, някои неща е по-добре да не стигат до съд.

Алис дълго мълча. Ричър я усети как се колебае дали да не се отдръпне от него с още два-три сантиметра. После усети решението й да не го прави.

— Тогава защо не го направи заради Кармен? — попита тя. — Щом не ти е за пръв път.

— Тя ме попита същото. Право да си кажа, и аз не знам.

Той замълча отново.

Отминаха още два километра.

— Защо държат Ели? — попита Алис. — Искам да кажа, защо продължават да я държат? Вече принудиха Кармен да направи самопризнания. Какво могат да спечелят тепърва?

— Аз не съм адвокат — отвърна Ричър. — Ще трябва да си отговориш сама. Кога самопризнанието става желязно? Кога вече няма обратен път?

— Всъщност никога. Самопризнанието може да се оттегли по всяко време. Но на практика ми се струва, че ако отговори на съдебното обвинение с nolo contendere[3], това ще се сметне за решаващо.

— А кога може да стане това?

— Още утре. Голямото жури заседава почти непрекъснато. Ще им отнеме едва десетина минути, най-много четвърт час.

— Мислех, че тексаското правосъдие е по-мудно.

— Само ако се обявиш за невинен.

Мълчаливо изминаха десетина километра. Пресякоха селцето на кръстопътя с училището, бензиностанцията и закусвалнята. То прелетя през лъчите на фаровете точно за три кратки секунди. Небето отгоре все още бе ясно. Виждаха се звезди. Но зад тях облаците бързо прииждаха от юг.

— Значи утре може би ще я пуснат — каза Алис.

— А може и да не я пуснат. Ще се боят, че е запомнила как изглеждат. Тя е умно хлапе. Седи си кротко, гледа и размишлява.

— Какво да правим тогава?

— Ще се помъчим да разберем къде е.

Ричър отвори жабката и отново извади картите. Намери едромащабен план на област Пейкъс и го разгъна върху коленете си. Посегна нагоре и щракна лампичката.

— Как? — попита Алис. — Откъде ще започнеш?

— Не ми е за пръв път — каза Ричър. — Години наред съм преследвал дезертьори и бегълци. Свикваш да мислиш като тях и обикновено ги откриваш.

— Толкова ли е лесно?

— Понякога.

В летящата кола отново настана мълчание.

— Но те могат да бъдат навсякъде — възрази Алис. — Може да има милиони скривалища. Изоставени ферми, разрушени сгради.

— Не, според мен използват мотели — каза Ричър.

— Защо?

— Защото външността е изключително важна за тях. Тя представлява част от стила им. Успели са някак да измамят Ал Юджин. Ръсти също им е повярвала, макар че това няма кой знае какво значение — тя би дала детето на всеки. Тези хора се нуждаят от достъп до баня с течаща вода, гардероб и електричество за сешоари и самобръсначки.

— Тук има стотици мотели — каза Алис. — Навярно дори хиляди.

Ричър кимна.

— И е почти сигурно, че те обикалят. Всеки ден на ново място. Основен принцип за безопасност.

— Тогава как ще ги открием за една нощ?

Той вдигна картата към светлината.

— Ще ги намерим в главите си. Започваме да мислим като тях и си представяме какво бихме направили ние. Тогава то ще е същото, което са направили и те.

— Адски рискован залог поемаш.

— Може би да, може би не.

— Сега ли започваме?

— Не, първо се връщаме в твоята кантора.

— Защо?

— Защото не обичам фронталните сблъсъци. Не и срещу толкова опитен враг, когато под огъня може да попадне дете.

— Как ще действаме тогава?

— По стария принцип: разделяй и владей. Ще подмамим двама от тях. Може да хванем език.

— Език ли? Какво е това?

— Пленник, който да проговори.

— Как ще го направим?

— Чрез примамка. Те вече са наясно, че ние знаем за тях. Значи ще ни потърсят, за да се опитат да нанесат удар.

— Те знаят, че сме разбрали? Откъде?

— Някой им е съобщил преди малко.

— Кой?

Ричър не отговори. Само се взираше мълчаливо в картата. Гледаше бледочервените линии, които изобразяваха пътища, лъкатушещи през хиляди километри пустош. Затвори очи и се напрегна да си представи как изглеждат в действителност.

Алис спря на паркинга зад кантората. Имаше ключ за задната врата. Наоколо имаше много сенки и Ричър се оглеждаше напрегнато, докато вървяха натам. Но влязоха без произшествия. Старата сграда беше пуста, прашна, безмълвна и гореща. Бяха изключили климатика в края на работното време. Ричър застина неподвижно и се напрегна да долови беззвучния трепет на дебнещи хора. Това бе първично усещане, възприемано и разбирано нейде дълбоко в мозъка. Но сега го нямаше.

— Обади се по телефона на Уокър да му съобщиш какво стана — нареди той. — Кажи, че сме тук.

Накара я да седне с гръб към него до нечие бюро в средата на залата, за да може да наблюдава предната врата, докато тя гледа задната. Извади пистолета и го отпусна в скута си със свален предпазител. После набра номера на сержант Родригес от Абилин. Родригес все още беше на смяна и не изглеждаше твърде доволен.

— Проверихме в адвокатското дружество — каза той. — В Тексас няма адвокат на име Честър Артър.

— Аз съм от Върмонт — отвърна Ричър. — Работя тук на доброволни начала.

— Не се занасяй!

Линията притихна.

— Предлагам сделка — каза Ричър. — Имена срещу разговор.

— С кого?

— Може би с вас. Откога сте рейнджър?

— От седемнайсет години.

— Готов ли сте да ми отговорите откровено и ясно, без увъртане?

— Какъв е въпросът?

— Помните ли разследването на граничния патрул преди дванайсет години?

— Може би.

— Беше ли за замазване на очите?

Родригес дълго се колеба, сетне отговори с една-единствена дума.

— Пак ще ви позвъня — каза Ричър.

Остави слушалката, завъртя се и попита Алис през рамо:

— Откри ли Уокър?

— Пламнала му е главата — каза тя. — Иска да изчакаме тук, докато приключи с ФБР.

Ричър поклати глава.

— Не можем да чакаме. Тук сме на прицел. Трябва да бъдем в движение. Отиваме при него и след това пак хващаме пътя.

Алис се поколеба за миг.

— Сериозна ли е заплахата?

— Нищо особено. Ще се справим.

Тя премълча.

— Страхуваш ли се? — попита Ричър.

— Малко. Всъщност много.

— Не бива. Ще се нуждая от твоята помощ.

— Защо лъжата за пръстена е различна?

— Защото всичко друго знаех от втора ръка. Но лично открих, че пръстенът не е фалшив. Сведението идваше пряко от източника, а не от нечии приказки. Разликата е много голяма.

— Не виждам в това нищо важно.

— Важно е, защото съм изградил цяла теория, а лъжата за пръстена я пресича в корените.

— Защо толкова държиш да й вярваш?

— Защото не носеше пари в себе си.

— Каква е теорията?

— Помниш ли онзи цитат от Балзак? А другия, от Маркузе?

Алис кимна.

— Сега ще чуеш още един — каза Ричър. — Преди много време го е написал Бен Франклин.

— Ти да не си жива енциклопедия?

— Просто запомням разни неща, това е. Помня например какво ми каза веднъж Боби Гриър за броненосците.

Алис се втренчи в него.

— Ти си луд.

Ричър кимна.

— Засега всичко е само теория. Трябва да я проверим. Но това може да се направи.

— Как?

— Просто като изчакаме да видим кой ще ни потърси.

Алис мълчеше.

— Да вървим при Уокър — каза Ричър.

Двамата крачеха в горещата нощ към сградата на съда. Откъм юг отново повяваше ветрец. Беше влажен и някак напрегнат. Завариха Уокър сам в кабинета. Изглеждаше много уморен. По бюрото му бяха разхвърляни документи и телефонни указатели.

— Е, започна се — каза той. — Такава операция не сте виждали. ФБР и щатската полиция, блокада на всички пътища, хеликоптери, над сто и петдесет преследвачи. Но се задава буря и това усложнява нещата.

— Ричър смята, че се укриват в някой мотел — каза Алис.

Уокър мрачно кимна.

— Ако е така, ще ги намерим. При подобно издирване няма пощада.

— Трябваме ли ти още? — попита Ричър.

Уокър поклати глава.

— Сега се полага да оставим всичко на професионалистите. Отивам си у дома да подремна час-два.

Ричър огледа кабинета. Вратата, пода, прозорците, бюрото, шкафовете.

— Май и ние ще направим същото — каза той. — Отиваме у Алис. Ако ти потрябваме, обади се. Или ако има новини, нали?

Уокър кимна.

— Ще се обадя. Обещавам.

— Пак ще използваме номера с ФБР — каза жената. — Елементарна работа.

— И тримата ли? — попита шофьорът. — Ами детето?

Жената се поколеба. Тя трябваше да отиде, защото стрелбата бе нейна задача. Щом се налагаше да раздели екипа, предпочиташе да вземе със себе си високия мъж, а не шофьора.

— Ти оставаш с нея — каза тя.

За миг настана мълчание.

— Краен срок? — попита шофьорът.

Това бе стандартна процедура в тяхната работа. Всеки път, когато екипът трябваше да се раздели, жената определяше краен срок. Което означаваше, че ако не се съберат до насрочения час, всеки се спасява поединично.

— Четири часа, разбрахме ли се? — каза жената. — С пълно почистване.

Тя вдигна вежди и го погледа още секунда, за да се увери, че е разбрал. После коленичи и отвори тежкия куфар.

— Да започваме.

Действаха точно както преди убийството на Ал Юджин, само че много по-бързо, защото фордът се намираше на мотелския паркинг, а не край някаква прашна отбивка сред пустинята. Паркингът бе мрачен и пуст, наоколо нямаше жива душа, но все пак изпитваха безпокойство. Свалиха тасовете от джантите и ги метнаха в колата. Прикрепиха антените към задното стъкло и багажника. Облякоха сини якета върху ризите. Взеха резервни пълнители. Нахлупиха сувенирните шапки. Провериха деветмилиметровите пистолети, заредиха ги, вдигнаха предпазителите и прибраха оръжията. Русият седна зад волана. Жената се задържа пред вратата на стаята.

— Четири часа — повтори тя. — С пълно почистване.

Шофьорът кимна и затвори вратата. Озърна се към детето в леглото. Пълно почистване означаваше: Не оставяй никакви следи, най-вече живи свидетели.

Ричър взе от фолксвагена пистолета, картите на Тексас и пакета от „Федеръл Експрес“. Пренесе всичко в къщата на Алис, но не спря в хола, а продължи към кухненския бокс. Вътре беше прохладно и тихо. И сухо. Климатикът работеше с всичка сила. За момент се зачуди колко ли плащат за ток по тия места.

— Къде са везните? — попита той.

Алис мина край него, клекна и отвори един шкаф. С две ръце вдигна кухненските везни върху масата. Бяха големи и нови, но изглеждаха старинни. В стил ретро. Имаха циферблат колкото чиния, напомнящ скоростомера на стар автомобил. Покриваше го изпъкнало прозорче от прозрачна пластмаса с хромиран ръб. През него се виждаше червена стрелка и големи черни цифри по цялата обиколка. В средата бе отпечатано името на производителя и официално предупреждение: Да не се използва за търговски цели.

— Точни ли са? — попита Ричър.

Алис сви рамене.

— Мисля, че да. Ореховият сладкиш винаги става добре.

Над циферблата имаше хромирано блюдо. Ричър го почука с пръст. Стрелката отскочи до половин килограм и се върна на нулата. Той извади пълнителя и сложи празния пистолет върху блюдото. Раздаде се тих метален звън. Стрелката посочи килограм и сто грама. Не много леко оръжие. Сравнително точно, помисли си той. Доколкото помнеше, каталожното тегло на „Хеклер и Кох“ бе около хиляда и двеста грама с пълнител, но без патрони.

Отново зареди пистолета и почна да отваря вратичките, докато откри шкафа за продукти. Извади голям пакет рафинирана захар. Отстрани върху жълтата опаковка бе отпечатано: 2500 грама.

— Какво правиш? — попита Алис.

— Претеглям разни неща.

Ричър изправи неразпечатания пакет върху хромираното блюдо. Стрелката скочи точно на два килограма и половина. Той върна захарта в шкафа и сложи на нейно място целофанов пакет орехови ядки. Стрелката посочи един килограм. Ричър погледна етикета. Точно толкова.

— Не е зле — каза той.

Сгъна картите и ги сложи върху везните. Тежаха петстотин и трийсет грама. Махна ги и отново сложи орехите. Стрелката пак спря на един килограм. Той върна орехите в шкафа и претегли пакета от „Федеръл Експрес“. Тежеше четиристотин и осемдесет грама. Добави картите. Стрелката скочи на хиляда сто и десет грама. Сложи отгоре заредения пистолет и стрелката се измести на две хиляди триста и шейсет грама. Ако искаше, можеше да пресметне и тежестта на патроните.

— Добре, да тръгваме — каза той. — Само че трябва да заредим. Чака ни дълъг път. И може би трябва да свалиш тази рокля. Имаш ли нещо по-спортно?

— Мисля, че да — каза Алис и тръгна към стълбището.

— Да ти се намира отвертка? — подвикна Ричър след нея.

— Под мивката — отвърна тя.

Ричър се наведе и откри в шкафа под мивката ярко оцветена кутия за инструменти. Беше пластмасова и напомняше онези куфарчета, в които децата си носят обяда в училище. Отвори я и избра средно голяма отвертка с жълта пластмасова дръжка. След минута Алис слезе долу. Беше облякла широки бежови панталони и черна тениска с отпрани ръкави.

— Така става ли? — попита тя.

— С Джудит май имаме общи вкусове — каза Ричър.

Алис се усмихна, но премълча.

— Надявам се, че колата ти е застрахована — добави Ричър. — Тази нощ може да пострада.

Тя отново не каза нищо. Заключи външната врата и го последва към фолксвагена. Докато напускаха квартала, Ричър се озърташе и се взираше в сенките. Заредиха на ярко осветена денонощна бензиностанция край шосето за Ел Пасо. Ричър плати сметката.

— Добре, сега обратно към съда — каза той. — Трябва да взема нещо оттам.

Алис безмълвно зави и подкара на изток. Спря на паркинга зад съда. Заобиколиха и опитаха предната врата. Беше заключена.

— А сега какво? — попита Алис.

На тротоара беше горещо и влажно. Температурата все още надхвърляше трийсет градуса. Вятърът пак бе замрял. Небето се покриваше с облаци.

— Ще изкъртя вратата — каза Ричър.

— Вероятно има аларма.

— Има, разбира се. Проверих.

— Значи?

— Значи ще я задействам.

— Тогава ще дойдат ченгетата.

— Разчитам на тях.

— Искаш да ни арестуват?

— Няма да пристигнат веднага. Разполагаме с три минути, може би дори четири.

Той отстъпи две крачки назад, засили се и стовари подметката си точно над дръжката. Вратата се разцепи и хлътна един сантиметър навътре, но издържа. Ричър ритна повторно. Вратата отхвръкна навътре и с трясък се блъсна в стената. Вътре замига синя лампа и оглушително задрънча звънец. Точно както беше очаквал.

— Иди да вземеш колата — нареди Ричър. — Включи двигателя и ме чакай в страничната уличка.

Прескачайки през три стъпала, той се втурна нагоре и тичешком изби вратата на приемната. Прекоси я като локомотив, стегна се и заби рамо във вратата на кабинета. Тя отлетя навътре, венецианските щори се отметнаха настрани, стъклото се разби и парчетата засипаха пода като градушка. Ричър продължи право към канцеларските шкафове. Лампите не светеха, беше горещо и тъмно, затова се наложи да оглежда етикетите на чекмеджетата съвсем отблизо. Системата на класиране бе старомодна — отчасти по дати, отчасти по азбучен ред. Това можеше да създаде затруднения. Откри чекмедже с етикет „Г“, заби в ключалката върха на отвертката и удари дръжката с длан. После счупи ключалката с рязко завъртане. Дръпна чекмеджето и почна да прехвърля папките.

Върху горния край на папките имаше етикети в найлонови калъфчета, които постепенно се изместваха по диагонал от ляво на дясно. Всички надписи започваха с буквата „Г“. Но съдържанието изглеждаше твърде ново. На не повече от четири години. Той мина настрани, прескочи съседното чекмедже „Г“ и се зае със следващото. Въздухът беше горещ и задушен, звънецът дрънчеше и през прозорците се виждаше мигаща синя светлина. Пулсираше почти в такт със сърцето му.

Разби ключалката и дръпна чекмеджето. Провери етикетите. Пак неуспех. Всичко беше отпреди шест-седем години. Намираше се в сградата вече две минути и половина. През дрънченето чу далечен вой на сирена. Отново пристъпи настрани и атакува следващото чекмедже. Провери датите върху етикетите и плъзна пръсти назад. Две минути и петдесет секунди. Звънецът сякаш ставаше все по-оглушителен, синята лампа все по-ярка. Сирената наближаваше. Бе прехвърлил три четвърти от съдържанието на чекмеджето, когато най-сетне откри каквото му трябваше. Документи в тежка картонена папка, дебела около пет сантиметра. Ричър грабна папката и я стисна под мишница. Остави чекмеджето изтеглено докрай и с ритник затвори другите две. Изтича през приемната и се спусна по стълбището. Огледа улицата и когато се увери, че е чиста, побегна към фолксвагена в уличката зад ъгъла.

— Карай — нареди той, щом скочи в колата.

Беше малко задъхан и това го изненада.

— Накъде? — попита Алис.

— На юг. Към „Червената къща“.

— Защо? Какво има там?

— Всичко — каза той.

Алис потегли и само след петдесет метра Ричър видя как далеч отзад изникват мигащи червени лампи. Местната полиция пристигаше с една минута закъснение. Той се усмихна в тъмното и завъртя глава тъкмо навреме, за да види за част от секундата как на двеста метра пред тях някакъв голям автомобил завива по улицата към квартала на Алис. Колата прелетя в жълтото сияние на светофара и изчезна. Приличаше на полицейски форд, с четири антени отзад и без тасове на колелата. Ричър се втренчи в мрака, който погълна автомобила, и продължи да гледа натам, докато отминаха кръстовището.

— Дай газ до дупка — каза той.

После сложи на коленете си трофейните документи и посегна нагоре да включи лампичката.

Папката носеше етикет „Граничен патрул“. Съдържанието описваше престъпленията, извършени преди дванайсет години, и взетите мерки. Не беше приятно четиво.

Границата между Мексико и Тексас е много дълга. Преди дванайсет години приблизително по половината й протежение откъм американската страна имало близки пътища и градчета, което налагало постоянна охрана. Смятало се, че ако нелегални емигранти проникнат там, могат бързо и лесно да продължат към вътрешността на страната. Другите райони не предлагали нищо, освен сто-двеста километра безплодна нажежена пустиня. На практика тези сектори не се охранявали. Стандартната процедура била да се пренебрегва самата граница и през неравни интервали да бъдат изпращани дневни или нощни автомобилни патрули, които да прибират емигрантите при тяхното отчаяно три или четиридневно пътешествие на север през пущинака. Системата действала безотказно. След първите петдесет километра пеш в непоносимата жега хората ставали напълно пасивни. Често се предавали с радост. Понякога полицейските автомобили се превръщали в линейки, защото бегълците губели сетни сили от глад и жажда.

Не носели нито храна, нито вода, защото били измамени. Обикновено плащали всичките си спестявания на някой агент от Мексико, който им предлагал безпрепятствено пътуване към рая. Микробуси ги откарвали от родните села до границата, после водачът посочвал някой пуст мост и далечните дюни отвъд него и се кълнял, че оттатък чакат други коли, заредени с храна, вода и гориво. Емигрантите дълбоко си поемали дъх и хуквали нататък само за да открият, че отвъд дюните няма нищо. Големите надежди и страхът от завръщането ги карали да продължат слепешком напред до пълно изтощение.

Понякога отвъд границата имало друга кола, но нейният шофьор искал отделно заплащане. Емигрантите вече не можели да предложат нищо, освен някои дребни лични вещи. Шофьорът заявявал през смях, че тия неща не струват пукната пара. Все пак прибирал предложеното и обещавал, че ще се опита да го продаде. Потеглял сред облак горещ пясък и повече не се завръщал. Накрая емигрантите осъзнавали, че са измамени, и поемали пеш на север. Останалото било въпрос на издръжливост. Времето решавало всичко. През летните горещини смъртността се увеличавала рязко. Именно затова патрулите често се превръщали в санитарни екипи.

Внезапно всичко се променило.

Цяла година не се знаело дали внезапната поява на автомобил носи арест и спасение или неминуема смърт. През неравни интервали, винаги нощем, сред пустинята отеквали изстрели. От мрака с рев изскачал пикап и почвал да описва кръгове, докато отдели от групата някой самотен беглец. Почвала жестока гонитба и след един-два километра беглецът падал прострелян. После ревът на двигателя и подскачащите фарове изчезвали в далечината. Облакът прах се разсейвал и наставала мъртвешка тишина.

Понякога ставало много по-зле.

Някои от ранените жертви били отмъквани настрани и изтезавани. Веднъж открили трупа на петнайсетгодишно момче, вързано за един кактус с бодлива тел. Било наполовина одрано. Други били изгорени живи или жестоко осакатени. За четири месеца в ръцете на престъпниците попаднали три млади момичета. Аутопсията разкрила ужасни подробности.

Нито едно от оцелелите семейства не подало официална жалба. Всички споделяли страха на нелегалните бегълци от всякакъв контакт с бюрокрацията. Но сред местните мексиканци и техните поддръжници плъзнали слухове. Адвокатите и борците за граждански права почнали да събират информация. След време въпросът бил повдигнат където трябва. Започнало предварително разследване. Събирали се показания при гаранция за пълна анонимност. Били доказани общо седемнайсет убийства. Към тях добавили още осем предполагаеми случая, при които телата изчезнали или били погребани от оцелелите. Младият Раул Гарсия спадал към втората група.

В папката имаше карта. От нея ставаше ясно, че повечето нападения от засада са били извършвани на територия с неправилна крушовидна форма, обхващаща около двеста и петдесет квадратни километра. Върху картата тя беше обозначена като петно, разтеглено по дължина приблизително в посока север-юг. Широката южна част се намираше почти изцяло в пределите на окръг Ехо. Това означаваше, че жертвите вече са били изминали над седемдесет-осемдесет километра. Изтощени от прехода, те не са имали сили да окажат съпротива.

Висшето ръководство на граничната охрана започнало задълбочено разследване през август, единайсет месеца след появата на първите смътни слухове. В края на този месец имало още едно нападение, после нищо. Лишено от нови следствени данни, издирването навлязло в задънена улица. Наложили превантивни мерки — най-строг отчет на патроните и чести проверки по радиостанциите. Но до заключения така и не се стигнало. Следствието било проведено много старателно и прави чест на началниците, че упорито настоявали за резултати. Но едно закъсняло разследване в затворена полувоенна организация, при което единствените свидетели категорично отричали да са припарвали до границата, просто нямало изгледи за успех. Минало време. Нямало вече убийства, оцелелите градели нов живот, амнистията за емигрантите посмекчила възмущението. Накрая разследването зациклило и спряло. След четири години документите минали към архив.

— Е? — попита Алис.

Ричър натъпка документите с длан. Затвори папката. Хвърли я на задната седалка.

— Сега знам защо Кармен излъга за пръстена — каза той.

— Защо?

— Не излъга. Говореше истината.

— Каза, че е фалшив и струва трийсет долара.

— И си мислеше, че е истина. Защото някакъв бижутер от Пейкъс се изсмял и казал, че струва толкова. А тя му повярвала. Но той просто се е опитал да я измами. Да купи пръстена за трийсет долара и да го препродаде за шейсет хиляди. Най-старата измама на този свят. Точно същото е ставало с онези емигранти от папката. Тяхната първа среща с Америка.

— Бижутерът ли е излъгал?

Ричър кимна.

— Трябваше да го съобразя по-рано, защото е очевидно. Вероятно е същият, при когото бяхме и ние. Помислих си, че не прилича на кандидат за титлата „почтен бизнесмен на годината“.

— Но той не се опита да измами и нас.

— Да, Алис, не се опита. Защото ти си интелигентна бяла адвокатка, а аз съм едър и неприятен бял тип. Тя е дребничка мексиканка — самотна, отчаяна и уплашена. При нея е зърнал шанс, какъвто нямаше с нас.

— И какво означава това? — попита Алис след кратко мълчание.

Ричър изключи лампичката. Усмихна се в тъмното и се протегна. Опря длани в таблото отпред и разкърши широките си рамене.

— Означава, че сме готови за действие. Че противникът ни е кацнал на мушката. И че трябва да караш по-бързо, защото в момента разполагаме с двайсет минути преднина и държа да я запазим колкото се може по-дълго.

Алис профуча през задрямалото селце около кръстопътя и измина останалите сто километра за четирийсет и три минути, което според Ричър бе твърде добро постижение за един жълт вносен бръмбар с вазичка на таблото. Накрая рязко зави под портала и закова спирачки до стъпалата на верандата. Външните лампи светеха и фолксвагенът вдигна около тях жълтеникави прашни облаци. Наближаваше два след полунощ.

— Не изключвай двигателя — каза Ричър.

Той се качи пръв на верандата. Заблъска по вратата, но никой не отговори. Опита дръжката. Беше отключено. А и защо да заключват на сто километра от най-близкото кръстовище? Бутна вратата и двамата прекрачиха в червения вестибюл.

— Подай ръце — каза той.

Свали от рафта шестте ловни пушки .22 калибър и ги подреди върху протегнатите ръце на Алис, като редуваше посоката на прикладите и цевите, за да изравни тежестта. Тя леко се олюля от товара.

— Отнеси ги в колата — нареди Ричър.

Отгоре долетяха стъпки, после стълбището заскърца и Боби Гриър се появи от всекидневната, разтривайки сънено очи. Беше бос, по боксерки и тениска. Спря и смаяно се вторачи в празния рафт.

— Какво си мислиш, че вършиш, по дяволите?

— Искам и другите — каза Ричър. — Реквизирам всичките ви оръжия. От името на местните полицейски власти. Ако си спомняш, аз съм помощник-шериф.

— Няма други.

— Има, Боби. Нито една бяла отрепка като теб не би се задоволила с някакви си играчки двайсет и втори калибър. Къде е тежката артилерия?

Боби мълчеше.

— Не ме мотай, Боби. Късно е за игрички.

Боби се поколеба. После сви рамене.

— Добре.

Той зашляпа бос през вестибюла и бутна една врата към тясна, сумрачна стаичка, която приличаше на кабинет. Щракна лампата и Ричър видя по стените черно-бели снимки на петролни кладенци. Вътре имаше бюро и още един оръжеен рафт с четири седемзарядни карабини уинчестър — от онези, които се зареждат с прикладен лост. Тежки, красиви, добре поддържани оръжия. Уайът Ърп да се пука от завист.

— Амуниции? — попита Ричър.

Боби отвори едно чекмедже под рафта. Извади голяма кутия патрони.

— Имам и специални патрони — каза той и извади втора кутия.

— Какви са?

— По-мощни. Сам си ги правя.

Ричър кимна.

— Отнеси всичко в колата, разбра ли?

Той взе четирите карабини от рафта и последва Боби навън. Алис седеше в колата. Шестте пушки .22 калибър бяха струпани на задната седалка. Боби се приведе и сложи до тях патроните. Ричър сложи уинчестърите изправени зад дясната предна седалка. После се обърна към Боби.

— Ще ми трябва джипът ти.

Боби сви рамене и запристъпя от крак на крак върху горещата пръст.

— Ключовете са на таблото.

— Отивай при майка си и не напускайте къщата — предупреди Ричър. — Всеки видян наоколо ще бъде сметнат за враг. Ясно ли е?

Боби кимна. Завъртя се и пристъпи към стъпалата на верандата. Озърна се още веднъж и влезе. Ричър пъхна глава в колата, за да поговори с Алис.

— Какво правим? — попита тя.

— Подготвяме се.

— За какво?

— За каквото дойде.

— Защо са ни десет пушки?

— За нищо. Трябва ни само една. Не искам да дам на врага другите девет, това е.

— Насам ли идват?

— Да, ще пристигнат след десетина минути.

— И какво ще правим?

— Отиваме в пустинята.

— Ще има ли стрелба?

— Вероятно.

— Разумно ли е? Сам каза, че те са добри стрелци.

— С пистолети. Най-добрата защита срещу пистолет е да се укриеш много далеч и да стреляш с най-голямата пушка, която имаш подръка.

Алис поклати глава.

— Не мога да участвам в това, Ричър. Не е редно. А и никога не съм докосвала пушка.

— Не искам да стреляш — каза той. — Но ще ми трябва свидетел. Трябва да определиш кой точно идва срещу нас. Разчитам на теб. Въпросът е на живот и смърт.

— Какво мога да видя? Там е тъмно.

— Ще го уредим някак.

— Задава се дъжд.

— Това ще ни помогне.

— Не е редно — повтори тя. — Това е работа за полицията. Или за ФБР. Не може просто така да стреляш по хората.

Из въздуха тегнеше предчувствие за буря. Отново повя ветрец и Ричър усети как в небето се трупа електрическа мощ.

— Има си правила на битката, Алис — каза той. Преди да сторя каквото и да било, ще чакам открито враждебен акт. Също като американската армия. Разбра ли?

— Ще ни убият.

— Ти ще си скрита надалеч.

— Тогава теб ще убият. Сам каза, че ги бива.

— Бива ги да отидат до някого и да го прострелят в главата. Тепърва ще видим какво могат на открит терен в тъмното, под пушечен огън.

— Ти си луд.

— Седем минути — каза Ричър.

Алис се озърна към пътя на север. После тръсна глава, включи на първа и настъпи съединителя. Ричър се протегна и за момент стисна рамото й.

— Следвай ме плътно, чу ли?

После изтича към навеса и скочи в семейния джип чероки. Избута седалката назад, включи двигателя и запали фаровете. Даде заден ход, заобиколи навеса и подкара право към черния път през пущинака. В огледалото видя, че фолксвагенът се движи плътно зад него. Пак погледна напред и в този миг първата капка дъжд падна върху стъклото. Беше колкото сребърен долар.

16

С пълна скорост изминаха седем-осем километра през мрака. Нямаше луна. Звезди не се виждаха. Плътните облаци бяха паднали ниско, но от тях се ръсеха само отделни капки — по една на всеки десетина секунди. Те се пръсваха върху стъклото и оставяха мокри петна колкото чиния. Всеки път Ричър пускаше чистачките и пак ги спираше. Поддържаше скорост около шейсет и пет километра в час и се стараеше да следва пътя през ниския храсталак. Тя лъкатушеше безредно, но в общи линии водеше на юг, към идващата буря. Теренът беше много неравен. Джипът подскачаше бясно. Фолксвагенът го догонваше с отчаяни усилия. Фаровете му се мятаха нагоре-надолу.

На осем километра от къщата пътят сред храсталака и натрошения варовик се стесни. Дъждът все още се бавеше. Теренът под колелата взе да се променя. Бяха потеглили през широка пуста равнина, може би някогашно култивирано пасище. Сега започваше плавен наклон, водещ към ниско плато. Фаровете осветяваха от двете страни скалисти издатини, които ги принуждаваха да се отклонят на югоизток. Пустинните храсти станаха по-високи, сплетоха се в плътна стена. Скоро не остана нищо друго освен дълбок коловоз в спечената почва. Ямите, камъните и бодливите гъсталаци не им оставяха друга възможност, освен да продължават напред. Пътят се виеше и лъкатушеше като пресъхнало речно корито.

После пътят рязко се изкачи нагоре и продължи права като шосе през миниатюрно варовиково плато. Издигнатата скалиста площадка беше приблизително колкото футболно игрище, само че овална, с ширина осемдесет метра и дължина сто и двайсет. По нея нямаше храсти. Ричър описа широк завой и освети краищата и с фаровете. Навсякъде ръбовете стърчаха почти отвесно на петдесет–шейсет сантиметра над околната камениста пустиня. Уродливи, сгърчени храсти се бореха за място в подножието. Направи нов, по-широк кръг и видяното му хареса. Той се усмихна. Изброи наум какво трябва да направят и колко време ще отнеме. Отговорът го задоволи.

Продължи до отсрещния край на скалната плоча и спря там, където коловозът скачаше долу и изчезваше в мрака. Алис спря наблизо фолксвагена. Ричър скочи от джипа и наведе глава към страничното й стъкло. Нощният въздух все още бе горещ. И влажен. Отново налетя вятър. Тежки дъждовни капки лениво падаха право надолу. Алис свали стъклото.

— Добре ли си? — попита Ричър.

— Засега.

— Обърни колата и дай заден ход до ръба — нареди той. — Прегради изхода от площадката.

Тя бавно раздвижи колата, сякаш паркираше на задръстена градска улица, и спря със задни гуми точно върху ръба. Предницата бе обърната на север, към ранчото. Ричър намести джипа плътно до фолксвагена и отвори задния капак.

— Изключи двигателя и фаровете — подвикна той. — Изнеси пушките.

Алис му подаде тежките карабини една по една. Той ги сложи в багажното отделение на джипа. После пое ловните пушки и ги захвърли колкото се може по-далеч в храсталака. Накрая дойдоха двете кутии. Фабричните патрони и направените от Боби Гриър. Ричър ги остави до карабините. Изтича до лявата врата и изключи двигателя. Тежкото бучене заглъхна. Настана тишина. Той напрегна слух и огледа северния хоризонт. Вятърът тихо въздишаше из сухите храсти. Невидими насекоми жужаха и скрибуцаха. От време на време някоя капка улучваше раменете му. Това бе всичко. Нищо повече. Навсякъде непрогледен мрак и тишина.

Отново мина отзад и отвори кутиите. Бяха натъпкани плътно с патрони, изправени върху плоската си част. Фабричните изглеждаха нови и лъскави. Другите — малко поизтрити. Гилзи втора употреба. Той извади един и го огледа внимателно под вътрешната лампичка на джипа. По-мощни, бе казал Боби. Сам си ги правя. Логично. Защо иначе загубеняк като Боби ще седне да зарежда патрони собствено производство? Не за да бъдат по-слаби, естествено. Както нито един шофьор не би човъркал колата си, за да кара с по-ниска скорост. Хлапашка история. Значи сигурно бе натъпкал във всяка гилза много повече барут от нормалното. Може би още по двайсет-трийсет грама. И навярно използваше по-мощен барут. Което би вдигнало скоростта на куршума с около сто и петдесет километра в час. При такива гърмежи дулото пуска пламък като огнехвъргачка, а ложата и цевта могат да се съсипят за две седмици. Но въпреки това Ричър се усмихна и извади още десетина патрона. Пушките не бяха негови, а току-що бе решил, че големият пламък е точно каквото му трябва.

Зареди първия уинчестър с един-единствен патрон на Боби. Във втория зареди още седем. В третия почна да ги редува, така че накрая в пълнителя имаше четири фабрични патрона и три направени. Четвъртата пушка зареди изцяло с нормални патрони. Наслага ги в багажника по същия ред от ляво на дясно, после затвори задния капак.

— Мислех, че ще ни трябва само една — каза Алис.

— Промених плана — отвърна Ричър.

Той се настани зад волана и Алис седна до него.

— Къде отиваме сега? — попита тя.

Ричър включи двигателя и се отдалечи на заден ход от фолксвагена.

— Представи си това плато като циферблат на часовник — каза той. — Ние дойдохме откъм шестицата. В момента твоята кола е на позиция дванайсет, обърната към нас. Ти отиваш да се скриеш долу под ръба на осмицата. Пеш. Задачата ти е да стреляш само веднъж и после да пропълзиш към седмицата.

— Нали нямаше да стрелям?

— Промених плана — повтори той.

— Не мога да стрелям, казах ти вече.

— Можеш. Просто дръпни спусъка. Много е лесно. Недей да се тревожиш за прицел и други глупости. Трябва ми само гърмеж и голям пламък.

— А после?

— После се промъкваш на позиция седем и наблюдаваш. Аз ще съм зает със стрелбата. Налага се ти да гледаш по кого точно стрелям.

— Това не е хубаво.

— Но не е и лошо.

— Мислиш ли?

— Виждала ли си гроба на Клей Алисън?

Тя отчаяно извъртя очи към небето.

— Вземи да прочетеш някоя историческа книга, Ричър. Клей Алисън е бил пълен психопат. Веднъж убил човека в леглото до себе си само защото хъркал. Бил е чисто и просто някакъв смахнат тип без капка морал. Не виждам нищо благородно в това.

Ричър сви рамене.

— Така или иначе, връщане няма.

— Знаеш ли, че две злини не правят една добрина?

— Избирай сама, Алис. Или ние ще ги издебнем, или те ще издебнат нас.

Тя поклати глава.

— Страхотно, няма що.

Ричър мълчеше.

— Тъмно е — каза Алис. — Нищо няма да видя.

— Остави това на мен.

— Как ще разбера кога да стрелям?

— Ще разбереш.

Ричър придвижи джипа плътно до ръба на варовиковата плоча и спря. Отвори задния капак и извади първата карабина. Ориентира се, изтича до назъбения каменен ръб и сложи пушката на земята, с приклад във въздуха и дуло, сочещо към пущинака на пет-шест метра пред далечния фолксваген. Наведе се и прещрака зарядния лост. Механизмът се плъзна гладко, с приятен металически звук. Чудесно оръжие.

— Готова е за стрелба — каза той. — Това тук е осма позиция. Стой приведена под ръба. Стреляй и веднага мини на седма позиция. Не се подавай, преди да стигнеш. А след това гледай много внимателно. Те може да стрелят в твоята посока, но гарантирам, че няма да те улучат. Разбра ли?

Алис мълчеше.

— Уверявам те — каза Ричър. — Недей да се тревожиш.

— Сигурен ли си?

— И супермен не може да те улучи от такова разстояние в тъмното.

— Може да им провърви.

— Не, Алис, тази нощ няма да им провърви. Повярвай ми.

— А кога да стрелям?

— Когато бъдеш готова — отвърна Ричър.

Изчака я да приклекне под ръба, на една ръка разстояние от карабината.

— Успех — каза той. — Пак ще се видим.

— Страхотно — промърмори тя.

Ричър скочи в джипа и бавно подкара през платото към четвърта позиция. Завъртя волана, превключи и продължи на заден ход. Джипът излетя през ръба, тежко падна шейсет сантиметра по-долу, разтърси се и спря сред храстите. Ричър изключи двигателя и фаровете. Взе четвъртата карабина и я подпря изправена до дясната предна врата. После взе втората и третата, изкатери се пак горе и изтича през откритата площадка към мястото, където би трябвало да се намира втора позиция. Грижливо положи третата пушка на ръба на скалата, сетне пробяга останалото разстояние до фолксвагена. Вмъкна се вътре и развинти лампичката в купето. Остави лявата врата открехната седем-осем сантиметра. Отмери двайсет крачки по часовниковата стрелка и остави втората пушка на ръба, някъде между позиции дванайсет и едно. Може би на дванайсет и половина. Не, дванайсет и седемнайсет, ако трябва да бъдем съвсем точни, помисли си той. След това пропълзя назад и залегна плътно до фолксвагена, с рамо под малкото стъпало и дясна буза, притисната отстрани към предната гума. Дишаше дълбоко. Усети мирис на каучук. Лявото му рамо беше открито. На неравни интервали го удряха тежки дъждовни капки. Ричър се намести още по-плътно до гумата и зачака. Още осем минути, помисли си той. Или може би девет.

Всъщност чака единайсет минути. Онези се оказаха по-бавни, отколкото бе предполагал. Зърна на север проблясък и отначало го помисли за мълния, но сетне блясъкът се повтори и той разбра, че това са фарове, които подскачат по неравния път, като от време на време улучват ниските сиви облаци. През мрака се задаваше кола. Точно както бе очаквал, тя идваше право към него, защото храстите и камънаците не й оставяха друга възможност. Предницата подскачаше, фаровете ту грейваха, ту пак изчезваха. Ричър се обливаше в пот. Наоколо въздухът бе станал по-горещ от когато и да било. Усещаше как високо в небето приижда електричество. Капките падаха по-силно и малко по-бързо. Имаше чувството, че някъде гори запален фитил и бурята всеки момент ще избухне. Не още, помисли си той. Моля те, дай ми само пет минути.

Трийсет секунди по-късно чу шума на двигател. Бензинов двигател, работещ на бързи обороти. Осем цилиндъра. Звукът се засилваше и отслабваше, докато водещите колела захапваха пръстта, после подскачаха и губеха сцепление. Твърди ресори, помисли си той. Ресори за тежък товар. Вероятно пикапът на Боби. Онзи, с който ходи на лов за броненосци.

Измести се още по-навътре под фолксвагена. Шумът на двигателя стана по-силен, но продължаваше да заглъхва на пресекулки. Фаровете подскачаха и лъкатушеха. Хвърляха мътно сияние чак до северния хоризонт. Вече бяха толкова близо, че ги различаваше като два отделни лъча, пронизващи храсталака. Сетне пикапът се появи пред него и с пълна скорост изскочи на платото. За момент четирите колела се отлепиха от земята и двигателят изрева. Двата лъча се стрелнаха към небето, после рязко паднаха надолу. Пикапът се стовари с трясък малко встрани от коловоза и за момент фаровете му плъзнаха по ръба, преди да налучкат отново пътя. После увеличи скоростта по равното. Двигателят изрева. Машината се носеше право към Ричър. Все по-бързо и по-бързо. Шейсет километра в час. Осемдесет. Още седемдесет метра. Петдесет. Четирийсет. Пикапът продължаваше да лети насреща, докато подскачащите фарове изведнъж осветиха спрелия фолксваген точно отпред. Жълтата боя над рамото на Ричър припламна неописуемо ярко. Сетне пикапът панически закова на място. Четирите колела блокираха едновременно върху ситния натрошен варовик. Гумите изскърцаха, колата леко кривна наляво и спря на трийсетина метра от Ричър, обърната към позиция единайсет. Крайчецът на десния фар плъзна над него. Той се прилепи към земята.

Усети прашния мирис на дъждовни капки.

За секунда не се случи нищо.

После шофьорът на пикапа изгаси фаровете. Те избледняха, превърнаха се в бледи оранжеви жички, изгаснаха и отново се възцари пълен мрак. Насекомите се смълчаха. Не се чуваше нищо друго, освен двигателя на пикапа, продължаващ да бучи на празни обороти. Дали са ме забелязали, запита се Ричър.

Не се случи нищо.

Сега, Алис, помисли си Ричър.

Нищо.

Стреляй, Алис. Стреляй сега, за бога.

Нищо.

Дявол да те вземе, стреляй, Алис. Просто дръпни проклетия спусък.

Нищо.

Той затвори очи, изчака още една безкрайна секунда и напрегна мускули, за да се хвърли напред въпреки всичко. Отвори очи, пое си дъх и се надигна.

В този момент Алис стреля.

Далеч надясно изригна чудовищен пламък с дължина поне три метра, куршумът избръмча високо във въздуха със свръхзвукова скорост и след част от секундата оглушителен трясък разтърси пустинята. Ричър се шмугна встрани от фолксвагена, бръкна през лявата врата и включи фаровете. Отскочи заднишком, претърколи се два метра сред храсталака и когато се надигна приведен, видя съвършено ясно пикапа сред конус от ярки лъчи. Вътре имаше трима души. Шофьор зад волана. Още двама, приклекнали в каросерията, до въртящата се стойка. Главите на тримата едновременно се завъртяха над стегнатите, парализирани рамене. Гледаха назад — към мястото, откъдето бе стреляла Алис.

Останаха неподвижни още част от секундата, после реагираха. Шофьорът отново запали фаровете. Пикапът и фолксвагенът сякаш влизаха в нямо противоборство. Светлината заслепи Ричър, но той различи, че фигурите в каросерията са със сини якета и шапки. Едната беше по-дребна. Жена, помисли си той. Грижливо фиксира мястото й в ума си. Стреляй най-напред по жените. Това бе едно от основните правила при борба срещу терористи. Експертите ги смятаха за по-фанатични. И изведнъж Ричър разбра, че точно тя е стрелецът. Трябваше да е тя. Малки ръце, изящни пръсти. Дамският пистолет на Кармен изглеждаше създаден специално за нея. Сега тя бе приклекнала ниско до своя партньор отляво.

И двамата стискаха пистолети. И двамата продължиха да гледат настрани още половин секунда, после рязко завъртяха глави към насрещната светлина, подпряха се върху покрива на кабината и откриха огън по фаровете на фолксвагена. Отпред на шапките им ясно се виждаше надпис ФБР. Ричър замръзна. Какво става, по дяволите? След това се отпусна. Великолепно. Подправена външност, подправени документи, подправен служебен форд. Преди малко отиваха с него към къщата на Алис. Значи така са спрели Ал Юджин в петък.

Двамата стреляха без прекъсване. Ричър чуваше бързия глух тътен на мощни деветмилиметрови пистолети. Чуваше как празните гилзи тракат по покрива на кабината. Пред очите му предното стъкло на фолксвагена избухна. Чу звън на стъкло и трясък на куршуми, пронизващи ламарина, сетне фаровете на фолксвагена изгаснаха и той престана да вижда каквото и да било отвъд ослепителните фарове на пикапа.

Усети ги как завъртат пистолетите обратно към мястото, което бяха запомнили като огнева позиция. Видя малки, издължени пламъчета сред мрака и чу противния вой на рикоширащи куршуми. Левият пистолет бе замлъкнал. Жената. Вече презарежда. Само тринайсет патрона, подсказа му подсъзнанието. Трябва да е „ЗИГ-Зауер Р228“ или „Браунинг“.

Пропълзя напред до ръба на платото, отмери пет метра наляво и откри карабината, която бе оставил на позиция дванайсет и седемнайсет. Уинчестър номер две, зареден изцяло с направените от Боби Гриър куршуми. Стреля коленичил, без да се цели, и откатът едва не го повали по гръб. От дулото изхвърча страховит пламък. Проблясъкът бе като от фотографска светкавица. Така и не разбра къде е отишъл куршумът. Прещрака зарядния лост и отстъпи надясно, към надупчения фолксваген. Отново стреля. Два огромни пламъка, които постепенно се изместват обратно на часовниковата стрелка. Гледано отвисоко това създаваше впечатление, че стрелецът се движи отдясно наляво. Един хитър противник би стрелял още по-напред с надеждата да улучи подвижната мишена. Изпреварваща стрелба. Онези се хванаха на въдицата. Чу как куршумите рикошират по камъните около колата. Издрънча ламарина.

Но той вече се движеше в обратна посока — пак по часовниковата стрелка. Захвърли пушката, приведе се и побегна към следващата. Тя го чакаше на втора позиция. Уинчестър номер три — онзи със смесения заряд. Първият патрон беше фабричен. Струваше си да му посвети малко внимание. Той подпря лакти върху ръба и се прицели в мрака на два метра и половина зад фаровете и около метър по-горе. Стреля. Сега те си мислят, че наоколо има трима стрелци — един отзад вляво и двама отпред вдясно. Ушите му звънтяха и не бе успял да види къде е отишъл куршумът, но чу неясно как жената подвикна някаква команда и фаровете на пикапа веднага изгаснаха. Ричър стреля пак в същата точка — този път с един от самоделните патрони на Боби. Огнената струя освети цялото плато и той отскочи два метра надясно. Прицели се към запечатаната в главата му цел и изстреля втория фабричен куршум — мощен, спокоен и точен. Чу пронизителен писък. Отскочи още една крачка надясно и изстреля следващия куршум. Пламъкът освети тяло, падащо от каросерията с главата надолу. Един отстранен. Но не който трябва. Беше твърде едър. Значи мъжът. Следва фабричен патрон. Той се напрегна и насочи карабината малко вляво от падащия мъж. Опита се да презареди. Лостът мръдна половин сантиметър и се заклещи в гилзата от последния самоделен патрон.

После се случиха две неща. Първо, пикапът потегли. Люшна се напред, зави с отчаяна бързина и подкара обратно на север, откъдето бе дошъл. После някъде около фолксвагена изтрещяха пистолетни изстрели. Жената бе слязла от каросерията. Сега се придвижваше пеш в тъмнината. Стреляше бързо. Град от куршуми. Всички прелитаха на около метър от него. Пикапът бягаше. Фаровете отново светнаха. Ричър ги проследи с крайчеца на окото си. Те подскачаха, лъкатушеха и ставаха все по-малки. После изчезнаха отвъд края на платото. Пикапът просто прелетя през скалния ръб и продължи към ранчото. Бученето му заглъхна, фаровете се превърнаха в далечни искрици, пъплещи към черния хоризонт. Пистолетът бе спрял да стреля. Отново презарежда. Изведнъж настана пълна тишина. Пълен мрак. След секунда в ушите му пак нахлу жуженето на насекомите. Сега то му се стори по-тихо. По-лениво. Осъзна, че дъждът се променя. Вече не падаха тежки капки, вместо тях се сипеше ситен, забързан ръмеж. Подложи длан и усети как дъждът става все по-силен. След секунди имаше чувството, че е застанал под душ и нечия невидима ръка бавно завърта крана.

Избърса водата от веждите си и тихо остави на земята безполезната карабина. Земята под пръстите му вече бе мокра. Превръщаше се в кал. Той пристъпи наляво, обратно към скрития джип. Дотам имаше около четирийсет метра. Дъждът се засили. Лееше се все по-яростно, сякаш мощта му нямаше граници. Водните струи съскаха и бълбукаха из храсталака наоколо. Добра новина и лоша новина. Добрата беше, че шумът отпада от сметките. Ричър не би могъл да се мери с жената по безшумно придвижване. Не и нощем, сред пустинните храсти. Тяло с ръст сто деветдесет и три сантиметра и тегло към сто и петнайсет килограма помага за много неща, но не и за безшумно промъкване из невидими трънаци. Шумът на дъжда щеше да помогне преди всичко на него. Дотук свършваше добрата новина. Лошата беше, че видимостта скоро ще падне под нулата. Можеха да се сблъскат гръб в гръб и чак тогава да разберат.

Значи не се препоръчваше употреба на карабина с ръчно зареждане. Твърде е бавна за ненадеен изстрел. Твърде тежка и неудобна. Освен това при уинчестъра отворът за изхвърляне на гилзите е отгоре, а не отстрани. Което означава, че при силна дъждовна буря в механизма може да проникне вода. А тази буря щеше да бъде много силна. Усещаше го. Щеше да се опита да компенсира за една нощ десет години суша.

Добра се до джипа на позиция номер четири. Откри до вратата четвъртата карабина, заредена с фабрични патрони. Вече бе мокра. Изтръска я и се прицели косо през платото към позиция единайсет. Натисна спусъка. Отекна гръм. Карабината все още беше наред. Ричър стреля още четири пъти към позиции дванайсет, едно, две и три. Ветрилен огън. Пресметнат риск. Плюсът бе, че е малко късмет може да улучи жената. Минусът — разкриваше, че е сам. Един противник с много оръжия. Всеки би се досетил. А това й подсказваше къде е противникът. Ако броеше изстрелите, щеше да предположи, че той чака тук с последните два патрона в пълнителя.

Затова Ричър пъхна карабината под джипа и зашляпа на запад през храсталака, докато се озова на десетина метра от ръба. Измъкна от джоба си пистолета на Алис и свали предпазителя. Коленичи, размаза кал по лицето и ръцете си и зачака да светне мълния. Във всички горещи краища на света, които бе посещавал, нямаше летни бури без мълнии. Високо в небето се сблъскваха огромни буреносни облаци и волтажът достигаше невъобразима мощ. Още пет минути, предположи той. После светкавиците щяха да озарят всичко наоколо. Той беше с бежови дрехи и кал по лицето. Тя едва ли щеше да се сети за маскировка.

Отдалечи се от джипа на юг, към надупчения фолксваген, като поддържаше същата дистанция от скалата. Мракът бе непрогледен. Дъждът безмилостно се засилваше. Стигаше до моменти, когато изглеждаше невъзможно да продължи с това темпо, но все пак продължаваше да се лее още по-яростно. Варовиковите ями вече бяха пълни с вода. Повърхността им кипеше. Ручейчета бликваха по скалата и с бълбукане пропадаха в бездънните пукнатини наоколо. Шумът бе потресаващ. Дъждът блъскаше тъй свирепо земята, че човек просто не можеше да си представи по-мощен звук. Сетне пороят се засилваше и звукът ставаше още по-оглушителен.

Ричър осъзна, че дъждът е отмил калта. Нямаше начин да е останала по лицето му. Душът на Кармен представляваше детска играчка в сравнение с тази стихия. Почваше сериозно да се тревожи. Как можеше да остане въздух за дишане сред толкова много вода? Тя се стичаше на ручеи по лицето му и влизаше право в устата. Закри челюстта си с шепа, вдъхна през пръсти, закашля се и изплю глътка вода.

Беше на десет метра срещу позиция номер две, когато избухна светкавица. Пламтяща назъбена линия проряза небето далеч на юг и удари земята на осем километра от платото. Беше ослепително бяла и разклонена като мъртво дърво, преобърнато от ураган. Ричър приклекна и се втренчи право напред, разчитайки на периферното зрение. Не видя нищо. След пет секунди долетя мощен, неравен тътен. Къде е тя? Да не би да се смята за по-хитра? В такъв случай трябва да е зад мен. Но Ричър не се обърна. Животът разчита винаги на рискове и предположения, а той вече твърдо бе определил жената като съвършена професионалистка. В нейния свят. Изправиш ли я на улицата срещу Ал Юджин, ще го омае, преди да е мигнал. Но изправиш ли я сама на бойното поле нощем сред буря, борбата става непосилна за нея. Аз умея това. Тя не. Тя стои някъде отпред и се притиска към ръба на платото, изплашена както никога през живота си. Моя е.

Бурята се изместваше. Втората мълния падна три минути по-късно, на километър и половина североизточно от първата. Беше като назъбена плетеница, която продължи да припламва бясно цели осем или десет секунди, преди да изгасне. Ричър изпъна шия и се вгледа напред и надясно. Не видя нищо. Обърна се и погледна наляво. На двайсет метра от себе си зърна жената, приклекнала зад ръба. Различи надписа на шапката й. ФБР. Едри бели букви. Тя гледаше право към него и пистолетът не трепваше в ръката, изпъната на нивото на рамото. Видя пламъка на изстрела — нищожна мътна искрица сред бурята.

Бурята бавно отминаваше на североизток, подгонила пороя пред себе си. Тя достигна мотела и звукът на дъжда бързо прерасна от тих шепот в настоятелно трополене, сетне в яростен грохот по покрива. Покривът беше тенекиен и за трийсет секунди шумът стана непоносим. Ели се събуди от тревожната дрямка. Отвори очи и видя дребния мъж с косматите ръце. Той я гледаше, седнал съвсем неподвижно на стол до леглото.

— Здрасти, хлапе — каза мъжът.

Ели мълчеше.

— Не можеш да спиш, а?

Ели погледна тавана.

— Вали — каза тя. — Много е шумно.

Мъжът кимна и погледна часовника си.

Куршумът не го улучи. Ричър така и не разбра дали е минал наблизо. Светкавицата изгасна и светът отново потъна в пълен мрак. Ричър стреля по памет и напрегна слух. Нищо. Едва ли е попадение. Трудна позиция — от двайсет метра, в пороен дъжд. После долетя гръмотевицата. Пресекливият басов тътен разтърси земята и бавно отшумя. Ричър отново приклекна. Оставаха му девет патрона. Реши да заложи на двойния блъф. Тя очаква да се оттегля, значи няма да го направя. И той остана на място. Зачака следващата светкавица. Така щеше да разбере с какъв противник си има работа. Един любител би се отдалечил от него. Добър професионалист би тръгнал насреща. А професионалист от висша класа би отвърнал на двойния блъф по същия начин и би останал на място.

Но яростта на пороя вече стигаше до предела си. Поне така предположи Ричър. Помнеше как веднъж попадна в буря в джунглите на Централна Америка и се намокри по-бързо, отколкото ако бе скочил с дрехите право в морето. Не можеше да си представи по-жесток дъжд, а сегашният едва ли му отстъпваше. Беше мокър до кости. Водата се стичаше на потоци под ризата му. Не течеше, а буквално го обливаше. Излиташе на фонтани между копчетата. Почваше да му става хладно. За по-малко от двайсет минути температурата бе спаднала с десет-петнайсет градуса. Пороят го блъскаше отгоре, после отскачаше от земята почти със същата сила. Шумът бе непоносим. Около храстите хвърчаха листа и вейки. Те падаха и се сплитаха на миниатюрни бентове край всяка издатина. Над горещия варовиков чакъл вече имаше петнайсетсантиметров слой лепкава кал. Краката му затъваха. Пистолетът бе мокър. Няма нищо. „Хеклер и Кох“ стреля и мокър. Но „Браунинг“ и „ЗИГ-Зауер“ също не се боят от влага.

Следващата светкавица избухна пак на юг, но по-близо. И беше по-ярка. Гигантска ивица проряза небето с пукот и съскане. Ричър се озърна наляво. Жената бе дошла по-близо. Стоеше на петнайсетина метра от него, все още плътно до ръба. Бива я, но не чак толкова. Тя стреля и куршумът го отмина с около метър. Лош прицел, ръката й все още не бе довършила движението от юг на север. Юг ли? Смятала е, че ще се оттегля. Стана му малко обидно. Той протегна ръка и отвърна на изстрела. Долетелият тътен заглуши гърмежа. Вероятно не съм улучил. Още осем патрона.

Отново идваше ред на пресмятането. Как ще постъпи тя? Какво очаква от мен? Последния път бе сбъркала. Значи сега ще рискува. Ще очаква да тръгна към нея. И сама ще тръгне насреща. Готова за последния изстрел.

Той остана приклекнал на същото място. Троен блъф. Плъзна ръка отляво надясно по нейния предполагаем маршрут. Зачака нова светкавица. Тя лумна по-рано, отколкото бе предполагал. Бурята отминаваше бързо. Сиянието избухна на по-малко от километър и почти веднага изтрещя гръмотевица. Стана по-светло от ден. Ричър присви очи и се вгледа напред. Жената бе изчезнала. Той врътна глава наляво и зърна неясно яркосиньо петно да отстъпва в обратна посока. Инстинктивно стреля малко по-напред, после светкавицата изгасна и наоколо отново се сгромолясаха мрак, шум и хаос. Още седем патрона. Той се усмихна. Но сега вече ми трябва само един.

Гръмотевиците я плашеха. Спомни си как Джошуа и Били поправяха покрива на навеса. Големите листове тенекия се извиваха и бумтяха, докато ги носеха, а когато взеха да ги коват, се вдигна ужасен шум. Гръмотевиците бяха като милиарди ламаринени листове, които едновременно се огъват и трещят в небето. Тя се зави презглава, но и през чаршафа виждаше как в стаята нахлуват ослепителни блясъци.

— Страх ли те е? — попита мъжът.

Тя кимна, без да подава глава.

— Не се бой — каза мъжът. — Най-обикновена буря. Големите момичета не се плашат от такива неща.

Тя не отговори. Мъжът пак погледна часовника.

Тактиката й не го затрудни. Беше добра, но не чак толкова, че да стане неразгадаема. Движеше се плътно до скалния ръб, защото това създаваше илюзия за безопасност. Действаше по схемата напред-назад-напред-напред. Двоен блъф, троен блъф, опит да бъде непредсказуема. Хитро, но не чак толкова. Беше се приближила, после отстъпи. Сега пак щеше да се приближи, а после да продължи напред. Мислеше си, че той ще схване тактиката на махалото и ще очаква от нея ново отстъпление. Вместо това тя щеше да дойде напред. За да го изненада. И защото искаше да е наблизо. Тя харесваше боя отблизо. За любимия си изстрел в главата вероятно трябваше да се приближи на по-малко от три метра.

Ричър скочи на крака и се втурна в яростен спринт назад и наляво, описвайки широк кръг. Носеше се през храстите с огромни скокове като подплашен звяр, прескачаше по-високите, шляпаше през локвите, подхлъзваше се в калта. Пет пари не даваше за шума. Никой нямаше да го чуе дори от метър. Единствено бързината имаше значение. Трябваше да я заобиколи изотзад преди следващата мълния.

Бясно пробяга по-голямата част от кръга, после забави крачка и се промъкна към варовиковата площадка на около пет-шест метра от мястото, където я бе забелязал за пръв път. Преди малко тя отиде на юг, после се върна, значи сега отново вървеше на юг. Трябваше да е на десетина метра пред него. Точно отпред. Ричър тръгна след нея бързо и леко, сякаш крачеше по тротоар. Разхлаби мускули и се опита да предугади мълнията, готов всеки момент да се просне в калта.

Дребният тъмнокос мъж отново погледна часовника. Ели се криеше под чаршафа.

— Три часа минаха — каза мъжът.

Ели мълчеше.

— Познаваш ли часовника?

Ели седна в леглото и бавно смъкна чаршафа под брадичката си.

— Вече съм на шест години и половина — каза тя.

Мъжът кимна.

— Гледай. — Той протегна ръка напред и извъртя китката. — Още един час.

— А после какво?

Мъжът извърна глава. Ели го погледа още малко. После пак се пъхна под чаршафа. Гръмотевиците трещяха, зад прозореца бляскаха мълнии.

Блясъкът освети пустошта на километри наоколо. Веднага последва гръмотевичен тътен. Ричър приклекна и напрегна очи. Жената бе изчезнала. Нямаше я пред него. Мълнията изгасна и тътенът се търкулна в далечината. За секунда Ричър се запита дали би чул нейния изстрел през гръмотевицата. Щеше ли да го чуе? Или щеше само да усети противния плясък на куршума? Просна се в калта и застина неподвижно. Дъждовните капки блъскаха тялото му като хиляди мънички чукчета. Добре, помисли отново. Дали тил не се бе опитала да изненада него! Можеше да се окаже, че е предприела огледално копие на маневрата му. В такъв случай двамата бяха описали кръгове в противоположни посоки, което означаваше смяна на позициите. А може би тя се спотайваше в някоя яма или пукнатина. Може да беше открила джипа. Не би било трудно, ако е погледнала назад при някоя мълния. Логиката подсказваше, че рано или късно той ще трябва да иде там. Иначе как да се измъкне от пустинята? В такъв случай може би го причакваше там. Вътре, приведена ниско. Или отдолу — и в такъв случай бе намерила неочакван подарък: уинчестър с два фабрични патрона в пълнителя.

Ричър лежеше в калта и мислеше трескаво. Изобщо не обърна внимание на следващата светкавица. Само се притискаше към земята, пресмяташе и решаваше. Отхвърли възможността за кръгова маневра. Това бе военен инстинкт. А насреща си нямаше пехотинец. Нито един пехотинец не би стрелял в окото. Шансът е твърде малък. Вероятно бе отишла към джипа. Той се завъртя през калта, надигна глава и зачака.

Следващата светкавица раздра с ярост небето и освети облаците отдолу като артилерийска канонада. Джипът беше далеч. Твърде далеч. Ако тя наистина бе отишла към него, значи нямаше непосредствена заплаха. Не и от такова разстояние. Ричър отново се завъртя и пропълзя на юг. Прочистване и проверка, сектор по сектор. Пълзеше бавно, на лакти. Два метра, пет, десет. Чувстваше се точно като на учебен полигон. Продължи да пълзи и внезапно усети парфюма.

Дъждът някак изостряше миризмите. Ричър осъзна, че цялата пустиня има по-друг, особен дъх. Дъждът променяше всичко от корен. Усещаше аромата на пръст и растения. Силен, остър, естествен мирис. Но към него се примесваше аромат на женски парфюм. Наистина ли беше парфюм? Или нещо природно, някакво нощно цвете, разцъфнало от бурята? Не, парфюм беше. Женски парфюм. Без съмнение. Ричър спря и застина неподвижно.

Чу шумолене в храстите, но това бе от вятъра. Пороят леко отслабна. От юг долиташе силен и влажен вятър, понесъл аромата на парфюм. Беше съвсем тъмно. Той вдигна пистолета и не го различи на една ръка разстояние.

Накъде е обърната? Не на изток. Сигурно се спотайваше ниско приведена, тъй че на изток не би могла да види нищо освен половин метър гладка каменна стена. Ако гледаше на юг или запад, пак нямаше проблеми. Ако е обърната на север, значи гледа право към мен, но не ме вижда. Прекалено тъмно е. Не може и да ме надуши, защото съм откъм подветрената страна. Той се подпря на левия лакът и изпъна дясната ръка с пистолета. Ако тя гледа на юг или запад, лесно можеше да я простреля в гърба. Но в най-лошия случай гледа на север и сме точно един срещу друг. Може да ни делят само два метра. Значи сега залагаме всичко на карта. Кой ще стреля пръв, когато блесне светкавица?

Той затаи дъх. Зачака светкавицата. Това бе най-дългото чакане в живота му. Бурята се променяше. Гръмотевиците отекваха мощно и протяжно, но вече не толкова остро. Пороят не спираше. Пръски вода и кал отхвръкваха в лицето на Ричър. Обсипваха храстите. Покрай проснатото му тяло бълбукаха новородени потоци. Водата го обливаше. Ставаше му все по-студено.

После за част от секундата в небето отекна пращене, раздаде се чудовищен грохот и едновременно с него пламна светкавица. Беше неописуемо бяла и огря цялата пустиня по-ярко от слънцето. Жената беше на един метър пред него. Лежеше по очи, вече цялата оплискана в кал. Изглеждаше дребна, сплескана и безжизнена. Краката й бяха сгънати в коленете, ръцете затиснати под тялото. Пистолетът лежеше до рамото й, наполовина потънал в калта. Край него вече се струпваше купчинка съчки. При последния миг светлина Ричър грабна оръжието и го захвърли надалече. После мълнията изгасна и той си послужи с остатъчното изображение върху ретината, за да открие шията на жената.

Нямаше пулс. Тялото вече изстиваше.

Изпреварваща стрелба. Третият му куршум, инстинктивно изпратен малко пред нея, докато тя се отдалечаваше. Бе връхлетяла право срещу смъртта. Той задържа пръсти върху студената вена на шията. Боеше се да не загуби контакт в тъмното. Отпусна се и зачака следващата светкавица. Лявата му ръка затрепера. Каза си, че това е, защото я държи извита под неестествен ъгъл. После се разсмя. Смехът избухна и се разрасна като поройния дъжд. Цели двайсет минути бе дебнал една мъртва жена. Случайно простреляна. Продължи да се смее, докато в устата му нахлу дъждовна вода и го задави.

Мъжът стана и пристъпи до бюрото. Вдигна пистолета си от полирания плот. Клекна до черния пластмасов куфар и извади дълъг черен заглушител. Грижливо го прикрепи върху дулото. Върна се и пак седна на стола.

— Време е — каза той.

Положи длан върху рамото й. Тя усети допира през чаршафа. Отдръпна се от него. Сви колене и потъна надолу в дюшека. Пишкаше й се. Много.

— Време е — повтори мъжът.

После дръпна чаршафа. Тя пролази назад, стискайки с колене другия край. Погледна го право в очите.

— Ти каза още един час. Още не е минал час. Ще се оплача на онази госпожа. Тя ти е началник.

— Добре — съгласи се той. — Тогава ти ми кажи, когато мине един час.

Пусна чаршафа и тя пак се зави. Закри глава и притисна ушите си с длани, за да не чува гръмотевиците. После затвори очи, но дори през чаршафа и клепките си виждаше мълниите. Струваха й се червени.

Следващата мълния отново бе разклонена и проряза половината небе. За всеки случай той преобърна трупа. Видя, че е улучена под лявата мишница. Куршумът бе пронизал целия гръден кош, за да излезе от другата страна. Вероятно по пътя бе пронизал сърцето, двата дроба и гръбнака. Четирийсети калибър не прощава. Човешкото тяло не е в състояние да го спре. Входната рана беше малка и чиста. Изходната не. Пороят я миеше. Струи разредена кръв бликаха навън и веднага изчезваха. Гръдният кош се пълнеше с дъждовна вода. Приличаше на медицинска илюстрация. В дупката можеше да влезе юмрук.

Тя беше сравнително дребна. Изпод шапката се подаваха руси кичури, подгизнали и зацапани с кал. Ричър бутна козирката нагоре, за да види лицето й. Изцъклените очи гледаха към небето и водата ги запълваше като сълзи. Лицето му се стори смътно познато. Беше я виждал преди. Къде? Мълнията изгасна и остана само образът върху ретината му — като черно-бял негатив. Закусвалнята. Сладоледът. Петък, след училище. Форд с трима пътници. Беше ги помислил за търговски представители. Още една грешка.

— Добре — изрече високо той. — Край на мача.

Прибра пистолета в джоба си и тръгна обратно на север. Беше тъмно и дъждът го заслепяваше дотолкова, че откри джипа едва когато се блъсна в него. Плъзна ръка по предния капак и намери лявата врата. Отвори, затвори и пак отвори само заради удоволствието да види как лампичката припламва. Осветление, което му се подчиняваше.

Не беше лесно да се върне на площадката. Сега вместо чакъл под колелата имаше хлъзгава кал. Той запали фаровете, пусна чистачките и превключи на двойна предавка, но въпреки това трябваше дълго да буксува, докато колелата зацепиха и джипът се изкатери горе. Направи широк завой наляво към седма позиция. Натисна клаксона два пъти и Алис излезе от храсталака в светлината на фаровете. Беше мокра до кости. По тялото й се стичаше вода. Мократа коса бе провиснала на фитили. Ушите й леко стърчаха. Тя пристъпи настрани и изтича към предната дясна врата.

— Май за тази буря приказваха толкова — каза Ричър.

Навън отново припламна мълния. През мрака отляво пробяга назъбена огнена линия, последвана от оглушителен тътен. Бурята бързо отминаваше на север.

Алис поклати глава.

— Тоя дъждец ли? Това е само началото. Изчакай да видиш какво ще е утре.

— Утре няма да бъда тук.

— Така ли?

Ричър кимна.

— Добре ли си? — попита той.

— Не знаех кога да стрелям.

— Справи се чудесно.

— Какво стана?

Той подкара на зигзаг в южна посока. Лъчите на фаровете се мятаха по цялото плато. На десетина метра пред надупчения фолксваген откри трупа на мъжа. Лежеше свит и неподвижен. Ричър завъртя фаровете право към него и изскочи навън под дъжда. Човекът беше мъртъв. Един куршум от уинчестъра го бе пронизал в корема. Личеше, че не е умрял веднага. Каскетчето липсваше. Беше разкъсал якето, за да притисне раната с длан. Дори бе успял да пропълзи няколко метра. Висок, широкоплещест мъж. Ричър затвори очи и мислено се върна в закусвалнята. До касата. Жената с двама мъже. Единият висок и рус, другият нисък и тъмнокос. После се върна назад и влезе в джипа. Седалката беше мокра.

— Двама мъртви — каза той. — Това стана. Но шофьорът избяга. Видя ли го?

— Те дойдоха да ни убият, нали?

— Имаха такава идея. Видя ли шофьора?

Тя мълчеше.

— Много е важно, Алис — настоя Ричър. — Заради Ели. Не успяхме да хванем език. Тази част от плана се провали. И двамата са мъртви.

Алис продължаваше да мълчи.

— Видя ли го?

Тя поклати глава.

— Почти не. Извинявай. Бягах, а фаровете светиха само една-две секунди.

Ричър имаше чувството, че е било повече. Много повече. Но навярно Алис имаше право. Или дори надценяваше времето. Можеше да е било по-малко от секунда. Онези стреляха адски бързо.

— Виждал съм тези хора и друг път — каза той. — В петък на кръстопътя. Сигурно след като са ликвидирали Юджин. Навярно са оглеждали терена. Бяха трима. Жена, висок рус мъж и дребен тъмнокос мъж. С жената и русия всичко е ясно. Остава един въпрос: дребният ли караше тази нощ?

— Не видях добре.

— А какво ти подсказва интуицията? — попита Ричър. — Първото впечатление? Все трябва да си го зърнала. Поне като силует.

— А ти?

Ричър кимна.

— Зърнах го, но беше почти с гръб към мен. Гледаше в твоя посока. Фаровете блестяха. По стъклото имаше капки. После аз стрелях и той потегли. Но не мисля, че беше дребен.

Алис също кимна.

— Интуицията ми подсказва, че не беше дребен. Нито пък тъмнокос. Зърнах го само като петно, но според мен беше доста висок. Може би рус.

— Логично — каза Ричър. — Оставили са един от екипа да пази Ели.

— Тогава кой е карал?

— Клиентът. Човекът, който ги е наел. Така предполагам. Защото са се нуждаели от помощник, който да познава местността.

— Той избяга.

Ричър се усмихна.

— Няма къде да иде.

Отидоха да огледат фолксвагена. Беше напълно съсипан. Алис не се разтревожи особено. Само сви рамене и се обърна. Ричър взе картите от жабката, завъртя джипа и подкара на север. Връщането към „Червената къща“ бе същински кошмар. До ръба на плочата всичко вървеше добре. Но пустинният коловоз се оказа толкова спечен от жегата, че изобщо не попиваше вода. Пороят просто го заливаше. Онова, което преди час приличаше на речно корито, сега наистина се превръщаше в река. Кипналото течение заливаше колелата. Изкоренени храсти и цели дървета летяха на юг по бързеите. Понякога се закачаха за предницата на джипа до прииждането на следващата вълна. Под водата се криеха ями. Но дъждът бързо отслабваше. Всъщност вече едва ръмеше. Центърът на бурята отминаваше на север.

Почти стигнаха до навеса за коли, преди да забележат. Отпред всичко тънеше в мрак. Ричър рязко натисна спирачките, после зави край навеса и видя зад прозорците на къщата бледи примигващи пламъчета.

— Свещи — каза той.

— Няма ток — кимна Алис. — Сигурно някоя мълния е ударила жиците.

Ричър отново натисна спирачките и завъртя джипа в калта така, че фаровете да осветят вътрешността на навеса.

— Виждаш ли нещо познато? — попита той.

Пикапът на Боби си беше на място, само че мокър и опръскан с кал. От каросерията се стичаше дъждовна вода.

— Добре — каза Алис. — А сега какво?

Ричър се взря в огледалото. После завъртя глава към шосето на север.

— Някой идва.

На много километри от тях по пътя подскачаха мътни фарове. Капките по стъклата на джипа разбиваха блясъка на хиляди късчета.

— Хайде да навестим фамилията — каза Ричър.

Той извади пистолета от джоба си и го провери. Нищо не приемай на вяра. Но всичко бе наред. Зареден и готов. Още седем патрона. Пак прибра пистолета и подкара през калния двор към стъпалата на верандата. Дъждът почти бе спрял. От земята се вдигаше пара. Тънки, бледи струйки се виеха в лъчите на фаровете. Двамата излязоха в задушливата влага. Топлината се завръщаше. Жуженето на насекомите също. Наоколо звучеше глухо, напевно бръмчене. Изглеждаше плахо и много далечно.

Ричър се изкачи пръв на верандата и блъсна вратата. Във вестибюла горяха свещници, поставени върху почти всяка хоризонтална повърхност. Мекото оранжево сияние правеше стаята топла и приветлива. Ричър избута Алис към всекидневната. Влезе след нея. Тук също горяха свещи. Десетки. Бяха залепени за чинии с разтопен восък. Върху писалището в дъното светеше ветроупорен фенер. Фитилът му тихо съскаше.

Боби и майка му седяха един до друг край червената маса. Около тях танцуваха сенки. Светлината на свещите бе милостива към Ръсти. Подмладяваше я с двайсетина години. Тя бе облечена все така, с джинси и блуза. Боби седеше до нея и гледаше унесено в празното. Пламъчетата осветяваха лицето му и го раздвижваха.

— Не е чак толкова романтично — каза Ричър.

Ръсти се размърда неловко.

— Страх ме е от тъмното — каза тя. — Нищо не мога да направя. Винаги съм се страхувала.

— И с право — отвърна Ричър. — В тъмното стават лоши неща.

Тя премълча.

— Кърпа? — попита Ричър.

По пода около него се стичаше вода. От Алис също.

— В кухнята — каза Ръсти.

Откриха дървена закачалка с тънка раирана кърпа. Алис избърса косата и лицето си, после попи водата от блузата. Ричър стори същото, после се върна във всекидневната.

— Защо сте будни? — попита той. — Часът е три след полунощ.

Никакъв отговор.

— Видях, че пикапът беше навън — каза Ричър.

— Но не и ние — отвърна Боби. — Стояхме си вътре, както заръча.

Ръсти кимна.

— Бяхме заедно.

Ричър се усмихна.

— Ама че алиби. Съдебните заседатели ще се спукат от смях.

— Нищо не сме направили — възрази Боби.

Ричър дочу шум откъм пътя. Тънък, едва доловим звук на гуми, намаляващи скоростта по мокър асфалт. Свистене на ремъци под капака. После колата зави към портата и се раздаде бавно, звучно хрущене. Изскърца спирачка, моторът заглъхна и настана тишина. Изтропа врата. Стъпки по верандата. Входната врата се отвори, някой прекоси вестибюла. После се отвори вратата на всекидневната. Пламъчетата заподскачаха. Влезе Хак Уокър.

— Добре — каза Ричър. — Нямаме много време.

— Ти ли разби кабинета ми? — попита Уокър.

Ричър кимна.

— Беше ми любопитно.

— Кое?

— Подробностите. Много си падам по тях.

— Нямаше смисъл. Ако беше помолил, щях да ти ги покажа.

— Ти не беше там.

— Така или иначе, не биваше да го правиш. Сега те чакат неприятности. Разбираш, нали? Големи неприятности.

Ричър се усмихна. Неприятности и беди, мои единствени спътници.

— Сядай, Хак — нареди той.

За миг Уокър се поколеба. После заобиколи цялата маса и седна до Ръсти Гриър. Свещите огряваха лицето му. Отляво светеше фенерът.

— Имаш ли нещо за мен? — попита той.

Ричър седна отсреща. Отпусна длани на масата.

— Тринайсет години съм бил ченге.

— И какво?

— Много неща научих.

— Например?

— Например, че лъжите са гадно нещо. Изплъзват ти се от контрол. Но и истината не е цвете за мирисане. Тъй че както и да се въртиш, все налиташ на остър ръб. Видя ли нещо чистичко и спретнато, обземат ме подозрения. А положението на Кармен беше толкова калпаво, че изглеждаше съвсем истинско.

— Но?

— Един-два ръба ми се сториха прекалено остри.

— По-точно?

— По-точно това, че нямаше пари в себе си. Знам го. Да има два милиона в банката и да пътува петстотин километра само с един долар в портмонето? Да спи в колата, да не яде? Да прескача от бензиностанция на бензиностанция? Нещо не се връзваше.

— Разигравала е комедия. Типично за нея.

— А ти знаеш ли кой е Николай Коперник?

— Астроном — каза Уокър. — Поляк, струва ми се. Доказал, че земята обикаля около слънцето.

Ричър кимна.

— И на практика доказал много повече от това. Накарал всички ни да се замислим доколко е вероятно да бъдем в центъра на вселената. Какви са шансовете? Дали онова, което виждаме, е изключително? Най-лошото или най-доброто? Основен философски въпрос.

— И какво следва?

— Следва, че ако Кармен е имала два милиона в банката, но е пътувала с един долар в чантата само заради вероятността да се сблъска с толкова недоверчив тип като мен, значи без съмнение е най-добрата комедиантка в цялата история на света. Тук старият Коперник ме пита: доколко вероятно е това? Случайно да срещна най-добрата комедиантка в цялата история на света. И отговаря: не е особено вероятно. Според него ако изобщо се сблъскам с някоя комедиантка, тя ще е скучна и некадърна.

— Какво искаш да кажеш?

— Искам да кажа, че нещата не се връзваха. Замислих се за парите. И тогава изскочи още нещо.

— Кое?

— Хората на Ал Юджин изпратиха финансовите документи по куриер, нали така?

— Да, тази сутрин. Имам чувството, че е било преди цял век.

— Работата е там, че видях кантората на Ал. Когато отскочих до музея. Тя е буквално на две крачки от съда. Една минута път. Тогава вероятно ли е да пратят нещо по куриер? Защо да не дойдат пеш? Заради един стар приятел на Ал. Особено ако е спешно. Десет пъти повече време биха загубили само докато се свържат с куриерската служба.

Пламъчетата танцуваха и примигваха. Из стаята тръпнеше червено сияние.

— Хората пращат по куриер какво ли не — каза Уокър. — Станало им е навик. А и беше много горещо.

Ричър кимна.

— Може би. Тогава не ми направи особено впечатление. Но после изскочи и още нещо. Ключицата.

— Какво общо има ключицата?

Ричър се завъртя към Алис.

— Ти счупи ли си ключицата, когато падна с летни кънки?

— Не.

— Нарани ли се изобщо?

— Раздрах си дланта. На бетона.

— Значи протегна ръка, за да се подпреш?

— Рефлекс — каза тя. — Няма начин да го удържиш.

Ричър кимна. Отново се завъртя в здрача към Уокър.

— В събота яздих заедно с Кармен. За пръв път се качвах на кон. Натъртих си задника, но най-силно запомних друго: колко високо седях. Страшничко е. Затова възниква въпрос: ако Кармен е паднала отвисоко върху камениста почва, при това с такава сила, че да си строши ключицата, как така не си е раздрала дланите?

— Може да ги е раздрала.

— Не беше записано в документите.

— Може да са забравили.

— Докладът беше извънредно подробен. Нов персонал, много старателен. Аз забелязах това. Кауан Блек също. Каза, че бележките са много подробни. Не биха пропуснали да впишат охлузване на дланта.

— Значи е носила ръкавици.

Ричър поклати глава.

— Тя каза, че тук никой не носи такива неща. Било много горещо. А определено не би го казала, ако ръкавиците я бяха спасили от сериозно нараняване. Напротив, щеше да си умира за ръкавици. И непременно щеше да ги препоръча на новак като мен.

— И какво?

— И взех да се чудя дали строшената ключица не е наистина дело на Слуп. Предположих, че е възможно. Например докато Кармен стои на колене, а той замахва отгоре с юмрук и тя отмята глава. Само че тя претендираше още за счупена ръка и избити зъби, а документите не споменаваха нищо подобно и тогава спрях да се чудя. А и вече бях узнал, че пръстенът е истински.

Една свещ изгасна в левия край на масата. Струйка дим плъзна право нагоре, после изведнъж се завихри.

— Тя е лъжкиня — каза Уокър. — Ето ти отговора.

— Такава си е — подкрепи го Боби.

— Слуп никога не я е удрял — обади се Ръсти. — Мой син не би вдигнал ръка срещу жена, която и да е тя.

— Един по един, ако обичате — тихо каза Ричър.

Той помълча и усети растящото напрежение в стаята. Движение на лакти по масата, размърдване на крака. Най-напред се обърна към Боби.

— Ти твърдиш, че тя е лъжкиня. И знам защо. Защото не я харесваш, защото си гаден расист и защото е имала връзка с учителя. Затова между другото пое инициативата да ме прогониш. В знак на вярност към брат си.

После се завъртя към Ръсти.

— Много скоро ще стигнем и до въпроса какво е вършил Слуп и какво не. Но засега си затваряй устата, разбра ли? Ние с Хак имаме работа.

— Каква работа? — попита Уокър.

— Тази — каза Ричър.

Измъкна пистолета на Алис, подпря дръжката върху масата и насочи цевта право в гърдите на Уокър.

— Какво правиш, по дяволите? — възкликна прокурорът.

Ричър махна с палец предпазителя. Тихото щракване отекна из всекидневната. Свещите трепнаха, фенерът тихо изсъска.

— Накрая проумях как стоят нещата около диаманта — каза Ричър. — После всичко си дойде на мястото. Особено след като ти ни даде значките и поръча да дойдем при Ръсти.

— Какво говориш?

— Всичко беше като заклинание. През цялото време. Ти познаваш Кармен много добре. Затова знаеше какво може да ми е казала. А то бе истина от начало до край. Истината за нея и за онова, което е вършил Слуп. Затова ти го преобърна с главата надолу. Не е трудно. Простичък и ефектен трик. Например тя казва, че е родом от Напа, а ти заявяваш: Хей, сигурно ти е казала, че е от Напа, но лъже, от мен да го знаеш. Или пък тя казва, че е уведомила данъчните, а ти възразяваш: Хей, сигурно ти е казала, че е съобщила на данъчните, но няма такава работа. Излизаше, че ти знаеш цялата истина и неохотно описваш какви лъжи си чувал от нея. А всъщност ти лъжеше. През цялото време. Беше много, много ефикасно. Като заклинание. А ти го прикриваше зад твърдението, че искаш да я спасиш. Дълго време ти вярвах.

— Наистина исках да я спася. И я спасявам.

— Глупости, Хак. През цялото време единствената ти цел беше да изкопчиш от нея признание за нещо, което не е извършила. Ясен и целенасочен план. Днес твоите наемници отвлякоха Ели, за да принудиш Кармен да направи самопризнания. Аз бях единственото ти затруднение. Останах тук и привлякох Алис. Бяхме ти трън в очите от понеделник сутринта. Затова се постара да ни заблудиш цели двайсет и седем часа. Въвеждаше ни в играта бавно и неохотно, стъпка по стъпка. Беше великолепна комедия. Е, почти. За да успееш докрай, трябваше да си най-добрият комедиант на света. А както би рекъл старият Коперник, какви са шансовете най-добрият комедиант на света да живее тъкмо тук, в Пейкъс?

Тишина. Чуваше се само потрепването на капки восък, съскането на фенера и дишането на пет човека. Старият климатик не работеше. Нямаше ток.

— Ти си луд — каза Уокър.

— Не, не съм. Ти успя да ме заблудиш, че ужасно съжаляваш за лъжите на Кармен и отчаяно искаш да я спасиш. Беше толкова хитър, че дори измисли цинично обяснение за постъпките си. Каза, че го правиш заради съдийското място, та да не се усъмня в невероятното ти човеколюбив. Страхотна идея, Хак. А през цялото време си разговарял с нея по телефона уж като адвокат, приглушавайки гласа си, за да заблудиш телефонистката. Заплашвал си, че ако проговори пред истински адвокат, Ели ще пострада. Затова тя отказа да разговаря с Алис. После си натракал цял куп фалшиви финансови документи на онзи компютър върху бюрото ти. Всички разпечатки си приличат. После си изработил фалшивото пълномощно. И фалшивите документи от социалните служби. Вероятно знаеш много добре как изглеждат истинските. И щом си чул, че детето е в ръцете на твоите хора, грабваш телефона и принуждаваш Кармен да си признае, като й диктуваш същите лъжи, които сервира на мен. После пращаш заместничката си да ги изслуша.

— Това е безумие.

Ричър сви рамене.

— Хайде да проверим. Да се обадим на ФБР и да попитаме докъде е стигнало издирването на Ели.

— Телефоните не работят — обади се Боби. — Бурята скъса жиците.

Ричър кимна.

— Добре, няма проблеми. — Продължавайки да се цели в гърдите на Уокър, той завъртя глава към Ръсти. — Кажи за какво те разпитваха агентите от ФБР.

Ръсти го изгледа е недоумение.

— Какви агенти?

— Не са ли идвали снощи агенти на ФБР?

Ръсти мълчаливо поклати глава. Ричър кимна.

— Ти разиграваше комедия, Хак. Ти ни каза, че си уведомил ФБР и щатската полиция, че има блокади, хеликоптери и над сто и петдесет преследвачи. Но не си се обаждал на никого. Защото, ако го беше сторил, най-напред щяха да дойдат тук. Щяха да разпитват Ръсти часове наред. Щяха да доведат криминалисти и художници, за да изработят предполагаем портрет. В края на краищата престъплението е станало точно тук. И Ръсти е единствената свидетелка.

— Грешиш, Ричър — каза Уокър.

— Наистина идваха хора от ФБР — обади се Боби. — Видях ги на двора.

Ричър поклати глава.

— На шапките им пишеше ФБР. Двама бяха. Но вече не носят шапки.

Уокър мълчеше.

— Голяма грешка, Хак — добави Ричър. — Да извадиш ония глупави значки и да ни пратиш тук. Ти си окръжен прокурор. Знаеше, че Ръсти е изключително важен свидетел. Знаеше също така, че тя няма да ми окаже съдействие. За един прокурор беше просто необяснимо решение. Направо не можех да повярвам. И после разбрах. Искаше да не ти се мотаем в краката. И по всяко време да знаеш къде се намираме. За да пратиш своите хора след нас.

— Какви хора?

— Наемниците, Хак. Онези, с шапките, от ФБР. Хората, които изпрати да убият Ал Юджин. Бяха много добри. Истински професионалисти. Но професионалистите искат да работят и в бъдеще. Ал Юджин не беше проблем. Всеки можеше да го очисти насред пущинака. Но със Слуп работата стана дебела. Току-що си бе дошъл от затвора и нямаше намерение да ходи където и да било. Значи работата трябваше да се свърши тук, а това пораждаше рискове. Затова са те притиснали да ги прикриеш, като натопиш Кармен. После ти си ги притиснал да извършат отвличането, макар че не е в техния стил.

— Това е нелепо — каза Уокър.

— Ти знаеше, че Кармен си е купила пистолет. Сам ми каза, документите минават през теб. И знаеше защо го е купила. Знаеше какво представлява Слуп и какво върши с нея. Знаеше, че спалнята им е камера за мъчения. Е, ако реши да скрие там пистолет, къде ще го сложи? Има три варианта. На горната лавица в гардероба, в нощното шкафче или в чекмеджето си за бельо. Също като всяка друга жена във всяка спалня. Аз го знам, и твоите хора го знаеха. Вероятно са наблюдавали през прозореца, докато тя влезе в банята. После надяват ръкавици, след минута са в стаята, заплашват Слуп със своите пистолети, докато открият оръжието на Кармен, и го застрелват. Трийсет секунди по-късно вече са навън. Бърз спринт до мястото, където са скрили колата, и изчезват. Тази къща е истински лабиринт. Но ти сам знаеш това. Нали си семеен приятел. Уверил си ги, че могат да влязат и да се измъкнат, без някой да забележи. Вероятно дори си им начертал план.

Уокър затвори очи. Мълчеше. Изглеждаше стар и пребледнял на светлината на свещите.

— Но ти допусна грешки, Хак — продължи Ричър. — Хора като теб винаги правят грешки. Финансовите отчети бяха съшити с бели конци. Толкова много пари и почти никакви разходи? Как е възможно? Да не би отгоре на всичко да е била и скъперница? А номерът с куриерската служба окончателно те препъна. Ако наистина бяха пратили документите по куриер, щеше да ги оставиш в пакета, както направи с медицинските отчети. Така биха изглеждали още по-официално.

Уокър предизвикателно отвори очи.

— Медицинските сведения — повтори той. — Ти сам ги видя. Те доказват, че Кармен лъже. Чу какво смята Кауан Блек.

Ричър кимна.

— Беше хитро да ги оставиш в пакета. Изглеждаха като току-що донесени. Само че трябваше да отлепиш етикета. Защото, ако случайно не знаеш, „Федеръл Експрес“ определя таксата според теглото. А аз претеглих пакета с кухненските везни на Алис. Четиристотин и осемдесет грама. Но на етикета пишеше хиляда и двеста грама. Значи е станало едно от двете. Или „Федеръл Експрес“ удря в грамажа клиентите, или ти си изхвърлил шейсет процента от съдържанието направо на боклука. И знаеш ли какво? Твърдо смятам, че си проверил съдържанието, преди да ни пратиш пакета. Отдавна работиш като прокурор, гледал си много дела и знаеш как изглеждат убедителните доказателства. Тъй че всичко, свързано с побоищата, е отишло право в боклука. Оставил си само истинските злополуки. Но не ти е дошло наум за охлузени длани, затова си оставил ключицата. Или пък си решил, че трябва да я оставиш, защото знаеш, че удебелената кост се вижда, и си се боял да не заподозра нещо.

Уокър мълчеше. Фенерът отново изсъска.

— Счупената ръка, челюстта, зъбите — каза Ричър. — Предполагам, че още пет-шест папки лежат в някоя кофа за боклук. Вероятно не зад съда. Нито пък в задния ти двор. Прекалено си хитър. Може би до автогарата. Някъде на оживено обществено място.

Уокър мълчеше. Пламъчетата подскачаха. Ричър се усмихна.

— Но като цяло свърши много добра работа. Когато съобразих, че не е стреляла Кармен, ти завъртя нещата към заговор с нейно участие. Без миг колебание. Дори когато установих връзката с Юджин, ти не излезе от релсите. Беше потресен. Пребледня и се обля в пот. Не заради Ал. А защото го бяха открили толкова скоро. Ти не беше предвидил това. И все пак само след десет секунди успя да скършил обяснението с данъчните. Но знаеш ли какво? Беше толкова зает да размишляваш, че забрави да се боиш. За варианта „двама от трима“. Заплахата изглеждаше съвсем реална. Трябваше да се стреснеш повече. На твое място всеки би се уплашил.

Уокър мълчеше.

— И още нещо — продължи Ричър. — Ти освободи Слуп в неделя. Трудна работа. Но не беше заради него. Направи го, за да бъде убит в неделя и Кармен да остане в затвора колкото се може по-дълго до съботното свиждане. За да я обработваш цели пет дни.

Уокър мълчеше.

— Цял куп грешки, Хак. Включително и това, че прати хората срещу мен. Както би рекъл старият Коперник, какви бяха шансовете да се окажат на ниво?

Уокър мълчеше. Боби се бе привел напред и гледаше ту него, ту майка си. Постепенно почваше да проумява.

— Ти си пратил хора да убият брат ми? — прошепна тон.

— Не — възрази Уокър. — Ричър греши.

Боби се втренчи в него, сякаш току-що бе чул потвърждение.

— Но защо го направи? Нали бяхте приятели.

Уокър вдигна глава и погледна Ричър в очите.

— Да, защо да го правя? Какъв мотив мога да имам?

— Бенджамин Франклин е писал по този въпрос — отговори Ричър.

— Какво означава това, по дяволите?

— Ти искаш да станеш съдия не за да вършиш добро. Тия приказки са за наивниците. Искаш го заради печалбата. Роден си в бедност и жадуваш за власт и пари. Най-сетне всичко е на една ръка разстояние. Но първо трябва да те изберат. А какво може да провали човека на избори?

Уокър сви рамене.

— Стари скандали — отговори си сам Ричър. — Между другото. Стари тайни, които изплуват от миналото. Със Слуп и Ал сте били неразделни приятели. Всичко сте вършили заедно. Трима срещу целия свят. Сам ми го каза. И тъй, Слуп лежи в затвора за данъчна измама. Вече не издържа. Почва да си мисли: как да изляза оттук? Никак не ми се ще да платя. Чакай малко, нашият Хак се кандидатира за съдия. Какво ли би сторил, за да успее? После Слуп вдига телефона и те предупреждава, че ще пусне сериозни слухове за някои отдавнашни лудории, ако не го измъкнеш оттам. Ти внимателно обмисляш заплахата. Отначало решаваш, че Слуп не би обвинил и себе си с разкази за неща, които сте вършили заедно. Олеква ти. Но след това проумяваш, че има огромна разлика между твърдо установени факти и най-обикновени слухове, които да те съсипят на изборите. Затова се предаваш. Изтегляш част от даренията за изборната кампания и плащаш задълженията на Слуп. Сега той е щастлив. Но ти не си. За теб духът е излязъл от бутилката. Слуп те е заплашил веднъж. Ами ако пак поиска нещо? Ал също влиза в играта, защото е адвокат на Слуп. Той също си е припомнил. Шансовете ти за съдийско място изведнъж се разклащат.

Уокър мълчеше.

— Знаеш ли какво е написал веднъж Бен Франклин? — попита Ричър.

— Какво?

— Трима могат да пазят тайна, ако двама от тях са мъртви.

Тишина. Всички бяха затаили дъх. Чуваше се само тихото съскане на фенера.

— Каква е тайната? — прошепна Алис.

— Три момчета сред пущинака на Тексас. Растат заедно, играят на топка, забавляват се. Стават по-големи и вниманието им се насочва към онова, което вършат татковците. Пушки, карабини, лов. Навярно започват от броненосците. Всъщност не би трябвало, защото са защитен вид. Тъпите еколози ги пазят. Но тук позицията е друга: щом са на моя земя, мога да ги гърмя както си искам. Боби сам ми го каза. Израз на високомерие. На превъзходство. Така де, колко струва един броненосец? Но броненосците са бавна и скучна плячка. Твърде лесна. Трите момчета растат. Вече са трима млади мъже. В последния клас на гимназията. Искат нещо по-вълнуващо. Може би тръгват да търсят койоти. Койотът е по-достоен противник. Ловуват нощем. С пикап. Бродят надлъж и шир. И скоро откриват по-едър дивеч. Скоро откриват истинската тръпка.

— Какво откриват?

— Мексиканци. Бедни, безименни, несретни цветнокожи семейства, които се тътрят нощем на север в пустинята. Така де, какво струват те? Дали изобщо са хора? Но за плячка много ги бива. Бягат и пищят. Почти като лов на истински хора. Нали, Хак?

Тишина.

— Може би започват с някое момиче — продължи Ричър. — Може би отначало не им се убива. Но все пак го правят. Може би са принудени. Няколко дни треперят. Затаяват дъх. Но няма възмездие. Никой не реагира. Никой не дава пет пари. Ехей, изведнъж става забавно. Почват да излизат все по-често. Това се превръща в страст. Върховната плячка. Много по-добра от броненосците. Единият кара стария пикап, другите двама стоят в каросерията и ловуват с часове. Боби каза, че Слуп е измислил тази система. Че бил много добър. Не се и съмнявам. Другите едва ли са останали по-назад. Имали са богати възможности за тренировка. Двайсет и пет удара за една година.

— Това беше работа на граничния патрул — обади се Боби.

— Не, не е бил патрулът. И разследването не е било за замазване на очите. Не ми приличаше на такова, а според вътрешни сведения всичко се вършело по правилата. Сержант Родригес ми каза. А хора като сержант Родригес знаят такива неща, повярвайте ми. Разследването се провалило, защото не търсело където трябва. Не се оказали група озлобени служители, а три местни момчета, наречени Слуп Гриър, Ал Юджин и Хак Уокър. Тия момчета се забавлявали със стария пикап, който още стои под навеса. Момчешка им работа, нали?

Тишина.

— Нападенията са ставали предимно в окръг Ехо — каза Ричър. — Това ми се стори странно. Защо им е на патрулите да идват толкова далеч на север? Всъщност изобщо не са идвали. Просто три момчета от Ехо понякога отскачали на юг.

Тишина.

— Нападенията спрели през август. Защо? Не ги е стреснало разследването. Те изобщо не знаели за него. Просто през септември започва новата учебна година в колежите. Те заминали да се учат. А на другото лято им се сторило твърде опасно да продължат. Или пък твърде детинско. Повече не повторили. Цялата история потънала в забрава, докато дванайсет години по-късно Слуп си я припомнил в килията, защото отчаяно искал да излезе на свобода.

Всички гледаха Уокър. Той седеше със затворени очи, пребледнял като мъртвец.

— Колко нечестно, нали? — каза Ричър. — Всичко било отдавна погребано в миналото. Може би дори отначало не си искал да участваш. Може би другите са те въвлекли. А сега всичко отново изплувало. Превърнало се в кошмар. Щяло да съсипе живота ти. Да те лиши от голямата печалба. И тогава си завъртял няколко телефона. Взел си решения. Трима могат да пазят тайна, ако двама от тях са мъртви.

Изгасна още една свещ. Фитилът изсъска и над него плъзна струйка дим.

— Не — каза Уокър. — Не беше така.

Пламъкът на фенера трепна зад него. По стените затанцуваха сенки.

— А как беше? — попита Ричър.

— Смятах само да отвлека Ели. Временно. Наех местни хора да свършат работата. Разполагах с много пари за кампанията. Те я наблюдаваха цяла седмица. Отидох в затвора и предупредих Слуп да не се заяжда. Но това не го стресна. Каза да я отвлека, ако искам. Не му трябвала. Съвсем се беше побъркал. Мисля, че се ожени за Кармен заради онова, което бяхме извършили. Затова я биеше толкова често. Тя му напомняше постоянно за миналото. Мислеше си, че Кармен усеща. Че го чете в очите му. Като магия. И Ели. Мислеше си, че детето усеща. Затова не можах да го сплаша.

— И тогава нае други хора.

Уокър кимна.

— Те дойдоха и ме отърваха от наблюдателите.

— А после те отърваха от Ал и Слуп.

— Беше много отдавна, Ричър. Той не биваше да го вади на бял свят. Тогава бяхме още хлапета. Споразумяхме се да не говорим повече за това. Обещахме си. Никога, никога. Беше забраненият спомен. Сякаш нищо не се е случвало. Сякаш е било само лош сън, продължил една година.

Тишина.

— Тази нощ ти караше пикапа — каза Ричър.

Уокър кимна разсеяно.

— Оставахте само вие двамата и всичко щеше да свърши. Бях наясно, че знаеш. Иначе защо ти е да крадеш документи и да бягаш в пустинята? Затова се качих в пикапа. Защо не? Много пъти съм карал нощем по тия места.

Той замълча. Преглътна с усилие, после още веднъж. Затвори очи.

— Но се уплаших. Призля ми. Не можех да го преживея отново. Вече не съм такъв. Променил съм се.

Тишина.

— Къде е Ели? — попита Ричър.

Уокър сви рамене и поклати глава. Ричър порови из джоба си и извади хромираната звезда.

— Това нещо законно ли е?

Уокър отвори очи. Кимна.

— Да, струва ми се.

— Тогава ще те арестувам.

Уокър безсилно поклати глава.

— Не. Моля те.

— Въоръжен ли си? — попита Ричър.

Уокър кимна.

— Имам револвер в джоба.

— Извадете го, ако обичате, мисис Гриър — каза Ричър.

Ръсти се завъртя на стола и посегна към джоба на Уокър. Той не оказа съпротива. Дори се приведе настрани, за да й бъде по-лесно. Тя извади малък револвер от оксидирана стомана. „Колт Детектив Спешъл“ .38 калибър с петсантиметрова цев. Малко оръжие. Изглеждаше съвсем на място върху дланта на Ръсти.

— Къде е Ели, Хак? — повтори Ричър.

— Не знам — каза Уокър. — Наистина не знам. Те отсядат в мотели. Не знам къде са. Не ми казаха. Така било по-безопасно.

— Как се свързваш с тях?

— Чрез един номер в Далас. Оттам прехвърлят разговора.

— Телефоните не работят — намеси се Боби.

— Къде е тя, Хак? — попита отново Ричър.

— Не знам. Ако знаех, тях да ти кажа.

Ричър вдигна пистолета на Алис. Прицели се с изпъната ръка над масата. Ръката му беше дълга и дулото увисна на пет сантиметра от лицето на Уокър.

— Гледай ми показалеца, Хак — каза той.

Напрегна пръст, докато обтегнатата кожа побеля под светлината на свещите. Спусъкът мръдна назад. Милиметър, два, три.

— Искаш ли да умреш, Хак?

Уокър кимна.

— Да, моля те — прошепна той.

— Първо ми кажи. Поне това можеш да сториш. Къде е тя?

— Не знам — каза Уокър.

Гледаше право в дулото. То бе толкова близо, че очите му се кръстосваха. Полираният метал отразяваше пламъчетата на свещите. Ричър въздъхна, отпусна пръст и свали пистолета отново на масата. Дръжката тихо изтрака върху дървото. Никой не проговори. И никой не помръдна, докато внезапно Ръсти надигна ръка. Малкият револвер описа треперлива дъга и се насочи нейде настрани.

— Слуп не би ударил жена — прошепна тя. — Онова бяха злополуки.

Ричър поклати глава.

— Той е пребивал Кармен цели пет години, Ръсти, почти всеки ден, от сватбата до затвора. Синини, размазани устни, строшени кости. И всичко това, след като преди дванайсет години е изнасилил, измъчвал и убил двайсет и пет човешки същества сред пустинята.

Тя се разтресе.

— Не. Не е вярно.

Револверът трепереше в ръката й.

— Насочиш ли това чудо към мен, ще те застрелям — каза Ричър. — С най-голямо удоволствие, повярвай ми.

За секунда тя се втренчи в него, после сгъна ръка и опря револвера в черепа си точно над ухото. Цевта прониза покритата с лак коса като пръчка, забита в птиче гнездо. Дълго седя така, после отдръпна ръка, завъртя се на стола и насочи револвера към Хак Уокър. Дулото спря само на пет сантиметра от челото му.

— Ти уби момчето ми — прошепна тя.

Уокър дори не се опита да се отдръпне. Само кимна едва доловимо.

— Съжалявам — прошепна той.

Нито един револвер няма предпазител. А „Колт Детектив Спешъл“ е револвер с двойно действие. Което означава, че през първата половина от движението си спусъкът изтласква ударника назад и завърта барабана, а ако натискът продължи, ударникът пада и произвежда изстрел.

— Недей, Ръсти — каза Ричър.

— Мамо — извика Боби.

Ударникът щракна назад.

— Не! — изкрещя Алис.

Ударникът падна. Раздаде се оглушителен трясък, от дулото бликна пламък и тилът на Уокър отхвръкна назад към жълтеникавия сумрак. Просто подскочи като капаче и се разпадна в червена мъгла. Патрон с кух връх, автоматично помисли Ричър. Пламъкът мигновено изчезна и той видя черна дупка между очите на Уокър. Косата над нея гореше от пламъка на изстрела. Сетне Ръсти стреля отново. Вторият куршум прониза черепа по пътя на първия и Уокър рухна надолу, а ръката на Ръсти бе застинала като вкаменена и продължаваше да стреля във въздуха — три, четири, пет, шест. Третият куршум разцепи дървената стена, четвъртият разби стъклото на фенера, а петият улучи резервоара и плисна съдържанието му върху стената. Керосинът лумна и шестият куршум се заби точно в средата на пламъците. Барабанът вече бе празен, но Ръсти продължаваше да натиска спусъка. Ричър гледаше как показалецът й подскача, ударникът прещраква и барабанът послушно се върти. После извърна глава и погледна стената.

Керосинът е по-гъст от водата и има по-голямо повърхностно напрежение. Сега той пълзеше настрани, капеше, разливаше се и пламтеше все по-яростно. След секунди вече гореше цялата стена. Сухото старо дърво не оказа никаква съпротива на огъня. Синкави пламъци пълзяха нагоре и настрани, а избелялата червена боя се лющеше и издуваше пред тях. Огнените езици налучкаха вертикалните процепи между дъските и хукнаха нагоре по тях като изгладнели зверчета. Стигнаха до тавана, спряха за миг, после завиха по него и продължиха да се разпростират. Въздухът в стаята се раздвижи, за да ги подхрани. Свещите запращяха от внезапния вятър. След пет секунди стената гореше по цялата дължина. После огънят запълзя настрани. Пламъците бяха сини, гладки, къдрави и течни, сякаш изваяни от нещо влажно и меко. Сияеха с някаква тайнствена вътрешна светлина. Люспи горяща боя се носеха в потоците топъл въздух и падаха навсякъде. Огънят бързо пълзеше и ги обграждаше.

— Навън! — извика Ричър.

Алис вече бе скочила на крака. Боби гледаше втренчено огъня. Ръсти седеше все тъй неподвижно и натискаше спусъка. Пращенето на пламъците заглушаваше шума на ударника.

— Изкарайте я навън — изрева Ричър.

— Нямаме вода — викна Боби. — Помпата не работи без електричество.

— Не дрънкай, а изведи майка си — прекъсна го Ричър.

Боби седеше неподвижно. Пламъците бяха стигнали до дъските на пода. Боята закипя, олющи се в широка дъга и огънят търпеливо пое след нея. Ричър ритна столовете настрани, грабна масата и я преобърна върху пламъците. Те изгаснаха, но след миг пъргаво обкръжиха препятствието. Целият таван гореше. Трупът на Уокър лежеше до прозореца. Косата му още тлееше от изстрела и сред пушека трепкаха пламъчета с различен цвят. Огънят бе достигнал рамката на вратата. Ричър прекрачи напред и дръпна Ръсти от стола. Завъртя се и я понесе за раменете като кукла през пушека. Алис вече беше във вестибюла и отваряше външната врата. Ричър усети как влажният въздух нахлува, за да подхрани пожара. Течението минаваше ниско покрай краката му, но бързо набираше мощ.

Алис изтича по стъпалата към двора и Ричър блъсна Ръсти след нея. Тя изтропа надолу, залитна по неравната пръст, сетне остана неподвижна. Продължаваше да изпъва ръка напред и да щрака безсмислено спусъка. До джипа бе паркиран линкълнът на Уокър, мокър и опръскан с кал. Ричър изтича обратно към вестибюла. Пушекът прииждаше под тавана и слизаше надолу. Из нажежения въздух летяха пламнали люспи боя. Боби кашляше до вратата на всекидневната. Зад него всичко бе в пламъци. Огнен ад. Огънят вече избиваше през вратата. Гореше самата врата. Огледалото се пропука от горещината. Ричър се завъртя и видя насреща раздвоеното си отражение. Пое дъх до пръсване, изтича към пламъците и сграбчи Боби за китката. Изви я зад гърба в полицейска хватка, хвана го за колана и се хвърли към мрака навън. Смъкна Боби по стъпалата и го блъсна към средата на двора.

— Всичко ще изгори — изкрещя Боби. — До основи.

Зад прозорците грееше жълто зарево. Вътре танцуваха пламъци. През щорите бликаше дим и от къщата долиташе пукот на разместени греди. Над влажния покрив вече се вдигаше пара.

— Всичко ще изгори — викна отново Боби. — Какво да правим?

— Настанете се в обора — отвърна Ричър. — Там ви е мястото.

После стисна ръката на Алис и изтича към джипа.

17

Когато бурята отмина на север, шофьорът разбра, че другите двама няма да се завърнат. Усещането беше толкова силно, че придоби тежестта на безспорен факт. Сякаш дъждът бе оставил след себе си непоправима пустота. Той се завъртя на стола и погледна вратата. Дълги минути седя така. После стана, пристъпи напред и отвори. Погледна към паркинга — наляво, надясно. По асфалта течеше вода. Из въздуха се носеше остър, свеж мирис.

Излезе и направи десетина крачки през мрака. Нейде наблизо бълбукаха канавки и водосточни тръби, от дърветата шумно падаха капки. Но не се чуваше нищо друго. Нищо. Никой не идваше. Никой нямаше да дойде. Знаеше го.

Той се обърна. Под краката му леко се хлъзнаха влажни камъчета. Тръгна назад. Влезе в стаята и тихичко затвори вратата. Погледна леглото. Взря се в спящото дете.

— Ти ще караш — подвикна Ричър. — На север, разбра ли?

Тласна я към лявата врата и тичешком заобиколи колата. Алис дръпна седалката си напред, а той измести назад своята. Разгъна картите. Отляво „Червената къща“ гореше. Зад всички прозорци играеха пламъци. И на двата етажа. Прислужницата изскочи по пеньоар от кухненската врата. Огънят освети лицето й. Беше напълно безизразно.

— Добре, да потегляме — каза Ричър.

Алис блъсна лоста напред и включи двигателя. Джипът още беше на двойна предавка и четирите колела разхвърляха наоколо фонтани мокри камъчета. Алис отмина линкълна на Уокър. Рязко зави надясно към портата. Натисна педала докрай. Ричър изви глава и видя първите пламъци да се подават над покрива. Те плъзнаха настрани, спряха и пак се втурнаха хоризонтално в търсене на гориво. Парата от мокрите керемиди се смесваше с пушека. Ръсти, Боби и прислужницата гледаха нагоре като хипнотизирани. Ричър се обърна и повече не погледна назад. Поседя неподвижно, после разрови хартиите върху коленете си, докато откри едромащабна карта на областта. Посегна нагоре и включи лампичката.

— По-бързо — каза той. — Имам много лошо предчувствие.

Четирите часа отдавна бяха отминали, но той продължаваше да чака. Изпитваше леко колебание. Как да не го изпитва? Не беше чудовище. Естествено, щеше да свърши каквото трябва, но нямаше да му бъде приятно.

Пак пристъпи до вратата, отвори я и закачи на външната дръжка табелката Не безпокойте. После затвори и заключи отвътре. Харесваха му ключалките на мотелските стаи. От вътрешната страна имаше голям лост. Завърташ го и чуваш гладко, приятно изщракване. Отвън няма такъв механизъм. Много полезно. Понякога на човек му трябва пълно спокойствие. Той закачи веригата и се обърна към стаята.

Алис караше бясно. Джипът не беше особено подходящ за високи скорости по шосе. Подскачаше и рязко залиташе настрани. Управлението изискваше непрестанно внимание. Това бе сериозен проблем. Но Ричър невъзмутимо вдигна картата под светлината на лампичката. Вгледа се, провери мащаба, разпери два пръста като пергел и очерта кръг.

— Посещавала ли си местните забележителности? — попита той.

Алис кимна, без да го поглежда.

— Да, някои. Ходих до обсерваторията „Макдоналд“. Беше страхотно.

Ричър погледна картата. Обсерваторията „Макдоналд“ се намираше югозападно от Пейкъс, в планините Дейвис.

— Сто и трийсет километра — каза той. — Твърде далеч.

— За какво?

— За да бъдат там днес. Мисля, че са отседнали най-много на половин час път от Пейкъс. Четирийсет километра, максимум петдесет.

— Защо?

— За да са близо до Уокър. Той сигурно е планирал да измъкне Кармен при необходимост. Или да доведе Ели при нея. Така или иначе, да я убеди, че заплахата е реална. Затова смятам, че са се укрили нейде в околността.

— И близо до туристическа забележителност?

— Без съмнение — потвърди той. — Това е най-важното.

— Наистина ли го можеш? — попита Алис. — Да намериш търсеното място в главата си.

— Досега съм успявал.

— Колко пъти? В колко процента от случаите?

Той не отговори. Пак се приведе над картата. Алис стисна още по-здраво волана. Сведе очи към таблото.

— О, боже — прошепна тя.

Ричър не вдигна глава.

— Какво има?

— Свършили сме бензина. Стрелката е на нулата. Червената лампичка свети.

Ричър помълча, после кимна.

— Карай. Всичко ще бъде наред.

Тя продължи да натиска педала.

— Как? Да не мислиш, че стрелката е заяла?

Ричър вдигна глава. Погледна напред.

— Просто карай.

— Ще свършим бензина — възрази тя.

— Не бой се.

Алис продължи да кара. Джипът се тресеше. Фаровете подскачаха по асфалта. Гумите виеха. Алис пак погледна надолу.

— Стрелката е на нулата, Ричър. Под нулата.

— Не бой се — повтори той.

— Защо?

— Ще видиш.

Ричър не откъсваше очи от пътя. Алис караше с цялата бързина, която можеше да изцеди от джипа. Двигателят ревеше. Вероятно гълташе по половин литър на минута.

— Мини на нормална предавка — каза Ричър. — Така е по-икономично.

Тя стисна лоста и с усилие го измести. Предницата утихна. Управлението стана малко по-леко. Тя продължи да кара. Още километър. Два. Пак погледна таблото.

— Движим се с изпаренията от резервоара.

— Не бой се — каза Ричър за трети път.

Още два километра. Двигателят се запъна, закашля и пак заработи. Засмуква изпарения от бензинопровода, помисли си Ричър. Или утайка от дъното.

— Ричър, бензинът свърши — обади се Алис.

— Няма страшно.

— Защо?

Още един километър.

— Ето защо — каза изведнъж той.

Десният лъч плъзна по крайпътния чакъл и освети стоманеносин форд. На колелата нямаше тасове, отзад стърчаха четири антени. Колата просто стоеше и чакаше, обърната на север.

— Това ще ни свърши работа — каза Ричър. — Резервоарът сигурно е пълен догоре. Те организираха всичко много добре.

Алис натисна спирачките и спря зад форда.

— Техен ли е? Защо е тук?

— Уокър го е оставил.

— Как разбра?

— Ясно е като бял ден. Те пристигат от Пейкъс с две коли — тази и линкълнът. Оставят линкълна тук и продължават с форда. После Уокър бяга от платото, зарязва пикапа под навеса, идва с форда дотук и се връща в ранчото с линкълна. За да си помислим, че идва за пръв път, ако случайно още сме живи и здрави.

— А ключовете?

— Сигурно са на таблото. На Уокър не му беше до тревоги за собствеността на „Херц“.

Алис изскочи навън и провери. Вдигна палец. Ключовете бяха на място. Ричър взе картите и я последва. Оставиха джипа с отворени врати. Моторът все още работеше с последните капки бензин. Качиха се във форда и отново наместиха седалките. Алис форсира двигателя и след трийсет секунди се движеха със сто километра в час.

— Резервоарът е почти пълен — каза тя. — И колата се управлява много по-леко.

Ричър кимна. Фордът се плъзгаше по асфалта стремително и гладко. Както се полага на солиден автомобил.

— Ал Юджин е седял на моето място — каза той.

Алис се озърна към него. Той се усмихна.

— Карай по-бързо. Никой няма да ни спре. Приличаме на полицейски екип.

Тя вдигна сто и двайсет, след това сто и трийсет. Ричър напипа лампичката, щракна я и пак се зае с картите.

— Добре, докъде бяхме стигнали?

— До обсерваторията Макдоналд — отвърна Алис. — Ти не я одобри.

Той кимна.

— Много е далече.

Извъртя картата под светлината. Заби поглед в нея. Съсредоточи се, Ричър. Направи го. Ако можеш.

— Какво има в парковата зона Балмориа? — попита той.

Мястото пак беше югозападно от Пейкъс, но само на петдесет километра.

Подходящо разстояние.

— Пустинен оазис — обясни Алис. — Огромно езеро, много бистро. Там ходят плувци и леководолази.

Но мястото не е подходящо.

— Не ми се вярва — каза той.

Огледа петдесет километра на североизток.

— Какво знаеш за дюните Монахан?

— Петнайсет хиляди декара пясъчни дюни. Прилича на Сахара.

— Само това ли? И хората ходят там?

— Много е впечатляващо.

Ричър замълча и отново се вгледа в картата.

— А Форт Стоктън?

— Обикновено градче — каза Алис. — Почти не се различава от Пейкъс. — Изведнъж тя трепна и се обърна към него. — Но старият Форт Стоктън май си струва да се види.

Ричър погледна картата. Старият Форт Стоктън бе отбелязан като историческа развалина северно от самото градче. Откъм Пейкъс. Измери разстоянието. Около седемдесет километра.

Не е изключено.

— Какво представлява?

— Историческа забележителност — каза Алис. — Стара военна крепост. Там е бил полкът на Бизоните, чернокожата кавалерия. Войските на Конфедерацията разрушили крепостта. Бизоните я възстановили. През 1867 година, ако не греша.

Ричър погледна отново. Развалините бяха на югоизток от Пейкъс, до тях се стигаше по шосе 285, което изглеждаше сравнително добро. Удобно шосе. Вероятно съвсем типично. Той затвори очи. Колата летеше напред. Двигателят работеше съвсем тихо. Вътре беше уютно и топло. Искаше му се да заспи. Беше много уморен. Под краката му съскаха пръски вода.

— Старият Форт Стоктън ми допада — каза той.

Пак замълча. Отминаха още два километра.

— Не точно там — каза Ричър. — Но наблизо. Представи си го от тяхна гледна точка.

— Не мога — възрази Алис. — Не съм като тях.

— Опитай. Какви бяха те?

— Не знам.

— Бяха професионалисти. Тихи и незабележими. Като хамелеони. С вродено умение да се прикриват. Стремяха се никой да не ги забележи. Постави се на тяхно място, Алис.

— Не мога — повтори тя.

— Мисли като тях. Представяй си. Влез в кожата им. Кои бяха те? Аз ги видях и ги помислих за търговски пътници. Ръсти Гриър повярва, че са социални служители. Ал Юджин явно ги е помислил за агенти от ФБР. Затова разсъждавай като тях. Заеми тяхното място. Силата ти е в това, че изглеждаш съвсем обикновено. Бяла си, изглеждаш умерено богата и караш този форд, който без антените прилича на обикновена семейна кола. Номерът с ФБР им е помогнал, но по принцип колата изглежда толкова безобидна, че Ал Юджин е сметнал за безопасно да спре. И в същото време толкова властна, че е бил длъжен да спре. Поискал го е. И тъй, ти си съвсем обикновена, почтена и напълно приемлива. Освен това делова.

— Разбрано.

— Но ето че до теб се появява хлапе. В какво се превръща твоята група?

— В какво?

— Нормално, обикновено, почтено, съвсем приемливо семейство от средна ръка.

— Но нали са били трима?

Ричър помълча. Затвори очи.

— Единият от мъжете е чичо. Значи сте средно богато семейство, тръгнало на почивка с колата. Но не от онези шумни семейства, дето хукват към Дисниленд. Никакви бермуди и шарени тениски. Изглеждате тихи, може би малко саможиви. Или дори скучни. И навярно ученолюбиви. Може би изглеждате като семейство на училищен директор. Или счетоводител. Очевидно не сте от щата, значи пътувате. Накъде? Задай си същия въпрос като тях. Къде ще се слееш със средата? Къде е най-безопасното място? Къде ще отиде едно сериозно, ученолюбиво семейство от средна ръка с малката си дъщеричка? Кое място е най-добро, подходящо, поучително за нея? Макар че още е твърде малка, за да разбере. Макар че хората тайно ви се присмиват за политическата коректност и усърдието.

— Старият Форт Стоктън — каза Алис.

— Именно. Запознаваш малката със славното минало на афроамериканските бойци, макар че сигурно ще получиш сърдечен удар, ако след време тя отиде на среща е някой техен потомък. Но ти караш форд, а не беемве или кадилак. Значи си благоразумна. Което означава не твърде богата. Правиш си сметка на разходите. Мразиш да плащаш по-скъпо. Както за коли, така и за мотели. Значи пристигаш от север и избираш по-далечен мотел, където цените са разумни. Не някоя дупка насред пущинака. Но все пак в покрайнините на туристическия район. Където предлагат добри цени. — Той отвори очи. — Там ще отседнеш, Алис.

— Така ли?

Ричър кимна.

— На място, където има много семейства от средната класа. Място, препоръчвано в скучните рекламни брошури. Място, където си в свои води. Място с множество хора като теб. Място, където изобщо няма да те запомнят. И място, от което да стигнеш до Пейкъс най-много за трийсет и пет минути по удобно шосе.

Алис сви рамене и същевременно кимна.

— Добра теория ми изглежда. Логична. Въпросът е само дали са използвали същата логика.

— Надявам се — каза Ричър. — Защото нямаме време за голямо издирване. Всъщност изобщо нямаме време. Имам лошо предчувствие. Мисля, че Ели вече е под заплаха.

Алис мълчеше.

— Може би другите двама е трябвало да се обаждат редовно по телефона — продължи той. — Може би третият вече изпада в паника.

— Значи залагаш всичко на карта.

Ричър не отговори.

— Направи една проста сметка — каза Алис. — Седемдесет километра радиус ти дават площ около хиляда и петстотин квадратни километра. И искаш да избереш сред тях една-единствена точка?

Ричър мълчеше. Изминаха още един километър.

Залагай, Ричър.

— Мисля, че бяха много умни и предпазливи — каза той. — А основната им цел е съвсем ясна. Гледали са същите карти. Затова смятам, че точно така са постъпили.

— Сигурен ли си?

Той сви рамене.

— Човек никога не е сигурен. Но така бих постъпил аз. Това е номерът, Алис. Да мислиш като тях. Гарантиран успех.

— Сто процента ли?

Той сви рамене.

— Е, не съвсем.

Отпред се появи задрямалото селце на кръстопътя. Училище, бензиностанция, закусвалня. Направо — Пейкъс. Надясно — Форт Стоктън.

— Е? — попита Алис.

Ричър не отговори.

— Е? — повтори тя.

Той се взираше през стъклото.

— Какво решаваш?

Ричър мълчеше. Тя натисна спирачките, колата се хлъзна по мокрия път и спря точно върху полуизтритата осева линия.

— Е?

Дявол да те вземе, залагай, Ричър.

— Завий надясно — каза той.

Той реши най-напред да се изкъпе. Приемлива отсрочка. Разполагаше с време. Стаята беше заключена. Детето спеше дълбоко. Съблече се, сгъна грижливо дрехите и ги сложи на стола. Прекрачи в банята. Дръпна завесата и пусна душа.

После извади ново сапунче от опаковката. Обичаше мотелските сапуни. Харесваше свежите хартиени опаковки и мириса, който лъхваше от тях. Силен и чист. Подуши шампоана. Беше в малко пластмасово шишенце. Миришеше на ягоди. Прочете етикета. Шампоан с балсам. Протегна се, остави сапуна върху порцелановата подложка и внимателно закрепи шампоана върху ръба на ваната. Бутна завесата настрани и влезе под струята.

На североизток от Ехо шосето ставаше по-тясно и лъкатушеше в подножието на хълмиста верига покрай коритото на Кояноса Дроу. Фордът не бе твърде удобен за такъв път. Изглеждаше тежък, крехък и тромав. Потоци вода се стичаха по асфалта от ляво на дясно. От деретата бликаше кал, размесена със ситни камъчета. Алис се бореше да поддържа шейсет километра в час. Мълчеше. Стискаше зъби и тласкаше тежкия автомобил по безкрайните завои. Ричър я погледна. Стори му се пребледняла. Като от студ.

— Добре ли си? — попита той.

— А ти добре ли си? — отвърна тя.

— Защо да не съм?

— Току-що уби двама души. После пред очите ти умря трети и изгоря цяла къща.

Той извърна очи. Цивилни.

— Минала работа. Не мисли за това.

— Ама че отговор!

— Какво има?

— Изобщо ли не те засягат подобни неща?

— Съжалявам, че не успях да ги разпитам.

— За друго не съжаляваш, така ли?

Той помълча. После каза:

— Разкажи ми за къщата, в която живееш.

— Какво общо има къщата?

— Предполагам, че е от онези, дето ги наемат за кратко време. Не много добре поддържана. Сигурно я завари доста мръсна.

— И какво?

— Прав ли съм?

Тя кимна, без да го поглежда.

— Чистих цяла седмица.

— Загоряла печка, лепкави подове, нали така?

— Да.

— Буболечки в шкафовете?

Тя пак кимна.

— Хлебарки в кухнята?

— Цяла колония — потвърди Алис. — Грамадни.

— И ти се отърва от тях?

— Естествено.

— Как?

— С отрова?

— Хайде сега, ти ми кажи как се чувстваш.

Тя се озърна.

— Значи сравняваш онези хора с хлебарки?

Ричър поклати глава.

— Не съвсем. Предпочитам хлебарките. Те са просто пакетчета ДНК, които търчат насам-натам и вършат каквото им се налага. На Уокър и неговите приятели не им се е налагало да го вършат. Те са имали избор. Можели да бъдат достойни човешки същества. Но са решили да бъдат други. После са решили да се задяват с мен, което беше последната капка, и си получиха заслуженото. Затова няма да стоя буден всяка нощ заради тях. Изобщо няма да си ги спомня. А ако ти смяташ другояче, значи грешиш.

Алис мълчаливо преодоля още няколко завоя.

— Ти си корав човек, Ричър — каза тя.

Той помълча на свой ред.

— Реалист съм. И, общо взето, почтен човек.

— Нормалните хора може да не се съгласят.

Той кимна.

— Такива сте вие.

Той дълго стоя под топлата струя, после започна от главата. Насапуниса се с много шампоан и започна да масажира скалпа. След това си изплакна ръцете и се насапуниса по лицето, шията, зад ушите. Затвори очи и остави водата да се стича по тялото му. Сложи още малко шампоан на гъстите косми по гърдите. Насапуниса се под мишниците. По гърба и краката. После се изми до лактите много старателно и грижливо. Като хирург преди операция.

— Колко остава? — попита Алис.

Ричър пресметна по картата.

— Четирийсет километра. Пресичаме магистрала I–10 и продължаваме по шосе 285 на север към Пейкъс.

— Но развалините са до другия път. Пътя за Монахан.

— Повярвай ми, Алис. Те са останали на шосе 285. Трябвал им е удобен път.

Алис не отговори.

— Необходим ни е план — каза Ричър.

— За залавянето на онзи тип ли? Нищо не разбирам от тия неща.

— Не, за по-късно. Как да освободим Кармен.

— Ти си ужасно самонадеян.

— Преди акция не се мисли за провал.

Алис натисна спирачките и направи рязък завой. По-нататък следваше сто метра прав път и колата веднага се стрелна напред.

— Habeas corpus[4] — каза Алис. — Отиваме при някой федерален съдия и подаваме спешна молба. Ще му разкажем цялата история.

— Мислиш ли, че може да стане?

— Точно затова са го измислили. Върши работа вече двеста години. Не вярвам точно сега да засече.

— Добре — каза Ричър.

— Но има една подробност.

— Каква?

— Ще ни трябват свидетели. Затова недей да го убиваш. Ако не смяташ молбата ми за нахална.

Той отми сапуна и постоя под горещата струя. Усещаше я по тялото си. Хрумна му нова мисъл. Щяха да му трябват пари. Другите нямаше да се върнат. Екипът вече бе минало. Знаеше го. Отново ставаше безработен. И това не му допадаше. Той не беше водач. Не умееше да измисля разни неща. Работата в екип бе тъкмо за него. Сега отново оставаше сам. У дома под дюшека имаше скрити пари, но не много. Щяха да му трябват още, и то съвсем скоро.

Той се завъртя и подложи косата си на водната струя. Може би си струваше да отведе детето в Лос Анджелис. Да го продаде там. Познаваше някои хора. Хора, които уреждат осиновяване и разни други работи, за които не бива да се разпитва. На колко години беше момичето? Шест и половина? При това бяло. Доста пари можеше да му вземе, особено с тая руса коса. И сините очи биха добавили две-три хилядарки. Както и да погледнеш, хубава стока. Неговите познати сигурно щяха да платят съвсем прилична цена.

Само че как да стигне дотам? Фордът беше изчезнал, но можеше да наеме друга кола. Нямаше да му е за пръв път. Можеше да поръча да му я докарат утре сутрин от Пейкъс или Форт Стоктън. Разполагаше с цял куп фалшиви документи. Но това означаваше, че доставчикът ще види лицето му. И хлапето. Не, можеше да скрие момичето в празната стая на жената, а в своята да посрещне доставчика. Но рискът все пак си оставаше.

Или пък да открадне кола. И това нямаше да му е за пръв път. Можеше да си избере някоя тук, на паркинга. Дръпна завесата, подаде глава и погледна към тоалетната масичка, където бе оставил часовника. Четири и половина сутринта. В пет вече можеха да са на път. На сто километра оттук. Разполагаше и с резервни номера. Калифорнийският, който бяха използвали за колата от летище Лос Анджелис, и оригиналният тексаски номер от форда.

Върна се под душа и отново дръпна завесата. Решението бе взето. Ако навън имаше някой бял седан, щеше да го вземе. Тук предпочитаха белия цвят заради слънцето. А детето можеше да сложи в багажника. Лесна работа. Най-добре би било да намери форд корола на една-две години. Много банална конструкция. Лесно се бърка с много други модели. Дори пътните полицаи трудно ги разпознават. С такава кола можеше да стигне чак до Лос Анджелис. Да продаде и нея покрай хлапето за още малко пари. Той кимна. Усмихна се и вдигна ръце да се измие под мишниците.

На петнайсет километра югозападно от Форт Стоктън пътят зави надясно, прехвърли хребета, слезе надолу и продължи покрай Биг Кениън Дроу. После се устреми право към кръстовището с магистрала I–10, което събираше осем пътя и върху картата напомняше паяк. Северозападният крак бе шосе 285, завиващо под прав ъгъл към Пейкъс. Следваха около трийсет километра между градската черта на Пейкъс и моста над Кояноса Дроу.

— Това е зоната на целта — каза Ричър. — Някъде в тия трийсет километра. Отиваме на север до моста, завиваме и се връщаме на юг. За да видим каквото са гледали те.

Алис мълчаливо кимна и ускори по надолнището. Гумите тропаха по неравния асфалт и тежката кола залиташе настрани. Събуди я шумът на душа. Водата трополеше по плочките от другата страна на стената, сякаш отново бе завалял дъжд. Тя се зави презглава, после пак дръпна чаршафа надолу. Погледна прозореца. Вече нямаше светкавици. Напрегна слух, но не чу гръмотевици. После разпозна звука. Душът работеше в банята. Беше по-шумен от нейния у дома, но по-тих от маминия.

Онзи човек беше в банята.

Тя свали чаршафа до кръста си. Надигна се и седна. Лампата не светеше, но завесите бяха дръпнати настрани и отвън нахлуваше жълтеникава светлина. Виждаше как по стъклото проблясват капки.

Стаята беше празна.

Естествено, глупачке, каза си тя. Онзи човек е в банята.

Смъкна чаршафа до глезените си. Дрехите й бяха сгънати на масата до прозореца. Тя се измъкна от леглото, тихичко пристъпи натам, протегна ръка и взе гащичките си. Обу ги. Навлече тениската. Пъхна ръце в ръкавите. После взе шортите, провери къде е предницата и ги обу. Дръпна ластика върху тениската и седна на пода да закопчае сандалите.

Душът продължаваше да шуми.

Стана и се промъкна край вратата на банята съвсем бавно, защото се боеше, че сандалите може да тропнат. Гледаше да стъпва по килима. Избягваше линолеума. Спря и се ослуша.

Душът продължаваше да шуми.

Промъкна се по коридорчето покрай гардероба, чак до вратата. Тук беше тъмно. Спря и се загледа във вратата. Видя дръжка, лост и верига. Тя се замисли напрегнато. Дръжката си беше дръжка, а лостът — вероятно ключалка. Не знаеше за какво е веригата. Отстрани имаше прорез с разширение в единия край. Тя си представи как се отваря вратата. Щеше да мръдне малко навътре и след това веригата да я спре.

Душът продължаваше да шуми.

Трябваше да махне веригата. Тя навярно се плъзгаше настрани. Сигурно затова беше процепът. Огледа го. Беше много високо. Протегна ръка нагоре, но не го достигна. Протегна се още повече и докосна веригата с пръсти. Можеше да я плъзне. Избута края й, докато падна в широката дупка. Но не можеше да я издърпа.

Душът продължаваше да шуми.

Тя се подпря с другата длан на вратата и започна да се протяга, докато застана на пръсти. Изпъна се до болка в гръбнака и стисна веригата с връхчетата на пръстите. Не искаше да излезе. Беше заклещена. Тогава се отпусна долу и се ослуша.

Душът продължаваше да шуми.

Отново се изправи на пръсти, изпъна ги до непоносима болка и посегна нагоре с двете ръце. В края на веригата имаше топче. Разклати го. То помръдна. Пак го пусна. Вдигна го, дръпна в същото време и то изскочи. Изтропа надолу и се блъсна във вратата. Звукът й се стори ужасно силен. Тя затаи дъх и се ослуша.

Душът продължаваше да шуми.

Тя се отпусна долу и опита лоста. Подпря го от двете страни с палец и показалец, после завъртя. Лостът не помръдна. Опита в другата посока. Лостът помръдна леко. Механизмът заяждаше. Тя затвори уста, за да не диша много шумно, сетне хвана с две ръце и напъна. Лостът помръдна, чу се метално скърцане. Тя напрегна всички сили. Ръцете я заболяха. Лостът помръдна още малко и изведнъж прещрака докрай.

Трак.

Тя застина и се ослуша.

Душът продължаваше да шуми.

Дръжката поддаде при първото докосване. Тя огледа вратата. Изглеждаше много висока, дебела и тежка. Отгоре имаше някаква метална машинка, която да я затваря автоматично. Беше виждала такива неща и друг път. Вдигаха много шум. Като в столовата срещу училището.

Душът бе спрял.

Тя замръзна. Беше вцепенена от паника. Вратата ще вдигне шум. Той ще чуе. Ще излезе. Ще ме подгони.

Трескаво се завъртя и огледа стаята.

Огромната бетонна детелина на магистрала I–10 приличаше на заздравял белег сред равнината. Беше по-голяма от стадион и отвъд нея оранжевото сияние на уличните лампи във Форт Стоктън озаряваше ниските облаци. Там имаше електричество. Алис профуча с пълна скорост по завоя нагоре и продължи на северозапад по шосе 285. Навлезе в градските очертания със сто и четирийсет километра в час. Мярна се табела Пейкъс 77 километра. Ричър се бе привел напред и бързо въртеше глава, оглеждайки едновременно двете страни на пътя. Покрай форда прелитаха ниски сгради. Някои от тях бяха мотели.

— Може изобщо да не е тук — каза Алис.

— Скоро ще разберем — отвърна Ричър.

Той изключи водата, бутна завесата настрани и излезе от ваната. Препаса се с кърпа и избърса лицето си с друга. Спря пред замъгленото огледало и се среса с пръсти. Сложи си часовника. Захвърли двете кърпи на пода и взе две чисти от хромираната лавица. Пак се препаса с едната, другата преметна през рамо като тога.

Излезе от банята. Заедно с него отвътре излетя светлина. Тя пресече цялата стая на широк жълт сноп. Той застина. Втренчи се в празното легло.

За три минути отминаха три мотела и Ричър ги отхвърли. Сега всичко бе въпрос на усет и интуиция. Беше навлязъл в някаква сумрачна зона, до която не стигаше нищо друго освен тънките гласчета от подсъзнанието. Всеки съзнателен анализ би ги прогонил. Той би могъл да се впусне в най-подробен анализ за плюсовете и минусите на всяко място. Би могъл да говори до изнемогване. Затова се вслушваше само в тихите гласчета, долитащи от дъното на мозъка. А те казваха: Не е тук. Не. Не.

Той замаяно пристъпи към леглото, сякаш един поглед от друг ъгъл можеше да върне хлапето. Но нищо не се промени. На леглото имаше само усукан чаршаф и изкривена възглавница с отпечатък от детска глава. Обърна се и огледа прозореца. Беше затворен отвътре. После изтича към вратата. С къси, отчаяни стъпки. Веригата беше свалена. Резето — щракнато докрай.

Какво?

Той натисна дръжката. Отвори вратата. Табелката Не безпокойте лежеше наблизо върху бетонната пътечка.

Беше избягала.

Той подпря вратата, за да не се затвори, и изтича в нощта бос, само по две кърпи. Пробяга десет крачки по паркинга и спря. Задъхваше се. Смайване, страх, внезапно усилие. Отново ставаше топло. Из въздуха се носеше тежък аромат на влажна земя, цветя и листа. От дърветата падаха капки. Той се завъртя. Къде е избягала, по дяволите? Къде? Дете на тази възраст няма да размишлява. Просто ще бяга докъдето може. Вероятно към пътя. Той направи още една крачка, сетне пак се завъртя. Към вратата. Трябваше да се облече. Не можеше да я гони в този вид.

На пет-шест километра преди моста групичките ниски сгради изчезнаха. Просто ги нямаше. Оставаше само пустинята. Ричър гледаше през предното стъкло към далечната пустош, мислеше си за всички пътища, които бе виждал, и се питаше: Ще има ли още сгради отпред? Или нищо, чак докато след петдесет километра стигнем в покрайнините на Пейкъс?

— Обърни — каза той.

— Сега ли?

— Видяхме каквото можеше да се види.

Тя натисна спирачките и описа рязък завой от единия край на шосето до другия. Фордът леко занесе по влажната настилка, после се изравни и полетя обратно на юг.

— Сега по-бавно — нареди Ричър. — Сега сме на тяхно място. Гледаме през техните очи.

Ели лежеше съвсем неподвижно върху горната лавица в гардероба. Тя умееше да се крие. Всички го казваха. Умееше и да се катери, затова харесваше високите скривалища. Както в конюшнята. Любимото й място беше горе върху балите сено. Гардеробът не беше толкова сигурен. Тук беше тясно и имаше топчета прах. Отстрани се валяше телена закачалка, до нея найлонов плик с някакъв дълъг надпис. Все пак имаше къде да легне по корем и да се скрие. Добро скривалище, реши тя. Трудно за достигане. Беше се изкачила отстрани по лавиците. Като по стълбичка. Тук беше нависоко. Само че можеше да кихне от праха. Знаеше, че не бива. Дали все пак не е ниско? Онзи не беше много висок. Тя затаи дъх.

Алис караше със сто километра в час. Първият мотел, който достигнаха, беше отляво. Стотина метра нисък жив плет закриваше паркинга. Имаше централна сграда и две едноетажни пристройки с по шест стаи. Прозорците на канцеларията бяха тъмни. Отстрани имаше автомат за безалкохолни напитки. Пет коли на паркинга.

— Не — каза Ричър. — Ние не спираме в първия мотел. Вероятно ще предпочетем втория.

Вторият се появи след четиристотин метра на юг.

И изглеждаше подходящ.

Беше изграден под прав ъгъл към пътя. Канцеларията гледаше към шосето, но двата реда бунгала се отдалечаваха зад нея като обърната буква U. Мястото беше закътано. Наоколо растяха високи дървета, от чиито клони се ръсеха дъждовни капки.

Възможно.

Алис намали скоростта.

— Карай през паркинга — нареди той.

Алис зави през паркинга и подкара покрай бунгалата. Бяха осем. Три паркирани коли. Зави и потегли обратно. Отзад имаше още осем. Пак три коли. Тя спря до вратата на канцеларията.

— Е?

Ричър поклати глава.

— Не.

— Защо?

— Много е празно. Шестнайсет бунгала, шест коли. Трябва да са поне осем.

— Защо?

— На тях не им трябва празен мотел. Може някой да ги запомни. Търсят нещо, заето около две трети, тоест десет или единайсет коли за шестнайсет бунгала. Това търсим. Две трети минус две. Приблизително.

Тя се озърна към него и сви рамене. Изкара колата на пътя и продължи на юг.

Той направи две крачки към вратата и спря. От едната страна на паркинга имаше жълтеникава лампа и лъчите й падаха косо по мокрия асфалт. В тях видя стъпките си. Верига странни, мътни следи сред влагата. Различи пръстите и петите. Най-вече петите, защото бе минал оттам тичешком. Отпечатъците бяха размити и влажни.

Но не видя нейните стъпки.

Имаше само една следа — неговата. Никакво съмнение.

Тя не бе излизала. Освен ако можеше да лети. Което бе невъзможно. Той се усмихна.

Значи се криеше в стаята.

Измина тичешком последните осем крачки и влезе в стаята. Тихо затвори вратата, намести веригата и щракна резето.

— Излизай — подвикна той.

Тишина, но той и не очакваше отговор.

— Идвам да те намеря.

Започна от ъгъла до прозореца, където имаше кресло, зад което би могло да се скрие дете. Нямаше я. Коленичи да надникне под леглата. И там я нямаше.

— Хей, хлапе — подвикна той. — Стига толкова.

Между двете легла имаше нощно шкафче. И там я нямаше. Той се изправи и намести кърпите. Не можеше да е в банята. Тогава къде? Огледа стаята. Гардеробът. Разбира се. Той се усмихна и пъргаво пристъпи натам.

— Идвам, скъпа.

Дръпна двете врати и провери отдолу. Видя само празна поставка за куфари. Отдясно имаше няколко празни лавици. И една висока лавица горе по цялата ширина. Надигна се на пръсти и я огледа. Нищо. Само прах, стара телена закачалка и найлонов плик от някакъв магазин в Кливланд.

Завъртя се, замаян от недоумение.

Пред третия мотел имаше изрисувана табела, закачена с вериги на железен прът. Шрифтът бе толкова претруфен, че Ричър не успя да го разчете със сигурност. Може би Каньон и още нещо. Буквите бяха очертани със златна боя.

— Харесва ми — каза той. — Много е изискано.

— Влизаме ли? — попита Алис.

— И още как.

Малка алея пресичаше двайсетметрова градинка, която изглеждаше жалка и повехнала от жегата, но поне беше опит да се направи нещо.

— Харесва ми — повтори той.

Разположението бе същото като на другия мотел. Канцелария, паркинг и два реда бунгала под прав ъгъл към пътя. Алис направи пълна обиколка. По десет бунгала в редица, общо двайсет. Дванайсет коли пред дванайсет врати.

Два шевролета, три хонди, две тойоти, два буика, стар сааб, старо ауди и петгодишен форд експлорър.

— Две трети минус две — каза Ричър.

— Това ли е мястото? — попита Алис.

Той не отговори. Тя спря колата до канцеларията.

— Е?

Ричър мълчаливо отвори вратата и слезе. Жегата се завръщаше. Усети мирис на влажна земя. Чу бълбукане на вода из канавки и водостоци. Канцеларията бе тъмна. Вратата заключена. Отстрани имаше изящен бронзов бутон за звънец. Той го натисна с палец и се вгледа през стъклото.

Вътре нямаше автомат за безалкохолни напитки. Само тезгях и голям рафт за рекламни брошури. Не различи заглавията. Продължи да натиска звънеца. Една врата в дъното светна и на нея се появи човек. Приглаждаше косата си с пръсти. Ричър извади значката и почука по стъклото. Човекът светна лампата в канцеларията, приближи се и отключи. Ричър пристъпи край него и влезе. Брошурите рекламираха всички туристически забележителности в радиус от сто и петдесет километра. Особено стария Форт Стоктън. Споменаваше се нещо за метеоритен кратер. Все забележителни места. Никакви намеци за родео, изложби на оръжие или недвижими имоти. Ричър махна с ръка на Алис.

— Това е мястото.

— Така ли?

Той кимна.

— Струва ми се подходящо.

— Ченгета ли сте? — попита човекът, гледайки форда.

— Трябва да видя регистъра — каза Ричър. — За гостите, настанени снощи.

Беше невъзможно. Абсолютно невъзможно. Нямаше я навън, нямаше я и вътре. Той отново огледа стаята. Леглата, мебелите, гардероба. Нищо. Нямаше я и в банята, защото той излезе оттам. Освен ако…

Освен ако е била под леглото или в гардероба, докато той излезе навън, а след това е изтичала в банята. Той прекрачи напред и отвори вратата на банята. Видя отражението си в огледалото и се усмихна. Стъклото вече не бе замъглено. С театрален жест дръпна завесата.

— Ето те.

Тя се притискаше права в ъгъла на ваната. Беше по тениска, шорти и сандали. Хапеше юмруче. Очите й бяха широко разтворени, огромни и тъмни.

— Размислих — каза той. — Смятах да те взема с мен.

Тя мълчеше. Само го гледаше. Той посегна напред. Тя се отдръпна. Извади юмрук от устата си и каза:

— Не бяха четири часа.

— Бяха — възрази той. — Много повече от четири.

Тя отново захапа юмрук. Той пак посегна. Тя се отдръпна. Какво й казваше мама? Ако те е страх от нещо, крещи с всичка сила. Тя пое дъх и се опита да изкрещи. Но не успя да издаде никакъв звук. Гърлото й бе пресъхнало.

— Регистърът — повтори Ричър.

Човекът се поколеба, сякаш ставаше дума за нещо безкрайно важно. Ричър погледна часовника и със същото движение извади пистолета от джоба си.

— Веднага. Нямаме време за глупости.

Очите на човека се разшириха. Той хлътна зад тезгяха и разгърна дебела кожена книга. Бутна я към тях. Ричър и Алис приведоха глави.

— Какви имена търсим? — попита тя.

— Нямам представа. Гледай колите.

На всяка страница имаше пет колони. Дата, име, домашен адрес, автомобил, дата на напускане. Двайсет реда за двайсетте бунгала. Шестнайсет бяха заети. На седем имаше стрелки към предишната страница — знак, че са тук от два или повече дни. Девет бяха заети от снощи. До единайсет от бунгалата имаше записан автомобил. Четири бяха заети от двойки с общи коли.

— Семейства — обясни дежурният. — Или по-големи групи.

— Вие ли ги приехте? — попита Ричър.

Човекът поклати глава.

— Аз съм нощна смяна. Идвам след полунощ.

Ричър се втренчи в страницата. Застина. Извърна глава.

— Какво? — попита Алис.

— Това не е мястото. Друго е. Издъних се.

— Защо?

— Погледни колите — каза Ричър.

Той плъзна дулото на пистолета по четвъртата колона.

Три шевролета, три хонди, две тойоти, два буика, един сааб, едно ауди. И един форд.

— Трябва да са два форда. Техният и онзи експлорър, който е паркиран тук.

— Мамка му — изруга Алис.

Той кимна. Мамка му. Обгърна го кънтяща тишина. Ако мястото не беше тук, нямаше ни най-малка представа къде може да бъде. Бе заложил всичко на карта. Не разполагаше с резервен план. Озърна се към регистъра. Форд. Представи си скучния стар експлорър отвън. После пак погледна регистъра.

На всички редове почеркът беше един и същ.

— Кой ги записва? — попита той.

— Собственичката — отговори дежурният. — Тя е малко старомодна.

Ричър затвори очи. Отново видя как Алис описва бавен кръг около паркинга. Замисли се за всички старомодни мотели, в които бе отсядал през живота си.

— Добре — каза той. — Гостът съобщава името и адреса, тя го записва. После навярно просто поглежда навън и сама определя марката на колата. Може би в това време други гости напират да плащат или питат за нещо.

— Може би. Аз съм нощна смяна. Денем не идвам.

— Тя не разбира много от коли, нали така?

— Нямам представа. Защо?

— Защото са записани три шевролета, а отвън има само два. Мисля, че е записала експлоръра като шевролет. Той е стар модел. Ъгловат. Може да го е объркала.

Той потупа с пистолета думата Форд.

— Този е нашият. Те са.

— Смяташ ли? — попита Алис.

— Знам. Усещам го.

Гостите бяха наели две стаи. Не съседни, но в едно крило. Стаи номер пет и осем.

— Добре — повтори Ричър. — Отивам да погледна. Алис, ти се свържи с щатската полиция, после почвай да звъниш на съдията, разбрано?

— Искате ли ключ? — попита дежурният.

— Не — каза Ричър. — Не ми трябва ключ.

Десният ред бунгала започваше от номер едно. Край вратите минаваше бетонна пътека. Ричър крачеше бързо и тихо, а зад него оставаха влажни следи. Нямаше нищо за гледане, освен вратите. Никакви прозорци. Прозорците сигурно бяха отзад. Стандартни мотелски стаи, каквито бе виждал хиляди пъти. Стандартно разположение: врата, къс коридор, гардероб от едната страна, баня от другата, после стая по цялата ширина на бунгалото, две легла, два стола, маса, писалище, климатик под прозореца, пастелни рисунки на стената.

На бетона до вратата на бунгало номер пет лежеше табелка Не безпокойте. Ричър я прекрачи. Щом си откраднал дете, гледаш да стоиш по-далеч от канцеларията. Ясна работа. Продължи и спря пред номер осем. Прилепи ухо до вратата и се ослуша. Не чу нищо. Продължи безшумно нататък, покрай номера девет и десет. Заобиколи края на редицата. Между двата реда бунгала имаше десет метра градина с бодливи пустинни храсти и грижливо подравнен чакъл. Тук-там светеха малки жълти фенери. Няколко големи камъка създаваха японски ефект.

Чакълът захрущя под краката му. Трябваше да върви бавно. Мина прозореца на номер десет, после номер девет, приклекна и се залепи за стената. Пропълзя напред и застана точно под прозореца на номер осем. Климатикът работеше. Бученето заглушаваше всичко останало. Бавно и предпазливо надигна глава. Погледна в стаята.

Нищо. Стаята беше съвсем празна. Подредена, сякаш никой не бе влизал. Стоеше си чиста, стерилна и готова за гости като всяка мотелска стая. Обзе го паника. Може да са наели по няколко стаи. На три-четири места, за да имат избор. Трийсет-четирийсет долара на вечер, защо не?

Изправи се. Вече не мислеше за чакъла. Изтича покрай номера шест и седем към прозореца на номер пет. Застана отпред и надникна.

И видя дребен тъмнокос мъж, омотан с две кърпи, да извлича Ели от банята. През вратата зад него се лееше ярка светлина. Стискаше с една ръка двете й китки, изпънати над главата. Тя риташе и се мяташе. Ричър продължи да гледа още около четвърт секунда, за да запомни разположението на стаята и да зърне черен деветмилиметров пистолет върху писалището. После си пое дъх, направи плавна крачка назад, наведе се и вдигна един от камъните в градината. Камъкът беше по-голям от баскетболна топка и тежеше към петдесет килограма. Ричър го тласна през прозореца. Мрежата против насекоми се разпадна, стъклото се разхвърча и той полетя подир камъка с главата напред, помъкнал рамката около раменете си като лавров венец.

Дребният мъж замръзна от смайване за част от секундата, сетне пусна Ели и отчаяно се хвърли към писалището. Ричър отметна строшената рамка, изпревари мъжа, хвана го за гърлото с дясната ръка, притисна го до стената, стовари с чудовищна сила левия юмрук в корема му, пусна го долу и жестоко го ритна в главата. Видя как очите му се извъртяха. После задиша тежко като локомотив, разтръска ръце и се пребори с желанието да го рита до смърт.

След това се обърна към Ели.

— Добре ли си?

Тя кимна. Помълча, изненадана от внезапната тишина.

— Той беше лош човек. Мисля, че искаше да ме застреля.

Ричър помълча на свой ред. Мъчеше се да диша нормално.

— Вече няма да може — каза той.

— Имаше светкавици и гръмотевици.

— И аз ги чух. Бях навън. Целият се намокрих.

Тя кимна.

— Много силно валя.

— Добре ли си? — попита отново той.

Тя се позамисли и кимна. Беше много спокойна. Много сериозна. Никакви сълзи и писъци. В стаята цареше пълна тишина. Действието бе траяло само три секунди от начало до край. Сякаш нищо не се бе случило. Но камъкът от градината лежеше на пода сред гнездо от натрошени стъкла. Ричър го вдигна, отиде до прозореца и го изхвърли навън. Камък изхрущя и се търкулна настрани по чакъла.

— Добре ли си? — попита той за трети път.

Ели поклати глава.

— Трябва да отида до тоалетната.

Ричър се усмихна.

— Тичай.

Взе телефона и набра нула. Обади се дежурният. Ричър му заръча да прати Алис в стая номер пет. После свали веригата и отключи вратата. Остави я открехната. Отвън полъхна вятър към разбития прозорец. Въздухът беше влажен. И топъл. По-топъл, отколкото вътре.

Ели излезе от банята.

— Добре ли си? — попита Ричър за четвърти път.

— Да — каза тя. — Добре съм.

След минута в стаята влезе Алис. Ели я погледна с любопитство.

— Това е Алис — каза Ричър. — Тя помага на майка ти.

— А къде е мама?

— Скоро ще бъдете заедно — обеща Алис.

После тя се обърна към дребния тъмнокос мъж. Той лежеше неподвижно на пода край стената с преплетени ръце и крака.

— Жив ли е? — прошепна тя.

Ричър кимна.

— Само малко контузен. Поне така мисля. Надявам се.

— Щатската полиция идва насам — добави шепнешком Алис. — Обадих се и на шефа си. Измъкнах го от леглото. Сега си урежда среща със съдия още в ранни зори. Но казва, че ако не искаме всичко да се проточи, ще ни трябват пълни самопризнания от този тип.

Ричър кимна.

— Ще ги имаме.

Той се наведе, омота едната кърпа около шията на дребния тъмнокос мъж и го повлече към банята.

Двайсет минути по-късно Ричър излезе от банята и завари в стаята две ченгета от щатската полиция. Сержант и редови полицай. И двамата бяха мексиканци, спокойни и невъзмутими в тютюневите си униформи. Той им кимна, прекрачи напред и взе от стола дрехите на шофьора. Метна ги в банята.

— Как е? — попита сержантът.

— Готов да говори — отвърна Ричър. — Предлага пълни и доброволни самопризнания. Но иска от самото начало да бъде ясно, че е бил само шофьор.

— Не е ли стрелял?

Ричър поклати глава.

— Не, но е видял всичко.

— Ами отвличането?

— Не е бил там. Само пазил детето след това. А има и доста други истории през последните години.

— Проговори ли за такива неща, дълго ще гледа света на квадратчета.

— Знае. Приема го. С радост. Иска да изкупи вината си.

Ченгетата се спогледаха мълчаливо и влязоха в банята. Ричър чу шумолене и тракане на белезници.

— Трябва да се прибирам — каза Алис. — Имам да пиша изложение до съда. Голямо писане пада, щом се захванеш с habeas corpus.

— Вземи форда — предложи Ричър. — Аз ще чакам тук с Ели.

Ченгетата изведоха шофьора от банята. Беше облечен, с оковани ръце зад гърба и двамата полицаи го държаха за лактите. Вървеше прегърбен, с пребледняло лице и вече говореше, без да спира. Полицаите го изблъскаха към колата си и вратата на стаята се затвори зад тях. След малко се чу приглушено ръмжене на автомобилен двигател.

— Какво му направи? — прошепна Алис.

Той сви рамене.

— Аз съм корав човек. Сама го каза.

Помоли Алис да му прати дежурния със служебен ключ и тя тръгна към канцеларията. Той се обърна към Ели.

— Добре ли си?

— Стига си питал едно и също — каза тя.

— Умори ли се?

— Да.

— Майка ти скоро ще дойде. Ще я почакаме тук. Но първо да сменим стаята, нали така? Тази е със счупен прозорец.

Ели се изкиска.

— Ти го счупи. С онзи камък.

Ричър чу в далечината двигателя на форда. После свистене на гуми.

— Нека опитаме осма стая — каза той. — Там е чисто и спретнато. Никой не е влизал. Можем да я вземем.

Тя го хвана за ръката и двамата тръгнаха по бетонната пътека към номер осем — десет крачки за него, трийсет за нея. Във влагата зад тях оставаха неясни лъскави следи. Дежурният ги пресрещна с ключа и щом влязоха, Ели веднага се просна на леглото до прозореца. Ричър легна на другото и я изчака да заспи. После сгъна ръка под главата си и се помъчи да дремне.

След по-малко от два часа новият ден изгря ясен и горещ. Въздухът се раздвижи, металният покрив започна да пука, гредите под него се размърдаха с тихо пращене. Ричър се събуди от кратката неспокойна дрямка, отвори очи и седна. Прокрадна се до вратата, отвори я и излезе. Източният хоризонт беше далеч надясно, зад канцеларията. Там небето пламтеше в ослепително бяло. Парцаливи златисти облачета догаряха пред очите му. Днес няма да има буря. Цяла седмица само за нея приказваха, а тя изобщо нямаше да дойде. Всичко щеше да се размине с един час нощен порой. Пълна измама.

Върна се крадешком в стаята и пак си легна. Ели още спеше. Беше изритала чаршафа надолу и под късата блузка се виждаше розова ивица кожа. Лежеше със свити крака, сякаш бе бягала насън. Но ръцете й бяха отметнати над главата. Преди години бе чул някакъв армейски психолог да разправя, че това е знак за спокойствие. Щом някое дете спи така, казваше психологът, значи се чувства в безопасност. В безопасност. Ама че хлапе! Невероятно. Повечето възрастни, които познаваше, щяха да бъдат същински развалини след преживяване като нейното. Седмици наред. Дори по-дълго. Но тя не. Може би на тази възраст не разбираше всичко докрай. Или просто беше жилаво хлапе. Едното или другото. Ричър не знаеше кое точно. Нямаше опит. Отново затвори очи.

Пак ги отвори трийсет минути по-късно, защото Ели стоеше до леглото и го дърпаше за рамото.

— Гладна съм — каза тя.

— И аз — отвърна Ричър. — Какво ти се яде?

— Сладолед — каза Ели.

— На закуска?

Тя кимна.

— Добре — съгласи се Ричър. — Но първо яйца. С малко бекон. Ти си дете. Трябва добре да се храниш.

Взе телефонния указател от нощното шкафче, прелисти го и откри някаква закусвалня, която трябваше да е на около два километра преди Форт Стоктън. Обади се и срещу обещание за двайсет долара бакшиш уреди доставка в мотела. Прати Ели да се измие в банята. Докато тя приключи, закуската бе пристигнала. Пържени яйца, пушен бекон, препечени филийки, конфитюр, кока-кола за нея и кафе за него. И грамадна пластмасова кутия шоколадов сладолед.

Закуската променя всичко. Ричър се нахрани, изпи кафето и усети прилив на енергия. Забеляза същото и у Ели. Докато закусваха, бяха оставили вратата широко разтворена, за да влезе свеж въздух. После изнесоха столове на бетонната пътека, сложиха ги един до друг и седнаха да чакат.

Чакаха повече от четири часа. Ричър се разкършваше и лениво убиваше времето, както бе свикнал. С присъщата й съсредоточеност Ели приемаше чакането като много сериозна задача, към която не може да се подхожда лекомислено. Към края на втория час Ричър пак се обади до закусвалнята и закусиха още веднъж със същото меню. От време на време отскачаха до тоалетната. Разменяха по някоя дума. Опитваха се да разпознават дърветата, слушаха бръмченето на насекомите, озъртаха се за облаци в небето. Но почти непрекъснато гледаха напред и малко надясно — там, където идваше пътят от север. Земята отново изсъхна, сякаш изобщо не бе валяло. Облаци прах се вдигаха над асфалта и увисваха в горещия въздух. Пътят беше спокоен, колите минаваха през две-три минути. Понякога се изнизваше автомобилна колона, блокирана зад муден фермерски камион.

Малко след единайсет Ричър стоеше в края на паркинга. Видя как фордът бавно се задава на юг през маранята. Отзад се люшкаха фалшивите антени.

— Хей, хлапе — подвикна той. — Ела да видиш.

Ели застана до него и засенчи очите си с длан. Големият автомобил намали скоростта, зави и спря точно пред тях. Зад волана седеше Алис. Кармен беше до нея. Изглеждаше бледа и някак безцветна, но се усмихваше с разширени от радост очи. Още преди колата да спре напълно, тя отвори вратата, изскочи навън и тичешком заобиколи отпред, а Ели се втурна в прегръдката й. Двете се завъртяха в кръг под яркото слънце. Пищяха, плачеха и се смееха едновременно. Ричър ги погледа, после отстъпи назад и клекна до колата. Не искаше да се меси. Предполагаше, че в такива моменти е най-добре да оставиш хората насаме. Алис разбра какво си мисли, свали страничното стъкло и го потупа по рамото.

— Наред ли е всичко? — попита той.

— За нас, да — каза тя. — Но ченгетата има да пишат до припадък. Струпаха им се над петдесет убийства в седем различни щата, включително тукашните истории отпреди дванайсет години и смъртта на Юджин, Слуп и Уокър. Ще арестуват Ръсти. Но според мен може да й се размине с оглед на обстоятелствата.

— Нещо около мен?

— Снощи задаваха доста въпроси. Казах им, че сама съм свършила всичко.

— Защо?

Тя се усмихна.

— Защото съм адвокат. Казах, че е било самозащита и те го приеха без колебание. Колата е моя, пистолетът също. Ти нямаше да се отървеш толкова лесно.

— Значи всички пак сме свободни хора.

— Да, особено Кармен.

Ричър погледна нагоре. Кармен подпираше Ели на бедрото си и притискаше лице в шията й, сякаш не би могла да живее без нежния аромат на детска кожа. Крачеше в кръг, без да гледа къде стъпва. После вдигна глава, присви очи срещу слънцето и се усмихна с тъй безпределна радост, че и сам Ричър не можа да сдържи усмивката си.

— Има ли някакви планове? — попита той.

— Ще се настани в Пейкъс — отвърна Алис. — Трябва да се разровим из делата на Слуп. Все някъде ще открием пари. Иска да наеме къщичка като моята. Да работи на половин ден. Може би дори да кандидатства право.

— Каза ли й за „Червената къща“?

— Да. Смя се от все сърце. Казах й, че сигурно всичко е изгоряло до основи, а тя щеше да се скъса от смях. Олекна ми.

Сега Ели водеше майка си за ръка около паркинга, проверяваше кои дървета е разпознала и говореше като картечница. Бяха прекрасна двойка. Ели подскачаше от жизненост, а Кармен изглеждаше безметежна, лъчезарна и много красива. Ричър стана и се подпря на колата.

— Искаш ли да обядваме?

— Къде?

— Завързах връзки с една закусвалня. Сигурно им се намират зеленчуци.

— Може и рибна салата.

Ричър влезе и набра номера. Поръча три сандвича и обеща още двайсет долара бакшиш. Когато излезе, Ели и Кармен го търсеха.

— Скоро ще ходя в ново училище — похвали се Ели. — Като теб.

— Ще се справиш отлично — каза той. — Ти си голяма умница.

После Кармен пусна ръката на дъщеря си, пристъпи до него и за миг стана плаха, мълчалива и смутена. После се усмихна широко, разпери ръце пред гърдите му и го прегърна с всичка сила.

— Благодаря.

Той също я прегърна.

— Извинявай, че се забавих толкова.

— А моето подсказване помогна ли ти?

— Подсказване?

— Да, в самопризнанията.

Ричър мълчеше. Кармен хвана ръката му и го дръпна настрани, за да не чуе Ели.

— Уокър искаше да кажа, че съм била уличница.

Ричър кимна.

— Но аз се престорих на нервна и нарочно обърках думите. Вместо уличница, казах, че съм била пешеходка. Разбираш ли? За да се сетиш за Хак Уокър. Като Джони Уокър. Пешеходеца.

Ричър застина съвсем неподвижно.

— Не се сетих — каза той.

— Тогава как разбра?

— Май излиза, че съм избрал по-трудния начин.

Тя пак се усмихна. Хвана го под ръка и двамата се върнаха към колата, където Ели и Алис се смееха на нещо.

— Ще се справиш ли? — попита Ричър.

Кармен кимна.

— Но се чувствам виновна. Загинаха толкова хора.

Ричър сви рамене.

— Нали знаеш какво би рекъл Клей Алисън.

— Благодаря — повтори Кармен.

— No hay de que, senora.

— Senorita — поправи го тя.

Кармен, Ели и Алис влязоха вътре да се измият за обяд. Той погледна как вратата се затваря зад тях, после се обърна и тръгна. Така му се струваше най-естествено. Не искаше да го увещават да остане. Изтича до пътя и зави на юг. Измина почти два километра в жегата, преди някакъв мълчалив, беззъб старец да го качи в раздрънкания си камион. Слезе до магистралата и чака на западната рампа цели деветдесет минути. Най-сетне един тежкотоварен камион намали скоростта и спря до него. Той пристъпи към кабината и вдигна глава. Страничното стъкло се спусна надолу. През тръпнещия рев на дизела дочу музика. Стори му се, че разпознава песен на Бъди Холи. Шофьорът надникна навън. Беше около петдесетгодишен, възпълен и небръснат от около четири дни. Носеше тениска с емблемата на „Доджърс“.

— Към Лос Анджелис ли отиваш? — подвикна той.

— Накъдето кажеш — отвърна Ричър.

Информация за текста

© 2001 Лий Чайлд

© 2001 Любомир Николов, превод от английски

Lee Child

Echo Burning, 2001

Сканиране: Lindsey, 2009

Разпознаване и редакция: ultimat, 2009

Издание:

Лий Чайлд. Смъртоносна жега

Обсидиан, София, 2001

Редактор: Матуша Бенатова

Коректор: Петя Калевска

Художник: Кръстьо Кръстев

Техн. редактор: Людмил Томов

ISBN 954–769–004–3

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/14802]

Последна редакция: 2010-01-03 21:00:00

1

Няма защо, госпожице (исп.). — Б.пр.

2

Прозвище на латиноамериканските индианци. — Б.пр.

3

Nolo contendere — не твърдя (юр.). — Б.пр.

4

Habeas corpus — (съдебно разпореждане за) довеждане на лице, задържано под стража, в съда за изясняване на правомерността на задържането. — Б.пр.

Content

Лий Чайлд
Смъртоносна жега

1

2

3

4

5

6

7

8

10

11

12

13

14

15

16

17

Информация за текста

1