Лий Чайлд

Врагът

В памет на Адел Кинг

Всички герои в тази книга са измислени и всяка прилика с действителни лица е случайна.

1

Да не би да е инфаркт! Вероятно това са били последните думи в съзнанието на Кен Креймър, предсмъртен взрив на паника само миг преди да спре да диша и да се срине в бездната. Бил оплел конците във всяко отношение и го знаел. Намирал се където не му е било мястото, в компанията на някого, с когото не било редно да бъде, и носел със себе си нещо, което трябвало да съхранява по-внимателно. Но явно си е мислил, че и този път ще му се размине. Кен бил най-добрият в тази игра. Играел я, за да печели. Може би дори се е усмихвал на дързостта си, когато внезапният глух удар в гръдния кош го предал. В този момент всичко се преобърнало. Успехът станал катастрофа. Съдбата не му оставила време да поправи грешките си.

Никой не знае какво точно се усеща при фатален инфаркт. Няма оцелели, които да разкажат. Лекарите говорят за некроза, за съсиреци, за кислородна недостатъчност и запушени кръвоносни съдове. Някои предполагат забързано, безпомощно прескачане на сърцето; други — внезапно спиране. Специалистите използват термини като стенокардия или фибрилация, но на нас тези думи не ни говорят нищо. Просто умираш внезапно — така е правилно да се каже. Във всеки случай Кен Креймър бе направил точно това. Бе умрял внезапно, отнасяйки тайните си в гроба, а бъркотията, която бе оставил след себе си, без малко да прати и мен в небитието.

* * *

Бях съвсем сам в чужд кабинет. На стената имаше часовник. Само с две стрелки — за часовете и за минутите. Без стрелка за секундите. Електронен. Не тиктакаше. Беше абсолютно тих, като самата стая. Гледах напрегнато по-дългата стрелка. Тя не помръдваше.

Седях и чаках.

Дългата стрелка оживя. Премести се напред с шест деления. Движението й беше плавно и отмерено. Направи отскок, потрепери леко и отново се закова неподвижно.

Една минута.

Една мина, остава още една.

Още шейсет секунди.

Седях и гледах. Дълго време часовникът не помръдваше. После минутната стрелка отново подскочи напред. Още една минута. Удари полунощ и 1989-а се смени с 1990-а.

Бутнах стола си назад и се изправих зад бюрото. В този момент телефонът иззвъня. Помислих си, че някой иска да ми честити новата година. Но не. Обаждаше се някакъв полицай — не военен като мен, а граждански, — за да ми съобщи, че открил мъртъв военнослужещ на петдесет километра от базата.

— Търся дежурния от военната полиция — започна той.

Бавно седнах зад бюрото.

— На телефона — отвърнах.

— Тук има един от вашите, мъртъв.

— Един от моите ли?

— Военнослужещ — каза той.

— Къде?

— В един мотел в града.

— От какво е умрял? — запитах.

— Така като гледам, от инфаркт — отвърна оня.

Замълчах. Пресегнах се и обърнах календара на бюрото си от 31 декември на 1 януари.

— Нищо подозрително? — запитах.

— Аз поне не забелязвам.

— Виждал ли си преди умрели от инфаркт?

— Да, доста.

— Е, добре — казах аз. — Обади се в щаба на базата.

Дадох му номера.

— И честита Нова година — добавих.

— Няма ли да дойдеш?

— Не — отвърнах и затворих телефона. Нямаше нужда да ходя никъде. Армията е голяма институция, малко по-голяма от Детройт, малко по-малка от Далас и точно толкова лишена от сантименталност, колкото и двата града. Мирновременната й численост възлиза на 930 000 военнослужещи — мъже и жени, които като демографски профил са напълно представителни за населението на страната. Смъртността в Съединените щати е 850 на 100 000 души годишно, а при липса на продължителни бойни операции военните не умират по-често или по-рядко от обикновените хора. В общи линии те са по-млади и в по-добра физическа форма от населението като цяло, но пък пият и пушат повече, ядат по-лоша храна, изложени са на повече напрежение и освен това вършат всякакви опасни неща по време на учения. В резултат средната продължителност на живота им е горе-долу колкото на останалите. Ако направим една проста аритметика с годишната смъртност, умножена по числеността на личния състав, ще излезе, че всеки ден от всяка година би трябвало да умират по двайсет и двама американски военнослужещи — от нещастни случаи, самоубийства, сърдечни болести, рак, инсулт, белодробни заболявания, чернодробна и бъбречна недостатъчност. Също като при гражданите на Детройт или Далас. Така че нямаше никаква нужда да ходя където и да било. Аз съм полицай, а не погребален агент.

Часовникът отново помръдна. Дългата стрелка подскочи, потрепери и замръзна. Три минути след полунощ. Телефонът отново иззвъня. Този път ми честитяха новата година. Беше сержантката от стаичката пред кабинета, който не беше мой.

— Честита Нова година — каза ми тя.

— И на теб — отвърнах. — Толкова ли не можеш да станеш и да си подадеш главата през вратата?

— А вие защо не станахте да си подадете вашата?

— Говорех по телефона.

— Кой беше?

— Никой — отвърнах. — Просто някакъв от нашите не могъл да доживее до новото десетилетие.

— Искате ли кафе?

— Разбира се — казах. — Защо не?

Отново затворих телефона. До този момент бях вече над шест години във войската и знаех, че армейското кафе е едно от нещата, заради които си струваше да се служи. Кафето на американската армия беше най-доброто в света, по това спор нямаше. А също и сержантките. Тази конкретно беше от планините на Джорджия. Познавах я от два дни. Живееше извън базата, във фургон, паркиран между няколко десетки подобни фургони из пущинаците на Северна Каролина. Имаше си и дете, момченце. Беше ми разправила надълго и нашироко за него. Но нито дума за съпруг. Беше слабичка и жилава, и корава като камък, но мисля, че ме харесваше. Всъщност бях сигурен, понеже ми носеше кафе. Ако сержантът ти не те харесва, няма кафе. Най-много нож в гърба. Вратата на кабинета ми се отвори и тя влезе с две чаши в ръце — една за мен, една за нея.

— Честита Нова година — повторих аз.

Тя постави и двете чаши на бюрото ми.

— Дали ще е честита наистина? — запита.

— Не виждам причина да не бъде — отвърнах.

— Берлинската стена е наполовина паднала. Показаха я по телевизията. Наоколо хората празнуват.

— Радвам се, че поне някой някъде празнува.

— Имаше много хора. Огромни тълпи. Пееха и танцуваха.

— Не съм гледал новините.

— Беше преди около шест часа. Заради разликата във времето.

— Сигурно са още там.

— Носеха големи чукове.

— Не е забранено. В тяхната половина от града са свободни хора. Нали затова сме там от четирийсет и пет години!

— Скоро вече няма да има враг, от който да ги пазим.

Опитах кафето. Горещо, черно — най-доброто в света.

— Ние победихме — казах. — Нима това не е добре?

— Не, ако живееш от парите на Чичо Сам.

Беше облечена като мен — стандартна бойна камуфлажна униформа с горски десен. Ръкавите й бяха навити нагоре. Лентата над лакътя й с инициалите на военната полиция беше идеално водоравна. Предположих, че я е прихванала с безопасна отвътре, където не се вижда. Ботушите й блестяха.

— Нямаш ли пустинни камуфлажки? — запитах.

— Никога не съм била в пустинята.

— Смениха им десена. След пет години научни изследвания. Сегашните са на големи кафяви петна. Пехотинците им викат шоколадов десерт. Не го бива тоя десен. Трябва да върнат стария. Ама сигурно ще им трябват още пет години, за да се сетят.

— Е, и?

— Щом са им нужни пет години, за да измислят нова шарка за камуфлажките, сигурно синът ти ще е завършил колеж, докато им дойде на ума, че трябва да съкратят числеността на армията. Тъй че не си го слагай на сърце.

— Е, добре — отвърна недоверчиво тя. — Значи смятате, че синът ми става за колеж?

— Не го познавам.

Тя замълча.

— Армията мрази промените — продължих аз. — Освен това винаги ще имаме врагове.

Тя мълчеше. Телефонът иззвъня отново. Тя се пресегна и го вдигна вместо мен. Слуша мълчаливо десет-единайсет секунди и ми подаде слушалката.

— Полковник Гарбър, сър — каза тя. — От Вашингтон.

После взе чашата си и излезе. Полковник Гарбър беше шефът ми и макар да беше, общо взето, симпатичен човек, едва ли ми се обаждаше осем минути след настъпването на новата година от едната гола куртоазия. Не беше в стила му. Някои началници много си падат по любезностите. Могат да позвънят и да те обсипят с благопожелания на някой голям празник, сякаш наистина те мислят за равен. Но на Лион Гарбър не би му минало и през ум подобно нещо по отношение на когото и да било, да не говорим за мен. Дори да знаеше, че аз съм дежурен.

— Ричър на телефона — казах аз.

Дълга пауза.

— Аз пък мислех, че си в Панама — рече той.

— Получих заповед за преместване — отвърнах.

— От Панама във Форт Бърд? Защо?

— Не е моя работа да питам.

— Кога те преместиха?

— Преди два дни.

— Но това е понижение.

— А, така ли?

— А не е ли? В Панама поне е било по-интересно.

— Не беше лошо — казах.

— И вече те сложиха дежурен на Нова година?

— По мое собствено желание — отвърнах аз. — Мъча се да се харесам на околните.

— Безнадеждна работа — каза той.

— Една колежка току-що ми донесе кафе…

Той помълча за миг, после каза:

— Не ти ли се обадиха преди малко за военнослужещ, умрял в мотел?

— Преди осем минути — отвърнах аз. — Препратих ги в щаба.

— Оттам пък са ги препратили някъде другаде и така нататък, докато току-що не ми прекъснаха празнуването, за да ме уведомят.

— Защо пък вас?

— Защото въпросният покойник се оказа генерал с две звезди.

По линията настана тишина.

— Не се сетих да попитам — казах аз.

Тишината от другата страна продължаваше.

— Генералите също са смъртни — добавих.

Никакъв отговор.

— Няма нищо подозрително — продължих аз. — Свършили са му дните на човека. Инфаркт. Може да е имал подагра. Не виждам защо трябва да се впрягаме толкова.

— Въпрос на офицерска чест — каза Гарбър. — Не можем да оставим един генерал-майор проснат мъртъв пред очите на хората, без да реагираме. Трябва да засвидетелстваме присъствие.

— И присъствието съм аз?

— Ако питаш мен, бих предпочел някой друг. Но ми се струва, че в този час ти си най-старшият трезв военен полицай. Така че, да, присъствието ще го засвидетелстваш ти.

— Ще ми трябва поне час, за да стигна дотам.

— Човекът не бърза за никъде. Умрял е. А и още не са открили трезв съдебен лекар да направи оглед на трупа.

— Хубаво — казах аз.

— Дръж се почтително.

— Хубаво — повторих.

— Бъди учтив — продължи той. — Извън базата сме им в ръцете. Под цивилна юрисдикция.

— Знам ги аз цивилните — отвърнах. — Веднъж се запознах с един.

— Същевременно гледай да контролираш ситуацията — добави той. — Ако се нуждае от контрол, искам да кажа.

— Човекът сигурно е умрял в леглото си — казах. — Като повечето хора.

— Обади се — рече той, — ако имаш нужда от нещо.

— Хубаво ли си прекарвате? — запитах.

— Страхотно — отвърна той. — Дъщеря ми е на гости.

И затвори телефона. Набрах полицейския диспечер и взех номера и адреса на мотела. После оставих кафето си недопито на бюрото, казах на сержантката какво се е случило и се запътих към стаята си, за да се преоблека. Реших, че за да засвидетелствам присъствие, ми е нужна пълна парадна униформа, а не някакви си там камуфлажки с горски десен.

От парка на военната полиция взех един джип „Хъмър“ и излязох през главния портал, където записаха данните ми, номера на автомобила и часа на излизане. Намерих мотела за по-малко от петдесет минути. Беше на петдесетина километра право на север от Форт Бърд. Пътят минаваше през глухата провинция на Северна Каролина; наоколо беше тъмно и не се виждаше нищо особено, ако не се брояха редките крайпътни заведения и супермаркети, проскубаните храсталаци и някакви спящи зимен сън ниви, най-вероятно картофени. Всичко беше ново за мен. Преди никога не бях служил по тия места. Пътищата бяха пусти. Всички празнуваха. Надявах се да успея да се прибера във Форт Бърд, преди хората да са почнали да се разотиват по къщите си. Макар че, като се замислех, шансовете на хъмъра при челен сблъсък с цивилно возило не бяха никак лоши.

Мотелът беше част от неголяма групичка ниски сгради, скупчени в мрака край голямо магистрално кръстовище. В средата на търговския комплекс имаше бензиностанция със заведение за отмора на шофьорите на тежкотоварни камиони. Заведението — всъщност най-долнопробна закусвалня — беше отворено през празниците, а бензиностанцията беше достатъчно широка, за да приема грамадните влекачи с полуремаркета. Малко встрани имаше безименен бар с неизмазани тухли от сгуробетон, без прозорци, но с много неон. Над бара отдалеч се виждаше надпис „Екзотични танцьорки“ с розови светещи букви; имаше паркинг с размерите на футболно игрище, целият оплескан с мазни петна от камионите; локвите сияеха с цветовете на дъгата от разлятата нафта. От бара кънтеше силна музика. Околовръст в три редици бяха паркирани коли. Целият район беше осветен в мъртвешко жълто от лампите на шосето. Нощта беше студена, вятърът носеше мъгла на талази. Самият мотел се падаше точно срещу бензиностанцията, през шосето, и представляваше очукана постройка с белеща се блажна боя, неравни стени и с около двайсетина стаи, празни, както изглеждаше. В левия край имаше рецепция със символична веранда и бръмчащ автомат за кока-кола.

Първи въпрос: Защо му е било на един генерал с две звезди на пагона да ползва услугите на подобно заведение? Сигурен съм, че ако беше отседнал в „Холидей Ин“, Министерството на отбраната едва ли щеше да го разследва за злоупотреба с държавни средства.

Точно срещу предпоследната стая на мотела бяха паркирани накриво две патрулни коли на градската полиция. Между тях беше затиснато невзрачно автомобилче с четири врати, цялото изпотено от мъглата. Беше червен четирицилиндров форд от най-простия модел, с тесни гуми и пластмасови тасове. Очевидно беше под наем. Спрях хъмъра до дясната патрулка и изскочих на студа. Музиката отвъд шосето задумка още по-силно. Лампите в предпоследната стая бяха загасени, а вратата й зееше широко отворена. Помислих си, че полицаите искат да поддържат температурата вътре ниска. За да не би старецът да се размирише. Нямах търпение да му хвърля един поглед. Никога преди не бях виждал мъртъв генерал, това поне беше сигурно.

Трима от полицаите останаха в колите си, само един слезе, за да ме посрещне. Беше с бежов униформен панталон и късо кожено яке, с издърпан до брадичката цип. Без шапка. От значката на якето му разбрах, че се казва Стоктън и е заместник-шеф на полицията. Не го познавах. Никога преди не бях служил по тия места. Беше побелял, около петдесетгодишен. Среден на ръст, възпълен и леко отпуснат, но от начина, по който огледа значките ми, предположих, че може би е бивш военен, каквито впрочем са много от полицаите на гражданска служба.

— Господин майор — каза той вместо поздрав.

Кимнах. Бивш военен, без съмнение. Върху пагоните на майора има златни дъбови листенца, два сантиметра широки, по едно от всяка страна. Човекът ме гледаше изотдолу и малко косо, което не е най-удобният ъгъл, но очевидно знаеше къде да погледне и разбираше от военни чинове. Аз пък познах гласа му. Беше същият, който ми позвъни по телефона в дванайсет и пет секунди.

— Аз съм Рик Стоктън — каза той. — Заместник-началник.

Гласът му беше равен. Явно и преди бе виждал умрели от инфаркт.

— Джак Ричър — отвърнах. — Дежурен от военната полиция.

На свой ред той също позна гласа ми. Усмихна се.

— Значи дойде — рече той. — Все пак.

— Не ми каза, че починалият е с две звезди.

— Е, такъв е.

— Не съм виждал досега мъртъв генерал.

— Малко хора са виждали — отвърна той. От начина, по който го каза, заключих, че е служил в армията.

— Военен, а? — запитах.

— Морски пехотинец — каза той. — Сержант първи клас.

— Баща ми беше служил в морската пехота — отбелязах аз. Когато разговарям с морски пехотинци, не пропускам да подчертая този факт. Сякаш той ме легитимира пред тях, най-общо казано. Да не би случайно да ме вземат за обикновен чорбар. Ала без повече подробности. Не им казвам например, че баща ми е стигнал до чин капитан. Сержантският и офицерският състав на морската пехота не изгарят от взаимна симпатия.

— Хъмър — отбеляза той, като оглеждаше одобрително джипа ми. — Бива ли го?

Кимнах. Хъмър е популярното название на всъдеходния джип „Хъмви“, което е лесна за произнасяне версия на съкращението за „високопроходима многоцелева колесна машина“, което пък описва достатъчно изчерпателно за какво става дума. Така впрочем е с повечето названия в армията — всяко нещо си има име, а името казва всичко, което трябва да знаеш.

— Върши работа — отвърнах.

— Като че ли е малко широчък — отбеляза той. — Не бих желал да го карам в град.

— Пред теб ще има танкове — казах аз. — Да ти проправят пътя. Това е идеята.

Музиката откъм бара кънтеше все така силно. Стоктън не каза нищо.

— Е, да видим умрелия — предложих аз.

Той се обърна и влезе пръв. Натисна един бутон и запали лампата в антрето. После втори, за да освети цялото помещение. Беше стандартна стая, като във всеки мотел. Около метър широко антре с гардероб отляво и баня и тоалетна отдясно. После правоъгълно помещение с размери приблизително шест на три и половина метра, отляво вграден плот със същата дълбочина като гардероба, а срещу него двойно легло със същата дължина като дълбочината на банята. Нисък таван. В отсрещния край — широк прозорец със завеси, с климатичен шкаф под перваза. Повечето неща в стаята бяха поохлузени, захабени и кафеникави на цвят. Самата стая изглеждаше мрачна, спарена и безрадостна.

Върху леглото имаше труп на мъж.

Беше гол, легнал по корем. Бял, наближаващ шейсетте, доста висок. С телосложение на позастарял професионален атлет. Или по-скоро треньор. Все още прилични мускули, но и с малко сланинка на хълбоците, каквато имат възрастните хора, колкото и в добра форма да са. Бледи, безкосмени крака. Стари белези по тялото. Остра като тел посивяла коса, остригана ниско до скалпа; сбръчкана кожа с цвят на гьон отзад на врата. Типичен военен. Сто души да го погледнеха, както си беше чисто гол, и стоте щяха да отсекат: бил е в армията.

— В това положение ли е намерен? — запитах аз.

— Да — отвърна Стоктън.

Втори въпрос: Как така? Човек си наема стая за през нощта и очаква да го оставят на спокойствие, поне до следващата сутрин, докато пристигне камериерката.

— Как така? — запитах на глас.

— Как какво?

— Как така е бил намерен? Да не би да е повикал бърза помощ?

— Не.

— Че как тогава?

— Ще видиш.

Не казах нищо. Защото нищо не виждах.

— Обръщали ли сте го? — запитах.

— Да. После го върнахме по корем.

— Може ли да го огледам?

— Заповядай.

Пристъпих към леглото, проврях ръка под мишницата на стареца и го обърнах. Беше студен и леко вдървен. Тъкмо започваше да се вкочанява. Поставих го по гръб и видях четири неща. Първо, кожата му имаше характерен сивкавоблед цвят. Второ, на лицето му бяха изписани болка и страх. Трето, с дясната си ръка беше хванал лявата — високо горе, за бицепса. И четвърто, беше с презерватив. Кръвното му налягане отдавна бе спаднало до нула и членът му се беше свил, така че презервативът висеше почти празен, подобно на прозрачна кожичка. Беше умрял, преди да постигне оргазъм. Това беше очевидно.

— Инфаркт — каза зад гърба ми Стоктън.

Кимнах. Сивкавата кожа беше сигурен знак. Също и изразът на изненада и уплаха, и внезапната болка в горната част на лявата ръка.

— Масивен инфаркт — казах аз.

— Дали поне е успял да го вкара? — запита Стоктън. По гласа му познах, че се подсмихва.

Леглото беше напълно оправено. Мъртвецът лежеше върху покривката, а тя беше още плътно опъната върху възглавниците. Ала в едната възглавница имаше кръгла хлътнатина, явен отпечатък от нечия глава; покривката беше набрана и притисната надолу, към матрака, от натиска на нечии лакти и колене.

— Жената е била отдолу, когато е станало — казах аз. — Това е сигурно. Трябвало е да изпълзи изпод него.

— Ама че шантава смърт!

Обърнах се и го погледнах.

— Има и далеч по-неприятни начини да умреш.

Той само се усмихна.

— Какво? — казах аз.

Не отговори.

— И не се знае коя е жената? — запитах.

— От нея няма и следа — отвърна той. — Изпарила се е.

— Не са ли я видели на рецепцията?

В отговор Стоктън само се усмихна.

Изгледах го. После разбрах. Евтин мотел до магистрално кръстовище, с бензиностанция и стриптийз бар, на петдесет километра северно от военна база.

— Била е проститутка — казах. — Така са го и открили. Човекът на рецепцията я е познавал. Видял я е да бяга преждевременно от стаята. Станало му е любопитно и е отишъл да провери защо.

Стоктън кимна.

— Обади ни се незабавно. Разбира се, когато дойдохме, дамата отдавна си беше отишла. Освен това той изобщо отрича, че е имало дама. Дава си вид, че заведението не е такова.

— Имали ли сте преди работа тук?

— Понякога. Заведението си е точно такова, повярвай ми.

Гледай да контролираш ситуацията, ми беше казал Гарбър.

— Инфаркт значи? — рекох аз. — Нищо повече.

— Може би — отвърна Стоктън. — Но за да знаем със сигурност, трябва аутопсия.

В стаята беше тихо. Не се чуваше нищо освен радиотрафик от полицейските коли отпред и думкането на музиката откъм бара. Обърнах се отново към леглото. Погледнах лицето на умрелия. Не ми беше познато. Огледах ръцете му. На дясната имаше пръстен на випускник от военната академия „Уест Пойнт“, а на лявата венчална халка — стара, широка, белезникава, най-вероятно девет карата. Погледнах гръдния му кош. Идентификационните плочки с името и отличителните му белези бяха скрити под лявата мишница — точно там, където с дясната ръка се беше стиснал за бицепса. С усилие повдигнах ръката му и ги издърпах. Бяха обточени с гума, за да не дрънкат. Вдигнах ги към очите си, доколкото позволяваше верижката на врата му. Казваше се Креймър, беше католик, кръвна група 0.

— Можем ние да уредим аутопсията, ако предпочиташ — казах аз. — Във военномедицинския институт „Уолтър Рийд“.

— Извън границите на щата?

— Той е генерал все пак.

— Нямате интерес да се разчуе.

Кимнах.

— Така е. Ти също.

— Може би.

Пуснах плочките и от леглото насочих вниманието си към нощните шкафчета и вградения плот. Нищо. В стаята нямаше телефон. На място като това можеше да се очаква да има най-много телефонна кабина до рецепцията. Проврях се покрай Стоктън и огледах банята. До мивката имаше несесер от черна кожа, вероятно лично негов, не военен, с плътно затворен цип. Отгоре бяха отпечатани релефни инициали „КРК“. Отворих го. В него имаше четка за зъби и самобръсначка, и компактни тубички с паста и крем за бръснене. Нищо друго. Никакви лекарства. Никакъв препарат за поддържане на сърцето. Никакво пакетче с презервативи.

Проверих и в гардероба. Вътре имаше парадна униформа, прилежно провесена на три отделни закачалки — панталонът върху напречника на едната, куртката на втората, ризата на третата. Вратовръзката все още беше под яката на ризата. Точно в средата върху лавицата над закачалките беше поставена напред с козирката офицерска фуражка, цялата обточена със златен ширит. От едната й страна имаше сгъната бяла тениска, от другата — бели шорти, също сгънати.

На пода на гардероба имаше чифт обувки, изравнени една с друга, а отстрани — зелен платнен куфар, внимателно подпрян до задната стена. Обувките блестяха, в тях имаше стегнато навити чорапи. Куфарът също беше личен, а не военен и беше подсилен с естествена кожа на всички важни места. Не беше нито нов, нито особено пълен.

— Ще получиш резултатите — казах аз. — Нашият съдебен лекар ще ти изпрати копие от доклада, без нищо изтрито или добавено. Ако забележиш нещо, което не ти харесва, веднага ти подаваме обратно топката, все едно нищо не е било.

Стоктън не отговори, но не усещах да излъчва враждебност. Някои от полицаите в тия градчета са свестни хора. Присъствието на голяма база като Форт Бърд неминуемо се отразява на цивилния живот. В резултат военните полицаи прекарват доста време със своите колеги от гражданската полиция, като понякога това е твърде досадно, а понякога не. Усещах, че Стоктън не е тип, който създава големи проблеми. Беше спокоен. Истината беше, че ми се видя малко мързелив, а мързеливите хора имат това предимство, че с радост те оставят да им вършиш работата.

— Колко струва? — запитах.

— Кое?

— Колко струва една курва по тия места?

— Двайсет долара ще ти свършат работа — отвърна той. — В тия пущинаци не се предлага нищо екзотично.

— А стаята?

— Да речем, петнайсет.

Претърколих трупа отново по корем. Не беше лесно. Човекът тежеше минимум деветдесет килограма.

— Е, какво мислиш? — запитах.

— За кое?

— Да закараме трупа за аутопсия в „Уолтър Рийд“?

Настана кратка пауза. Стоктън стоеше, забил поглед в стената.

— Може и да се окаже приемливо — каза накрая той.

На вратата се почука. Беше един от полицаите от патрулните коли.

— Току-що се обади съдебният лекар — рече той. — Още поне два часа нямало да може да дойде. Нова година е все пак.

Усмихнах се. Много скоро приемливо щеше да се замени с твърде желателно. Стоктън нямаше два часа за чакане. Не след дълго по пътищата щеше да има стълпотворение от хора с коли, връщащи се от всякакви празненства. След два часа той вече щеше да ме моли да го отърва от умрелия старец. Аз не казах нищо и полицаят излезе да чака в колата си; Стоктън прекоси стаята и застана до прозореца, с гръб към трупа. Извадих от гардероба закачалката с куртката и я закачих на вратата на банята, за да я осветява крушката от коридора.

Да разглеждаш парадна униформа на военен е като да четеш книга или да седиш до него в бара и да слушаш историята на живота му. Въпросната куртка беше с размерите на тялото върху леглото; на табелката отпред пишеше „Креймър“, също както и на плочките. Имаше лентичка за медала „Пурпурно сърце“ с две китки бронзови дъбови листенца отстрани, указващи второ и трето награждаване със същия медал — броят точно съответстваше на белезите по тялото му. Върху пагоните имаше по две сребърни звезди — потвърждение, че наистина е генерал-майор. Знаците за войскова принадлежност на реверите му показваха, че е генерал от бронетанковите войски на САЩ, а нашивката на ръкава — че служи в XII корпус. Имаше и значки за множество войскови отличия, както и цяла коледна елха лентички за всякакви ордени и медали, някои още от Виетнам и Корея, част от които може би наистина си бе заслужил, други може би не. Сред тях имаше и лентички за чуждестранни отличия, чието носене върху парадната униформа беше позволено наистина, но не и задължително. Куртката беше доста обкичена, сравнително стара, но добре поддържана, стандартна, а не шита по поръчка. Като цяло тя издаваше човек, притежаващ професионална, но не и лична суета.

Пребърках джобовете. Бяха празни, ако не се смяташе ключът от наетата кола. Беше на ключодържател от прозрачна пластмаса с формата на цифрата 1, вътре с жълта хартийка с надпис „Хърц“ и номерче, написано на ръка с черна химикалка.

И никакъв портфейл. Никакви дребни монети.

Върнах куртката в гардероба и проверих панталоните. Нищо в джобовете. После обувките. Нищо в тях, ако не се смятаха чорапите. Фуражката. Нищо под нея. Извадих платнения куфар и го разтворих на пода. Вътре имаше бойна генералска униформа и полево кепе. Резервен комплект бельо, чорапи и чифт излъскани полеви ботуши от обикновена черна кожа. И една празна преградка, явно за несесера. Нищо друго. Абсолютно нищичко. Затворих куфара и го върнах на мястото му. Коленичих и надникнах под леглото. И там нищо.

— Има ли нещо, което да ни притеснява? — запита Стоктън.

Изправих се. Поклатих глава.

— Не — излъгах.

— Тогава е твой — каза Стоктън. — Аз обаче получавам копие от доклада за аутопсията.

— Дадено — отвърнах.

— Е, честита Нова година — рече той. После излезе и тръгна към колата си, а аз — към моя хъмър. Подадох по радиостанцията сигнал 10–5, пратете линейка, и наредих на сержантката да изпрати и двама военни полицаи, които да опишат и опаковат всички вещи на Креймър и да ги донесат в кабинета ми. После седнах зад волана и зачаках Стоктън и хората му да се разкарат. Проследих с поглед колите им, докато се изгубиха в мъглата, след което се върнах в стаята при Креймър и извадих от джоба на куртката му ключа от наетата кола. Излязох отново навън и отключих форда.

В колата нямаше нищо, ако не се брояха копията от наемния договор и неприятната воня на препарата за почистване на тапицерия. Според договора Креймър бе получил форда в един и трийсет часа следобед на летище „Дълес“ край Вашингтон, бе платил със собствена кредитна карта „Америкън Експрес“, като му бе направена отстъпка. При получаване на колата километражът бе показвал 21 276 километра, а в момента показваше 21 756. Според моята проста аритметика това означаваше, че Креймър е шофирал 480 километра, което горе-долу съответстваше на разстоянието от летището до мотела, без излишни отклонения.

Сложих книжата в джоба си и заключих колата. Погледнах в багажника. Беше абсолютно празен. С всяка крачка, която правех, музиката откъм бара се усилваше. На десет метра от сградата ме лъхна остра миризма на бира и цигарен дим откъм вентилаторите. Проврях се между паркираните коли и намерих вратата. Беше масивна, дървена и плътно затворена заради студа навън. Дръпнах я и в същия миг мощна вълна от пулсиращ тътен и горещ спарен въздух ме удари в лицето. Помещението беше като врящ казан. Вътре имаше поне петстотин души; стените бяха боядисани в черно, червени и лилави лъчи на прожектори се отразяваха от въртящите се огледални топки на тавана. На задната сцена до металния кол видях танцьорка. Беше чисто гола, ако не се смяташе бялата каубойска шапка на главата й. Пълзеше на четири крака и събираше банкноти от зрителите.

Зад касовия апарат до самата врата беше застанал едър мъжага с черна тениска. Лицето му беше изцяло в сянка. В светлото петно от насочения към него прожектор се открояваше само гръдният му кош — широк и цилиндричен като петролен варел. Музиката беше оглушителна; тълпата изпълваше плътно цялото помещение от стена до стена. Излязох заднишком и вратата сама се затвори след мен. Постоях няколко мига на студа, после се извърнах, пресякох обратно платното и се насочих към рецепцията на мотела.

Помещението представляваше потискаща гледка. Луминесцентните тръби пръскаха зеленикава светлина, автоматът за кока-кола до вратата бръмчеше натрапчиво. На стената имаше телефонен апарат с монети, подът беше застлан с протрит линолеум, стената зад високия до кръста плот на рецепцията беше облицована с евтина ламперия от имитация на дърво, каквато повечето хора слагат в мазетата си. Зад плота, подпрян на високо столче, стоеше бял около двайсетгодишен младок с дълга немита коса и скосена безволева брадичка.

— Честита Нова година — казах аз.

Той не отговори.

— Вземал ли си нещо от стаята на умрелия? — запитах.

Той поклати глава.

— Не.

— Да чуя пак?

— Не съм вземал нищо.

Кимнах. Вярвах му.

— И така — казах, — кога пристигна той?

— Не знам. Аз застъпих в десет. Човекът вече беше тук.

Кимнах отново. Креймър бе напуснал паркинга на „Хърц“ при летище „Дълес“ около един и трийсет и две минути, като по показанията на километража не се бе отклонявал, преди да дойде в мотела; следователно можеше да се допусне, че е пристигнал някъде около седем и трийсет. Или може би в осем и трийсет, ако бе спрял да вечеря по пътя. Или най-късно в девет, ако бе карал извънредно предпазливо.

— Ползвал ли е телефона? — запитах.

— Повреден е.

— Че как тогава е поръчал проститутката?

— Каква проститутка?

— Онази, която е чукал, когато е хвърлил топа.

— Тук няма проститутки.

— Или може би е отишъл да си я хване от бара?

— Човекът беше в предпоследната стая, почти до пътя. Откъде мога да знам какви ги е вършил?

— Имаш ли шофьорска книжка?

Младокът не отговори веднага.

— Защо?

— Елементарен въпрос — казах аз. — Или имаш, или нямаш.

— Имам.

— Покажи я.

Бях по-голям от автомата за кока-кола, целият покрит със значки и нашивки, така че той постъпи, както би постъпил на негово място всеки двайсетгодишен хлапак, особено когато заговоря с този тон. Отлепи задника си от високото столче, посегна и извади портфейл от задния си джоб. Отвори го. Шофьорската му книжка беше затъкната зад мътно найлоново прозорче. На нея бяха отпечатани снимката и името му заедно с адреса.

— Така — рекох аз. — Сега знам къде живееш. След известно време ще дойда пак с още въпроси. Ако те няма тук, ще те открия вкъщи.

Той не отговори. Извърнах се, бутнах вратата и излязох да чакам в хъмъра.

Четирийсет минути по-късно се появи военна линейка с още един хъмър. Казах на хората си да приберат всичко, включително наетата кола, но не ги изчаках да приключат, а тръгнах право към базата. На портала отново записаха данните ми, после се върнах в кабинета, който не беше мой, и наредих на сержантката да ме свърже с Гарбър. Седнах зад бюрото си и зачаках разговора. Не бяха минали и две минути, и телефонът иззвъня.

— Какво става? — запита той.

— Казва се Креймър — рекох аз.

— Знам — рече Гарбър. — Обадих се на полицейския диспечер, след като говорих с теб. Какво му се е случило?

— Инфаркт — казах аз. — По време на полов акт с проститутка, дошла доброволно. В мотел, където на една по-придирчива хлебарка не би й стъпил кракът.

Настана продължително мълчание.

— Ах, мамка му — рече накрая Гарбър. — Та той беше женен!

— Да, видях брачната му халка. И пръстена от „Уест Пойнт“.

— Випуск петдесет и втора — каза Гарбър. — Проверих.

По линията отново настана тишина.

— Ах, мамка му — повтори той. — Защо умни иначе хора вършат подобни дивотии?

Не отговорих, понеже сам не знаех.

— Трябва да бъдем дискретни — рече Гарбър.

— Не се бойте — казах аз. — Потулването на случая вече е в ход. Местните ми разрешиха да го изпратя за аутопсия в „Уолтър Рийд“.

— Добре — рече Гарбър. — Чудесно. — Помълча малко, после каза: — Хайде, разправяй отначало.

— Беше с нашивки от Дванайсети бронетанков корпус — казах аз. — Това значи, че базата му е била в Германия. Вчера е пристигнал на „Дълес“. Вероятно от Франкфурт. С граждански полет, разбира се, понеже беше с параден костюм. Сигурно се е надявал да го сложат в първа или бизнес класа. Ако беше летял с военен транспорт, щеше да е с полева униформа. На „Дълес“ взел евтина кола под наем и пропътувал четиристотин и осемдесет километра до мотел за петнайсет долара на нощ, където си хванал проститутка за двайсет долара.

— Знам за полета — каза Гарбър. — Вече се обадих в щаба на Дванайсети корпус. Казах им, че е мъртъв.

— Кога?

— След като разговарях с диспечера.

— Казахте ли им къде и как е умрял?

— Казах им, че най-вероятно от инфаркт, нищо повече, никакви подробности, никакво местонахождение на трупа. Сега все повече ми се струва, че съм взел правилното решение.

— А какво знаете за полета?

— Пътувал е с „Америкън Еърлайнс“ вчера от Франкфурт до „Дълес“, кацнал е в тринайсет нула-нула, имал е връзка в девет нула-нула днес от Вашингтон за „Ел Ей Интърнашънъл“. Отивал на конференция на Командването на бронетанковите войски във Форт Ъруин. Той беше един от командващите на бронетанковите войски за Европа. Важна клечка. С известен шанс, не много голям, до две години да го повишат в заместник-началник щаб. Понастоящем заместник-началникът е от пехотата, а там обичат да ги сменят на ротационен принцип. Така че е имал шанс. Но сега вече няма, не мислиш ли?

— Ни най-малък — отвърнах.

Гарбър не отговори.

— Колко време е щял да остане тук?

— Трябвало е да се върне в Германия до седмица.

— Как са трите му имена?

— Кенет Робърт Креймър.

— Хващам се на бас, че знаете и рождената му дата — казах. — И мястото му на раждане.

— Е, и?

— А също и номерата на полетите и дали е седял до прозореца или до пътеката. И дали е поръчал месно или вегетарианско меню. Както и номера на стаята, която са му пазили в общежитието за командировани във Форт Ъруин.

— Какво се опитваш да ми кажеш?

— Искам да попитам защо и аз не знам всичко това?

— Откъде да го знаеш? — рече Гарбър. — Все пак аз говорих по телефона, докато ти претърсваше някаква си стая в мотел.

— Знаете ли какво? — рекох аз. — Всеки път, когато пътувам за някъде, мъкна със себе си цяла пачка самолетни билети, пътни листове, хотелски резервации и тъй нататък, а когато се връщам от чужбина, нося паспорт. А пък ако отивам на конференция, ще имам и куфарче, в което да разнасям всичко това, плюс още цял куп боклуци.

— Какво искаш да кажеш?

— Искам да кажа, че от стаята в мотела липсват неща. Билети, резервации, паспорт, програма за пътуването. С две думи: всичко, което човек обикновено си носи в едно куфарче.

Гарбър не отговори.

— Креймър имаше голям куфар — продължих аз. — Платнен, зелен, с кожени ремъци. Обзалагам се десет към едно, че е имал и малко куфарче от същия материал и цвят. Предполагам, че жена му ги е избрала в комплект. Може би по каталог. Като коледен подарък преди десетина години.

— И куфарчето го нямаше?

— Много е вероятно да е държал в него и портфейла си, щом е бил с парадна униформа. С толкова лентички от ордени и медали, вътрешният му джоб сигурно е бил сплескан.

— Е, и?

— Мисля, че проститутката е видяла къде си слага портфейла, когато й е плащал. После двамата се захващат за работа, той хвърля топа, докато е отгоре й, а тя решава да изкара още някой и друг лесен долар. Мисля, че тя му е задигнала куфарчето.

Известно време Гарбър не каза нищо.

— Дали от това произтича проблем? — запита накрая той.

— Зависи какво е имало в куфарчето — отвърнах аз.

2

Затворих телефона и забелязах листчето, което сержантката бе поставила на бюрото ми: Брат Ви се обади. Не остави съобщение. Сгънах го на две и го пуснах в боклука. После отидох в стаята си и поспах три часа. Събудих се петнайсет минути след зазоряване. Малко преди изгрев вече бях отново в мотела. На дневна светлина кварталът не изглеждаше кой знае колко по-привлекателен. На километри наоколо имаше само изоставени, потискащи сгради. И пълна тишина. Никой и нищо не помръдваше. Първата сутрин след Нова година е може би най-спокойното време в което и да било населено място по света. Шосето беше пусто. И в двете посоки не се виждаха никакви коли.

Закусвалнята до бензиностанцията беше отворена, но празна. На рецепцията на мотела нямаше никой. Тръгнах покрай редицата стаи и стигнах до предпоследната. До стаята на Креймър. Вратата беше заключена. Застанах с гръб към нея и се опитах да си представя, че съм проститутка, чийто клиент току-що е умрял. Избутала съм го встрани, облякла съм се набързо, грабнала съм куфарчето му и сега се опитвам да го отмъкна. Какво бих направила? Самото куфарче не ме интересува. Искам парите в портфейла, може би и картата „Америкън Експрес“, следователно ще го преровя, ще грабна парите и картата, а куфарчето ще изхвърля начаса. Но къде щях да направя това?

Най-добре би било в самата стая. По една или друга причина обаче не го правя. Може да съм изпаднала в паника. Може да съм в шок, обхваната от смъртна уплаха, и единствената ми цел е да се махна по-бързо. Та ако не в стаята, къде другаде? Погледът ми се спря върху стриптийз бара насреща. Може би като проститутка и без това ще отида натам. Може би там ми е работното място. Само че едва ли мога да се появя в бара с куфарче в ръка. Колежките ми ще забележат, понеже и без това имам голяма ръчна чанта. Проститутките винаги са с големи чанти. Имат твърде много реквизит, който разнасят със себе си. Презервативи, разни лосиони за масаж, евентуално пистолет или сгъваем нож, понякога дори машинка за вземане на отпечатъци от кредитна карта. По това най-лесно се познава една проститутка. Просто се оглеждате за жена, облечена така, сякаш отива на бал, а чантата й голяма и издута, като да е тръгнала на излет.

Погледнах наляво. Може би ще свия зад мотела. Отзад ще е по-спокойно. Наистина, всички прозорци гледаха нататък, но пък е било нощ и е можело да се очаква, че завесите ще са спуснати. Така че аз завих вляво и пак вляво и се озовах в нещо като правоъгълен заден двор срещу прозорците на стаите, широк пет-шест метра и покрит с изсъхнали буренаци. Представих си, че крача бързо, после се спирам в най-тъмната сянка и огшпом ровя из куфарчето. Намирам каквото търся и захвърлям куфарчето в мрака. Можех като нищо да го запокитя на десетина метра.

Застанах където би могла да е стояла проститутката и мислено очертах една четвърт от кръга. Това се равняваше на около петнайсет квадратни метра, които трябваше да огледам педя по педя. Земята беше камениста и почти замръзнала през нощта. Намерих какво ли не. Боклук, игли от спринцовки, свити от станиол лули за пушене на крек, тас от джанта на буик, колелце от скейтборд. Но не и куфарче.

В дъното на двора имаше дървена ограда. Беше висока около метър и осемдесет. Набрах се на ръце и погледнах оттатък. Зад оградата имаше още един буренясал каменист правоъгълник. Също без куфарче в него. Прескочих оградата и продължих да крача, докато не излязох от задната страна на рецепцията. Имаше прозорче от грапаво стъкло, вероятно на тоалетната за персонала. Под прозорчето на ниска купчина бяха натрупани дузина бракувани климатици, всичките ръждясали. Сигурно се въргаляха на това място с години. Отново свих вляво и излязох на буренясала чакълена площадка с контейнер за боклук по средата. Отворих капака. Беше три четвърти пълен. Но куфарче нямаше.

Пресякох улицата, преминах през пустия паркинг и спрях пред бара. Беше притихнал и заключен. Неоновите надписи бяха угасени, нагънатите им стъклени тръбички изглеждаха мъртви и изстинали. Барът имаше отделен контейнер за боклук, поставен отпред на паркинга, близо до стената. Приличаше на паркирана кола. И в него нямаше куфарче.

Надникнах в закусвалнята. Беше все така празна. Огледах пода около масите и пейките в сепаретата. Надникнах и в преградката зад касовия апарат. Там имаше кашон с два-три изоставени чадъра. Но никакво куфарче. Влязох в дамската тоалетна. Дами нямаше. Куфарче също.

Погледнах часовника си и се върнах в бара. Трябваше да задам някому няколко въпроса. Но до отварянето на заведението оставаха цели осем часа. Обърнах се и през улицата погледнах към мотела. На рецепцията все така нямаше никого. Реших да се върна в хъмъра. Тъкмо тогава по радиото се разнесе команда 10–17. Връщай се в базата. Потвърдих, запалих големия дизелов двигател и подкарах право към Форт Бърд. По шосето нямаше движение и стигнах за по-малко от четирийсет минути. Червената кола на Креймър беше на паркинга. Зад бюрото пред кабинета, който не беше мой, седеше нов човек. Ефрейтор. Дневната смяна. Дребен, мургав човек, с вид на луизианец. Със сигурност имаше френска кръв. Хората с френска кръв ги познавам отдалеч.

— Брат ви отново се обади — каза той.

— Каза ли нещо?

— Не каза.

— Че защо това десет-седемнайсет?

— Полковник Гарбър поиска десет-деветнайсет.

Усмихнах се. В армията човек може да прекара целия си живот, без да каже нещо повече от 10-това или 10-онова. Понякога ми се струваше, че и аз правя така. Десет-деветнайсет е искане за връзка по телефона или по радиостанцията. Не толкова сериозно, колкото десет-шестнайсет, т.е. връзка по обезопасена фиксирана телефонна линия. Полковник Гарбър поиска 10–19 означава чисто и просто: Гарбър каза да му се обадиш. Някои части на военната полиция постепенно свикваха да говорят и английски, но тази във Форт Бърд очевидно отлагаше момента.

Влязох в чуждия кабинет и първото нещо, което видях, беше куфарът на Креймър, подпрян на стената; отстрани имаше кашонче с обувките, фуражката и бельото му. Униформата си беше все така на трите закачалки. Бяха поставени една до друга в шкафа за дрехи. Седнах зад чуждото бюро и набрах номера на Гарбър. Докато слушах мъркащия сигнал, се запитах какво ли иска от мен брат ми. Чудех се как е успял да ме открие. Та само допреди шейсет часа аз бях още в Панама. А преди това — къде ли не по света. Явно беше положил сериозни усилия да ме издири. Значи важно му е било. Взех молив и написах Джо върху листче хартия. После го подчертах с две линии.

— Да? — чух в ухото си гласа на Лион Гарбър.

— Тук е Ричър — казах аз. Погледнах часовника на стената. Показваше малко след девет сутринта. Самолетът на Креймър за „Ел Ей Интърнашънъл“ тъкмо бе излетял.

— Инфаркт е било — каза Гарбър. — Няма съмнение.

— В „Уолтър Рийд“ са пипали доста бързо.

— Все пак беше генерал.

— Но със слабо сърце.

— Със слаби артерии всъщност. Тежка артериосклероза, довела до фатална фибрилация на миокарда. Така поне казват от болницата. И аз им вярвам. Сигурно е станало в момента, когато курвата си е свалила сутиена.

— Не е носил със себе си никакви таблетки за сърце.

— Може сам да не си е знаел диагнозата. Със сърцето е така, до един момент нищо ти няма, после изведнъж вземеш, че се гътнеш. Във всеки случай няма грешка. Дори да е възможно фибрилация да се симулира с токов удар, няма как да се симулират четирийсет години плаки в артериите.

— Има ли основание да се тревожим за външна намеса?

— КГБ би могло да има интерес — отвърна Гарбър. — Креймър и неговите танкове са най-голямата тактическа заплаха за Червената армия в Европа.

— Тъкмо сега Червената армия си има други проблеми.

— Все още е рано да се каже дали е временно или завинаги.

Не отговорих. По линията настана тишина.

— Няма да допусна който и да било друг да си навира носа в тази история — рече Гарбър. — Заради особените обстоятелства. Нали разбираш?

— Е, и?

— Ще трябва ти да се заемеш с вдовицата — продължи Гарбър.

— Аз? Че тя не е ли в Германия?

— Във Вирджиния си е. За празниците. Имат там къща.

Той ми продиктува адреса и аз го записах на същото листче хартия, където бях подчертал два пъти Джо.

— Има ли някой при нея?

— Нямат деца. Значи сигурно е сама.

— Добре — рекох аз.

— Тя още не знае — каза Гарбър. — Доста време ми отне да я издиря.

— Да водя ли свещеник?

— Той не е загинал в бой. Можеш да вземеш някоя жена. Може мисис Креймър да е от онези, дето обичат да се прегръщат.

— Добре.

— Спести й подробностите, разбира се. Пътувал е за Форт Ъруин, и толкова. Починал е в крайпътен хотел. Това ще е официалната информация. Засега само ти и аз знаем повече и смятам така да си остане и занапред. Предполагам, че ще се наложи да посветиш спътницата си. Мисис Креймър може да я разпитва, та трябва да сте в синхрон. Какво мислиш за местната полиция? Дали оттам ще изтече нещо?

— Човекът, с когото съм във връзка, е бивш морски пехотинец. Той ги разбира тия неща.

— Semper fi[1] — подхвърли Гарбър.

— Още не съм открил куфарчето — казах аз.

По линията отново настана тишина.

— Най-напред се оправи с вдовицата — рече накрая Гарбър. — После продължавай да го търсиш.

Наредих на ефрейтора от дневната смяна да премести вещите на Креймър от кабинета в личната ми стая. Държах да бъдат на сигурно място. В един момент вдовицата може би щеше да ги поиска. А в голяма база като Форт Бърд се случва да изчезнат неща, което би било доста неудобно. После отидох до офицерския клуб с надеждата да открия колеги от военната полиция, седнали на закуска или ранен обяд. Военните полицаи обикновено се държат здраво един за друг, далеч от всички останали, понеже се ползват с всеобща омраза. Открих групичка от четирима — двама мъже и две жени. Всички бяха със стандартна бойна униформа с горски десен, уставното облекло на служещите в базата. Едната от жените беше с чин капитан. Ръката й беше в гипс. Хранеше се с мъка. Сигурно нямаше да й е лесно да шофира. Другата имаше върху реверите си нашивки на лейтенант, а на табелката с името й пишеше Съмър. Изглеждаше на двайсет и пет-шест, дребничка и стройна. Кожата й беше в същия цвят като махагоновата маса, на която се хранеха.

— Лейтенант Съмър — казах аз.

— Да, сър?

— Честита Нова година.

— И на вас, сър.

— Заета ли сте днес?

— С общи задачи, сър.

— Добре, чакам ви отпред след трийсет минути. С парадна униформа, ще прегръщате вдовица.

Самият аз облякох парадна униформа, обадих се в автопарка и поръчах обикновена кола с четири врати. Нямах желание да се возя на хъмър чак до Вирджиния. Прекалено е шумен и неудобен. Един редник ми докара нов масленозелен шевролет. Подписах се за колата, закарах я пред щаба и зачаках.

Лейтенант Съмър се появи точно в средата на двайсет и осмата минута от определените й трийсет. Огледа се за миг и тръгна право към колата. Изглеждаше твърде добре. Беше ниска, наистина, но се движеше с естествена грация. Като онези модели, които са по метър и осемдесет, само че в миниатюра. Слязох от колата, оставих шофьорската врата отворена и я пресрещнах на тротоара. На куртката й имаше значка на отличник стрелец с малки висулки за карабина, малокалибрена пушка, автоматична карабина, пистолет, малокалибрен пистолет, картечница и картечен пистолет. Когато стигна до мен, тя се закова на място и уставно отдаде чест.

— Сър, лейтенант Съмър се явява по ваша заповед!

— Спокойно — казах аз. — Свободна форма на обръщение. Викай ми или Ричър, или нищо. И не ми отдавай чест. Не си падам по това.

Съмър замълча, но видимо се отпусна.

— Става — рече тя.

Отворих предната дясна врата и понечих да се кача в колата.

— Аз ли ще карам? — запита тя.

— Почти цяла нощ не съм мигнал.

— Кой е починалият?

— Генерал Креймър — казах аз. — Голяма клечка в бронетанковите войски в Европа.

Тя отново замълча за миг. После запита:

— А какво е правил тук? Ние сме пехота.

— Просто е минавал — отвърнах аз.

Съмър седна зад волана и премести седалката докрай напред. Нагласи огледалата. Аз блъснах моята седалка назад и се опитах да се наместя колкото се може по-удобно.

— Накъде? — запита тя.

— Към Грийн Вали, Вирджиния — казах. — Около четири часа път, предполагам.

— Там ли е вдовицата?

— Временно, за празниците.

— И ние първи ще й съобщим новината? Един вид: честита Нова година, госпожо, а между другото вашият съпруг току-що почина…

Кимнах.

— Блазе ни — рекох аз. Но иначе не се притеснявах особено. Генералските съпруги са железни. Те или са прекарали последните трийсет години, бутайки партньора си в живота по хлъзгавата стълбица на кариерата, или трийсет години са понасяли боклука, който им е падал в лицето, докато съпругът сам се е катерил нагоре. Така или иначе, трудно може да се намери нещо, което да ги уязви. В повечето случаи генералската съпруга е по-корава от самия генерал.

Съмър свали кепето си и го хвърли на задната седалка. Косата й беше много късо подстригана. Почти обръсната. Имаше деликатен череп и приятни скули. И гладка кожа. Харесваше ми. Караше страхотно бързо. Това поне беше очевидно. Едва бе закопчала колана си, и така даде газ на шевролета, сякаш тренираше за световната купа.

— Нещастен случай? — запита тя.

— Инфаркт — отвърнах. — Запушени артерии.

— Къде? В общежитието за командировани?

Поклатих глава.

— В скапан мотел край града. С двайсетдоларова курва, затисната под него.

— Това последното няма да го казваме на вдовицата, нали?

— Не. Нито на нея, нито на когото и да било.

— А защо е минавал оттук?

— Защото не е бил командирован във Форт Бърд. Просто е сменял самолета. Първо Франкфурт — „Дълес“, оттам Вашингтон — „Ел Ей Интърнашънъл“. Отивал е на конференция във Форт Ъруин.

— Ясно — каза тя и се умълча.

Продължавахме напред. Вече се бяхме изравнили с мотела, но бяхме доста по на запад, отивахме право към магистралата.

— Моля за разрешение да говоря свободно — обади се по едно време тя.

— Разбира се — отвърнах аз.

— Това да не е изпит?

— Защо да е изпит?

— Вие не сте ли от Сто и десета специална част?

— Да — отвърнах.

— Подала съм молба.

— За сто и десета?

— Да — отвърна тя. — Може би правите тайна оценка.

— На какво?

— На мен — отвърна тя. — Като кандидат.

— Трябваше ми жена за партньор. В случай, че вдовицата е от ония, дето обичат да ги прегръщат. Избрах те наслуки. Капитанката със счупената ръка нямаше да може да кара. Освен това, ако всеки път при оценка на кандидати чакахме да умре по някой генерал, системата щеше съвсем да зацикли.

— Сигурно е така — отвърна тя. — Но се питам дали не очаквате от мен да почна да задавам всички очевидни въпроси.

— От всеки офицер на военната полиция очаквам да задава без подканяне очевидните въпроси, независимо дали е подал молба за Сто и десета или не.

— Добре, започвам тогава. Генерал Креймър е имал двайсетчасов престой в района на Вашингтон, искал е да си начеше крастата и не е имал нищо против да си плати за удоволствието. Защо обаче му е трябвало да идва чак дотук, за да го направи? Та това са колко? Петстотин километра?

— Четиристотин и осемдесет — уточних.

— При това на другия ден е трябвало да се връща.

— Разбира се.

— Е, защо?

— Ти ми кажи — рекох аз. — А ако измислиш нещо, за което не съм се сетил, ще те препоръчам за Сто и десета.

— Не можете. Не сте ми командващ офицер.

— Може пък и да съм ти — отвърнах. — Поне за тази седмица.

— Защо изобщо сте тук? Да не се е случило нещо, за което трябва да знам?

— И аз не знам защо съм тук — отвърнах. — По заповед. Това е всичко.

— Наистина ли сте майор?

— Последния път, като проверих, бях.

— Аз пък мислех, че следователите от Сто и десета са младши офицери. С цивилни дрехи, обикновено под прикритие.

— Обикновено.

— Че защо им е трябвало да ви пращат тук, като са можели да пратят лейтенант и да го издокарат като майор?

— Уместен въпрос — отбелязах. — Сигурно един ден ще открия отговора.

— Мога ли да попитам какво гласеше заповедта?

— Временно командирован като свръзка на коменданта на Форт Бърд.

— Комендантът не е в базата — каза тя.

— Разбрах. Бил е командирован навън в същия ден, когато аз съм пристигнал. Също временно.

— Значи вие сте изпълняващ длъжността?

— Както ти казах.

— Да, но свръзка на коменданта на военната полиция не е длъжност към специалната част.

— Мога да си представям, че е — отвърнах. — Аз също започнах в редовната военна полиция, като теб.

Съмър не отговори. Шофираше, без да отделя поглед от пътя.

— Този Креймър — подхванах аз, — защо му е притрябвало да блъска хиляда километра в двете посоки? Та това са дванайсет часа път от общо двайсетте, с които е разполагал. Само за да похарчи петнайсет долара за стая и двайсет за курва?

— Какво значение има! Инфарктът си е инфаркт, нали така? Искам да кажа, стига да няма съмнения по въпроса.

Поклатих глава.

— Аутопсията е направена в „Уолтър Рийд“.

— Значи няма значение къде и как е станало.

— Куфарчето му липсва.

— Разбирам — каза тя.

Видях я, че мисли. Очите й се присвиха, долните й клепачи се повдигнаха с част от милиметъра.

— Откъде знаете, че е имал куфарче? — запита тя.

— Не знам със сигурност. Но ти чувала ли си генерал да отива на конференция без куфарче?

— Не съм — отвърна тя. — Да не смятате, че проститутката му го е отмъкнала?

Кимнах.

— Засега това е работната ми хипотеза.

— Е, търсете тогава проститутката.

— И коя е тя според теб?

Клепачите й отново се присвиха.

— Няма логика — рече тя.

Кимнах отново.

— Именно.

— Има четири възможни причини Креймър да е решил да не отсяда в района на Вашингтон. Първо, може да е пътувал с колеги и да не е искал да се излага пред тях, водейки проститутка в стаята си. Като нищо са могли да я видят в коридора или да ги чуят през стените. Затова си е измислил извинение да отседне някъде другаде. Второ, и да е пътувал сам, вероятно е бил командирован на разноски на Министерството на отбраната и се е притеснил, че от рецепцията може да видят жената и да позвънят на „Уошингтън Поуст“. Случват се понякога и такива неща. Ето защо е предпочел да иде в някаква анонимна дупка и да плати в брой. Трето, дори и да не е харчил командировъчни пари, сигурно вече го познават по лице в големите градски хотели. Още една причина да е търсил анонимност далеч извън града. И четвърто, ако сексуалните му предпочитания са били от такова естество, че да не е могъл да открие подходяща услуга в указателя на Вашингтон, той не е имал нищо против да бие пътя, за да намери онова, което търси.

— Но?

— Първите три проблема могат да се решат с едно пътуване от петнайсет-двайсет километра, дори по-малко. В никакъв случай не и петстотин. Макар да допускам, че определени сексуални вкусове не могат да бъдат удовлетворени в град като Вашингтон, не виждам как това може да стане в пущинаците на Северна Каролина. Пък и такова нещо, дори да се намери, при всички случаи ще струва значително повече от двайсет долара.

— Тогава как си обясняваш отклонението от хиляда километра?

Тя не отговори. Продължи да шофира замислено. Затворих очи и не ги отворих цели четирийсет и пет минути.

— Познавал е жената — каза внезапно Съмър.

Отворих очи.

— Откъде?

— Някои мъже си имат любимки. Може да се познават от доста време. И той да се е влюбил в нея по някакъв начин. Случва се. Може да е било нещо като любовна афера.

— Че къде може да са се срещнали?

— Ами някъде тук!

— Форт Бърд е само пехота. А той е генерал от бронетанковите войски.

— Може да са имали съвместни маневри. Трябва да се направи справка.

Замълчах. Бронетанковите войски и пехотата непрекъснато провеждат съвместни маневри. Но за целта пехотинците отиват при танкистите, а не обратното. Много по-лесно се превозва жива сила през цял континент, отколкото танкове.

— Или пък са се запознали във Форт Ъруин — продължи Съмър. — В Калифорния. Може да е работила край Ъруин, после по някаква причина да е напуснала Калифорния, но понеже й е харесвало да се навърта край военни бази, да е дошла при Форт Бърд.

— Що за проститутка може да харесва военните бази?

— Такава, която се интересува главно от пари. Което може да се каже по принцип за всички проститутки. Военните бази подпомагат по най-различни начини местната икономика.

Не отговорих.

— Или пък може тя винаги да е работила край Бърд, но да е следвала пехотата при съвместни маневри в Ъруин. Понякога такива маневри продължават по месец-два. За какво й е да си седи тук без клиентела!

— Е, какво ти се струва най-вероятно? — запитах аз.

— Запознали са се в Калифорния — отвърна тя. — Положително Креймър е служил дълги години в Ъруин, макар и с прекъсвания. После тя се е преместила в Северна Каролина, но той толкова си е падал по нея, че щом е имал път към Вашингтон, се е отбивал да я навести.

— Значи тя едва ли е предлагала някаква специална услуга, не и за двайсет долара.

— Може пък той да не е имал нужда от специални услуги.

— Какво ще кажеш да питаме вдовицата?

Съмър се усмихна.

— Може просто да я е харесвал. Или тя нарочно да се е стараела, за да я хареса. Проститутките много ги бива в тия неща. Те обичат редовните клиенти. За тях е много по-лесно, ако познават мъжа.

Отново затворих очи.

— Е? — запита Съмър. — Измислих ли нещо, за което не се бяхте сетили?

— Не — отвърнах аз.

Заспал съм още преди да пресечем щатската граница, а се събудих почти четири часа по-късно. Просто главата ми се люшна настрани и се удари в прозореца, когато Съмър взе твърде бързо отклонението за Грийн Вали.

— Извинете — каза тя. — Редно е да се проследят телефонните разговори на Креймър. Може да й се е обадил предварително, за да му е подръка, когато пристигне. Едва ли е бил толкова път, ако не е бил сигурен, че ще я намери.

— Откъде би могъл да й позвъни?

— От Германия — каза тя. — Преди отпътуването.

— По-вероятно го е направил от някоя телефонна кабина на „Дълес“. Но ние ще проверим тази работа.

— Ние?

— Можеш да ми станеш партньорка.

Тя не отговори.

— Нещо като изпит — допълних аз.

— Толкова ли е важно?

— Вероятно не. Но може и да се окаже важно. Зависи от темата на конференцията. И от материалите, които е носел във връзка с нея. Може в куфарчето му да са се намирали стратегическите планове за целия европейски театър на бойните действия. Или някакви нови тактики, оценки на пропуски, всякакви строго секретни неща.

— Червената армия скоро ще свие знамената.

Кимнах.

— Притеснявам се повече за изчервените лица на някои хора, особено ако надушат медиите. Репортер намира секретни документи на боклука край стриптийз бар, представяш ли си какъв позор!

— Може би вдовицата знае. Не е изключено да го е обсъждал с нея.

— Няма как да я попитаме — казах аз. — За нея той е умрял в съня си, завит с одеялото до брадата, и всичко си е тип-топ.

Всякакви проблеми, които могат да възникнат на този етап, си остават между теб, мен и Гарбър.

— Гарбър ли?

— Да. Ти, аз и той.

Видях я как се усмихна. Случаят беше тривиален, наистина, но да работи по него заедно с Гарбър си беше истински късмет за една кандидатка за 110-а специална част.

Грийн Вали беше китно градче с къщички в колониален стил, излезли сякаш от пощенска картичка, а домът на семейство Креймър беше старинен, добре поддържан и се намираше в един от скъпите квартали. Представляваше пищна викторианска торта с ромбоидни керемиди на покрива и множество кулички и балкончета, боядисани в бяло, всичко това разположено в средата на четири-пет декара тучна ливада и заобиколено от величествени вечнозелени дървета. Самите дървета изглеждаха, сякаш някой най-внимателно бе подбирал местата им, което вероятно си беше истина и се бе случило поне преди стотина години. Отбихме до бордюра и зачакахме в колата, оглеждайки се наоколо. Не знам какво си мислеше Съмър в момента, но аз се наслаждавах на пейзажа, който за мен беше толкова типично американски, колкото изобщо може да бъде. Имам номер на социалната си осигуровка и същия син паспорт със сребърни букви като всички останали, но ако съберем местенията и командировките на баща ми и моите собствени, едва ли ми се събира да съм живял пет години в Щатите. Така че знам основните данни за страната, като например столиците на отделните щати или колко рекорда е поставил бейзболистът Лу Гериг, а също и някои факти, които се изучават в училищата, главно за конституционните поправки и значението на битката при Антитам, но не знам например колко струва литър прясно мляко или как се ползва обществен телефон, или как изглеждат и миришат различните населени места. Така че всеки път, когато ми се удаде случай, гледам да попивам колкото се може повече. А пък къщата на семейство Креймър си струваше поливането. Имаше лек ветрец, във въздуха се носеше аромат на дим от дърва, навсякъде цареше безметежната тишина на зимен следобед. Беше едно от онези места, на които човек си пожелава да живеят дядо му и баба му, за да им ходи на гости, да събира пожълтели листа, да пие ябълково вино през есента, а на лято да дойде отново, но този път за да закачи ремаркето с лодката за големия буик комби и да запраши към близкото езеро. Мястото ми напомняше на илюстрациите в онези книжки, които ми подаряваха за Коледа в Манила, Гуам или Сеул.

Докато не влязох вътре.

— Готови ли сме? — попита Съмър.

— Разбира се — отвърнах аз. — Хайде. Да приключим с вдовицата.

Съмър беше притихнала. Бях сигурен, че го е правила и преди. Аз също, и то неведнъж. Не беше особено забавно. Тя потегли от бордюра и насочи колата към алеята за гаража. Подкара бавно към входната врата и спря на три метра от нея. Отворихме едновременно вратите, едновременно излязохме на студа и едновременно си оправихме куртките. Шапките оставихме в колата. Ако мисис Креймър ни наблюдаваше отнякъде, това щеше да е първият сигнал за тревога. Да ти се появят двама военни полицаи на вратата е лош знак, а ако са и гологлави, е още по-лош.

В случая вратата беше боядисана в благородно убито червено, а входната площадка беше остъклена. Натиснах звънеца и зачакахме. Мина време. После още. Помислих си, че няма никой. Отново натиснах звънеца. Вятърът беше студен. И по-силен, отколкото ми се бе сторило отначало.

— Трябваше да се обадим предварително — каза Съмър.

— Нямаше как — отвърнах аз. — Не мога просто да й кажа: Моля ви, бъдете си вкъщи точно след четири часа, понеже имаме да ви съобщаваме нещо важно. Твърде издайнически звучи, не мислиш ли?

— Да измина толкова път, а да няма кого да прегръщам…

— Получи се малко като кънтри песен. Остава само да кажеш, че ти се е повредил пикапът и ти е умряло кучето.

Отново натиснах звънеца. Никаква реакция.

— Да се огледаме за кола — предложи Съмър.

Намерихме и кола в затворения двоен гараж, построен отделно от къщата. Виждаше се през прозореца — „Мъркюри Гранд Маркиз“, зелен металик, дълга като презокеански кораб. Идеалното возило за съпруга на генерал-майор. Нито нова, нито стара, достатъчно луксозна, без да е убийствено скъпа, с подходящ цвят, американска до последната бурмичка.

— Мислите ли, че е нейна? — запита Съмър.

— Вероятно — отвърнах. — Предполагам, че докато Креймър е станал подполковник, са карали форд. После са се прехвърлили на мъркюри. Очаквали са да получи третата звезда, за да помислят за линкълн.

— Колко тъжно.

— Смяташ ли? Не забравяй къде е бил снощи.

— А тя къде ли е? Да не би да е излязла на разходка?

Обърнахме се, вятърът ни продуха откъм гърбовете, а някъде зад къщата се затръшна врата.

— Била е на двора — каза Съмър. — Сигурно е работила нещо в градината.

— Никой не се занимава с градината си навръх Нова година — казах аз. — Не и в това полукълбо. Сега нищо не расте.

Върнахме се до предната врата и отново натиснахме звънеца. По-добре да й дадем възможност да ни посрещне официално, както е свикнала. Но тя и този път не се появи. После отново чухме вратата зад къщата — блъскаше се безцелно на вятъра.

— Да проверим какво става — каза Съмър.

Кимнах. Една затръшваща се от само себе си врата има свой характерен звук, който може да подсказва най-различни неща.

— Да — казах. — Да проверим.

Един до друг, крачейки срещу вятъра, заобиколихме къщата. Към задната й част водеше пътечка, застлана с каменни плочи. По нея стигнахме до вратата на кухнята. Тя се отваряше навътре, като сигурно имаше пружина, която да я затваря. Вероятно въпросната пружина беше леко разхлабена, защото по-силните пориви на вятъра успяваха да открехнат вратата на около педя от касата. С отслабването на порива пружината отново надделяваше и вратата се затваряше с глух удар. Пред очите ни това се повтори три пъти. А вятърът успяваше да открехне вратата, защото ключалката беше разбита.

Самата ключалка беше доста добра, стоманена. Стоманата се бе оказала по-здрава от дървото около нея. Някой бе използвал железен лост. Бе натиснал с всичка сила, може би на два пъти, и ключалката бе устояла, но дървото около нея се бе разцепило на трески. Вратата се бе разтворила, а ключалката просто бе изпаднала от разбитото дърво и сега се търкаляше върху каменните плочи. От вратата се бе отчупило парче с формата на полумесец. Треските се бяха разпилели наоколо и вятърът ги събираше на малки купчинки.

— Ами сега? — запита Съмър.

Къщата нямаше алармена система. На рамката на вратата не се виждаха детектори и прокарани по стената жици. В най-близкия полицейски участък не дрънчаха звънци, не мигаха сигнални лампички. Нямаше начин да се познае дали лошите си бяха отишли отдавна, или още се криеха в къщата.

— Ами сега? — повтори Съмър.

Бяхме невъоръжени. Все пак отивахме на официална визита, с парадни униформи.

— Върви да покриеш предния вход — казах аз. — В случай че някой реши да бяга.

Тя се отдалечи, без да каже дума, а аз я изчаках около минута, докато заеме позиция. После блъснах вратата с лакът и влязох в кухнята. Затворих я зад себе си, облегнах се на нея, за да не се отвори, и застанах неподвижно.

Във въздуха се долавяше слаб мирис на задушени зеленчуци и сварено кафе. Кухнята беше голяма. Нито прекалено разхвърляна, нито твърде подредена. В дъното й имаше врата. Леко вдясно от мен. Беше отворена. През нея се виждаше малък триъгълник от полиран дъбов паркет. Коридор. Бавно и много предпазливо направих две-три крачки вдясно, за да изравня линията на погледа си с касата. Кухненската врата отново се затръшна зад гърба ми. От мястото, където бях застанал, се виждаше повече от коридора. Сигурно водеше чак до парадния вход. Веднага вляво имаше врата, затворена. Вероятно на трапезарията. Вдясно — друга врата, може би на нещо като кабинет. Тя беше отворена. Вътре се виждаше бюро със стол и библиотека от тъмно дърво. Предпазливо пристъпих още крачка напред.

На пода лежеше труп на жена.

3

Мъртвата имаше дълга побеляла коса. Облечена беше с бяла памучна нощница с множество плохички, бастички и бродерии. Лежеше на една страна. Краката й бяха до вратата на кабинета. И те, и ръцете й бяха разперени така, сякаш тичаше в смъртта си. Под нея, полузакрита от тялото й, се виждаше ловна пушка. От едната страна черепът й беше разбит и хлътнал. Косата й беше сплъстена от кръв и парченца мозък. Още кръв се бе разляла на локва по дъбовия паркет. Беше тъмна и лепкава.

Пристъпих напред и се спрях на крачка от нея. Клекнах и посегнах към китката й. Кожата й беше изстинала. Нямаше пулс.

Без да се изправям, се ослушах. Не се чуваше нищо. Наведох се, проточих шия и огледах главата й. Беше ударена с нещо твърдо и тежко. Един-единствен удар, но сериозен. Раната представляваше продълговата дупка, два-три сантиметра широка и близо десет дълга. Беше нанесена откъм лявата страна на черепа, леко отгоре, докато е била обърната с лице към задната част на къщата. Към кухнята. Огледах се, пуснах китката й, изправих се и влязох в кабинета. В голямата си част подът беше застлан с персийски килим. Застанах върху него и си представих, че долавям тихи, напрегнати стъпки откъм коридора, които се приближават към мен. И че още стискам в ръка железния лост, с който бях разбил вратата. И че замахвам с него в момента, когато жертвата се появява за миг пред погледа ми, минавайки покрай отворената врата.

Погледнах надолу. Върху килима имаше ивица кръв и косми. Убиецът бе избърсал лоста в него.

Нищо друго не беше пипано. Доста безлично помещение. Сякаш семейство Креймър го бяха обзавели, защото са чували, че във всяка къща трябва да има кабинет. А не защото им е трябвал. Бюрото не беше подредено за работа. По цялата му повърхност имаше снимки в сребърни рамчици. Но не толкова, колкото можеше да се очаква след дълъг брак. На една от тях познах умрелия от мотела и убитата от пода на коридора, застанали един до друг на фона на размазаните лица на президентите от Маунт Ръшмор.[2] Генерал Креймър и мисис Креймър на почивка. Той беше много по-висок от нея. Изглеждаше як и пълен с енергия. В сравнение с него тя беше миниатюрна.

На отделна снимка се виждаше сам Креймър в униформа, с една генералска звезда. Явно беше правена преди няколко години. Беше застанал на най-горното стъпало на стълбицата, готов да влезе в търбуха на транспортен самолет С–130. Снимката беше цветна. Униформата му беше зелена, корпусът на самолета — кафяв. Креймър се усмихваше и махаше с ръка. Отпътувал е, за да поеме командването като бригаден генерал, помислих си аз. Имаше и още една снимка, почти еднаква с тази, само че малко по-нова. Креймър, също застанал на най-горното стъпало на стълбицата, се обръща миг преди да влезе в самолета, и маха с ръка. Този път явно тръгваше да поеме последния си пост като генерал-майор. И на двете снимки махаше с дясната ръка. И на двете носеше в лявата същия голям платнен куфар, който бях открил в стаята му в мотела. И, най-важното, и на двете стискаше под мишница платнено куфарче, което очевидно вървеше в комплект с големия куфар.

Отново излязох в коридора. Заслушах се. Нищо. Можех да претърся къщата, но нямаше нужда. Сигурен бях, че в нея няма никой и че няма да открия нищо, което ме интересува. Така че хвърлих един последен поглед на вдовицата на Креймър. От мястото, където бях застанал, се виждаха стъпалата й. Явно не бе останала за дълго вдовица. Някъде между един и три часа. Кръвта по пода трябва да бе проляна преди половин денонощие. Но беше невъзможно да се каже със сигурност. Трябваше да се изчака, докато пристигнат докторите.

Минах обратно през кухнята, излязох навън и заобиколих къщата, за да намеря Съмър. Пратих я вътре да хвърли и тя един поглед. Така щеше да е по-бързо, отколкото да й обяснявам с думи. Тя се върна след четири минути; видимо беше спокойна и овладяна. Една точка за Съмър, помислих си аз.

— Обичате ли съвпаденията? — запита тя.

Не отговорих.

— Трябва да отидем във Вашингтон — продължи тя. — В „Уолтър Рийд“. Трябва да проверим най-внимателно данните от аутопсията на Креймър.

Не отговорих.

— При сегашните обстоятелства смъртта му автоматично става подозрителна. Искам да кажа, ако всеки отделен военнослужещ има шанс едно на петдесет хиляди да умре в даден ден, какъв е шансът и съпругата му да умре, или по-точно да бъде убита, същия ден?

— Не е било същият ден — отвърнах аз. — Дори не и същата година.

Тя кимна.

— Е, добре де. И двамата умират навръх Нова година. Единият малко преди, другият малко след. Не мога да допусна, че в „Уолтър Рийд“ снощи е имало дежурен патолог. Следователно е трябвало да повикат отнякъде. И откъде? От някое парти, разбира се.

Усмихнах се за миг.

— Значи ти искаш да отидем в „Уолтър Рийд“ и да им кажем: вижте какво, сигурни ли сте, че вашият патолог е виждал какво прави снощи? А не е бил толкова нафиркан, че да сбърка естествена смърт от инфаркт с убийство?

— Длъжни сме да проверим — каза тя. — Не обичам съвпаденията.

— Какво според теб е станало тук?

— Някой е проникнал в къщата. Мисис Креймър се събужда от шума, скача от леглото, грабва пушката, която държи подръка за всеки случай, слиза на долния етаж и тръгва право към кухнята. Храбра жена!

Кимнах. Генералските съпруги са железни.

— Но се е забавила — продължи Съмър. — Неканеният гост я е изпреварил, вече е бил в кабинета и я е нападнал отвътре. Със същия лост, с който е разбил вратата. Докато е минавала покрай него. Бил е по-висок от нея, може би с глава и половина, десняк.

Мълчах.

— Е, отиваме ли в „Уолтър Рийд“?

— Мисля, че трябва — отвърнах аз. — Веднага след като свършим тук.

От телефона, който бяхме открили на стената в кухнята, се обадихме на полицията в Грийн Вали. После и на Гарбър, за да му съобщим новината. Той ни определи среща в болницата. После зачакахме. Съмър остана да пази предната част на къщата, а аз задната. Нищо повече не се случи. Полицията пристигна след седем минути. Бяха цяла стегната колона — две патрулки, детективска кола без отличителни знаци и линейка. С включени светлини и сирени. Чухме ги от два километра. Нахлуха с оглушителен вой в алеята към гаража и чак тогава спряха сирените. Във внезапно настъпилата тишина двамата със Съмър се дръпнахме настрани и те нахълтаха в къщата. Нашата роля беше приключила. Съпругата на един генерал е цивилно лице, а се намирахме и под цивилна юрисдикция. Обикновено не бих се съобразявал с такива формалности, но огледът на мястото вече ми бе казал всичко, което имах нужда да знам. Така че бях готов да се отдръпна и да си заслужа точки за добро поведение, като я карам по правилата. А въпросните точки можеха да ми свършат работа по-късно.

В продължение на двайсет безкрайни минути един патрулен полицай стоя да ни пази, докато другите ровеха из къщата. После при нас дойде детектив с костюм, за да вземе показания. Разправихме му за инфаркта на Креймър, за задачата ни да утешаваме вдовицата, за блъскащата се от вятъра врата. Казваше се Кларк и не оспори нищо от онова, което му казвахме. Проблемът му беше другаде. Подобно на Съмър, и той не харесваше факта, че двамата Креймърови са умрели на стотици километри един от друг в една и съща нощ; подобно на Съмър, и той не обичаше съвпаденията. Дожаля ми за Рик Стоктън, заместник-шефа на полицията в онова градче в Северна Каролина. В новата светлина решението му да ме остави да му измъкна трупа на Креймър нямаше да изглежда толкова уместно. По този начин половината от загадката беше преминала в ръцете на военните. Това нямаше как да не предизвика конфликт.

Дадохме на Кларк номера на телефона, на който можеше да ни намери във Форт Бърд, и се върнахме при колата. Пресметнах, че Вашингтон е на около сто и десет-петнайсет километра, значи още час и десет минути. Може би по-малко, ако караше Съмър. Тя потегли, излезе на магистралата и така настъпи газта, че шевролетът започна да се тресе от скоростта.

— Видях куфарчето на снимките — каза тя. — А вие?

— И аз — отвърнах.

— Не се ли разстройвате при вида на умрели хора?

— Не — отвърнах.

— Защо?

— Не знам. А ти?

— Малко.

Замълчах.

— Смятате, че е съвпадение ли? — запита тя.

— Не — отвърнах. — Не вярвам в съвпаденията.

— Значи според вас аутопсията е пропуснала нещо?

— Не — отвърнах. — Смятам, че резултатите от аутопсията най-вероятно са верни.

— Защо тогава отиваме във Вашингтон?

— Защото искам да се извиня на патолога. Аз го накиснах в тая каша, като му пратих трупа на Креймър. Сега цял месец няма да се отърве от цивилни полицаи, които ще му лазят по нервите. Сигурно е бесен.

Патологът се оказа патоложка. При това беше толкова ведра и слънчева жена, че се усъмних дали изобщо нещо може да я вбеси. Срещнахме се във фоайето на военномедицинския институт „Уолтър Рийд“, точно в четири следобед на първи януари, Нова година. Помещението приличаше на всяко друго болнично фоайе. От тавана висеше празнична украса, която вече имаше леко унил вид. Гарбър беше пристигнал преди нас и седеше на пластмасов стол. Беше дребен и столът не му беше неудобен. Но когато дойдохме, запази мълчание. Не се представи на Съмър. Тя застана права до него, а аз се облегнах на стената. Патоложката стоеше срещу нас, стиснала книжата в ръка, сякаш се готвеше да произнася лекция пред любознателни студенти. На табелката с името й пишеше Сам Макгауън; беше дребна, мургава, енергична и делова.

— Генерал Креймър е починал от естествена смърт — обяви тя. — От инфаркт, получен снощи между единайсет и дванайсет часа. Няма никакво съмнение. Готова съм да се подложа на служебна проверка, ако държите, но би било чиста загуба на време. Токсикологичната му картина е напълно чиста. Данните за вентрикуларна фибрилация са неоспорими, артериалната плака е чудовищна. Така че, от гледна точка на съдебномедицинската експертиза, единственият въпрос е дали по съвпадение някой не е симулирал с токов удар фибрилация у мъж, който и без това със сигурност е щял да я получи след броени минути или часове, или дни, или седмици.

— Как би могло да се направи това? — запита Съмър.

Макгауън вдигна рамене.

— Голяма повърхност от кожата на тялото трябва да е мокра. По принцип жертвата би трябвало да лежи във вана.

И тогава, ако се пусне електрически ток във водата, може да се получи фибрилация, без да останат следи от изгаряне. Но починалият не е намерен във вана и по нищо не личи да е бил наскоро преди това.

— А ако кожата не е мокра?

— Тогава щеше да има следи от изгаряне. А не видях такива, макар че огледах с лупа всеки квадратен сантиметър от тялото му. Никакви изгаряния, никакви подкожни следи, нищо.

— А дали е възможно да е умрял от шок, изненада или страх?

Макгауън отново вдигна рамене.

— Възможно е, но ние все пак знаем какво е вършил, нали? Внезапната сексуална възбуда е класически причинител на инфаркти.

Никой не отговори.

— Естествена смърт, момчета. Просто един добър стар инфаркт. Покажете го на който и патолог на света си искате, и той ще ви го потвърди сто процента. Гарантирам.

— Е, добре — рече Гарбър. — Благодаря, докторе.

— Искам да ви се извиня — казах аз. — Ще ви се наложи да повтаряте всичко това пред поне две дузини цивилни полицаи през следващите две седмици.

Тя се усмихна.

— Ще отпечатам официално комюнике.

После ни огледа един по един, да не би да имаме още въпроси. Нямахме, така че тя ни се усмихна още веднъж, после се шмугна през някаква врата и изчезна. Пружината изсъска, вратата се затвори зад гърба й, празничната украса по тавана изшумоля за миг от въздушното течение, после всичко утихна.

Известно време никой от нас не продумваше.

— Е — каза накрая Гарбър, — това е положението. Няма никакви съмнения по отношение на самия Креймър, а съпругата му е грижа на гражданската полиция. Случаят е извън нашите правомощия.

— Вие познавахте ли Креймър? — запитах аз.

Гарбър поклати глава.

— Само по славата, която му се носеше.

— И каква е тя?

— Арогантен тип. В края на краищата беше от бронетанковите войски. Танкът „Ейбрамс“ е най-хубавата играчка в цялата армия. Тия приятели са господари на света и го знаят.

— Разбрахте ли нещо за съпругата му?

Той направи гримаса.

— Седяла си все у дома, във Вирджиния, доколкото чувам. Била богата, от стар местен род. Искам да кажа, тя си е изпълнила дълга, живяла е из базите в Германия, но като се направи сметка, не й се събира кой знае колко време там. Ето например сега от Дванайсети корпус ми казаха, че си била вкъщи за празниците, в което няма нищо лошо, но истината е, че си е дошла още за Деня на благодарността, а щяла да се върне в Германия чак през април. Така че Креймърови не са били особено близки, както и да го погледнеш. Не са имали нито деца, нито някакви общи интереси.

— Това може би обяснява проститутката — казах аз. — Ако са живеели напълно разделени…

— Предполагам — рече Гарбър. — Имам чувството, че бракът им е бил повече за пред хората, отколкото истински, нали разбираш?

— Как се казва тя? — запита Съмър.

Гарбър се обърна и я изгледа.

— Мисис Креймър — отвърна той. — Повече не ни е нужно да знаем.

Съмър извърна глава.

— С кого е пътувал Креймър за Форт Ъруин? — запитах аз.

— С двама от своите — отвърна Гарбър. — Един бригаден генерал и един полковник, Васел и Кумър. Истински триумвират. Креймър, Васел и Кумър. Корпоративното лице на бронетанковите войски.

Той стана и се протегна.

— Започнете от полунощ — казах му аз — и ми разкажете всичко, което знаете.

— Защо?

— Защото не обичам съвпаденията. Вие също.

— Нищо особено не съм правил.

— Всеки е правил по нещо — рекох аз. — Освен Креймър.

Той ме изгледа.

— Гледах по телевизията как пада кълбото на Таймс Скуеър — каза той. — После си налях още едно. Целунах дъщеря си. Тая нощ целувах доста хора, доколкото си спомням. След това всички пяхме „За старото приятелство“.

— И после?

— После ми се обадиха от службата. Казаха, че случайно били дочули, че някъде в Северна Каролина е открит мъртъв генерал с две звезди. И че дежурният от военната полиция във Форт Бърд не искал да се занимае със случая. Така че позвъних в Бърд и попаднах на теб.

— И после?

— Ти все пак се нави да си свършиш работата, а аз позвъних на градската полиция и от тях получих името на Креймър. Проверих го в списъците на командния състав и открих, че е от Дванайсети корпус. Така че се обадих в Германия и ги уведомих за смъртта му, като им спестих подробностите. Но това вече ти го разправих.

— И после?

— После нищо. Зачаках да докладваш.

— Е, добре — рекох аз.

— Добре какво?

— Добре, сър.

— Глупости! — сопна се той. — Какво мислиш?

— Мисля за куфарчето — отвърнах аз. — Още не съм го открил.

— Продължавай да го търсиш тогава — каза той. — Докато аз търся Васел и Кумър. Те могат да знаят дали в него не е имало нещо, за което си струва да се притесняваме.

— Не сте ли ги открили още?

Той поклати глава.

— Не. Напуснали са хотела, но не са излетели за Калифорния. И като че ли никой не знае къде са.

Гарбър се врътна и пое обратно за града, а двамата със Съмър се качихме на колата и продължихме на юг. Беше студено, а освен това се стъмваше. Предложих да шофирам аз, но Съмър не даваше да се издума. Сякаш карането на автомобил беше основното й хоби.

— Полковник Гарбър изглеждаше напрегнат — каза тя. Гласът й звучеше разочаровано, като на актриса, която се е представила зле на прослушване.

— Беше гузен — отвърнах аз.

— Защо?

— Защото е убил мисис Креймър.

Тя ме изгледа. Колата се движеше с около сто и четирийсет километра в час, а тя седеше зад волана, извърнала глава настрани, и ме гледаше.

— Фигуративно казано — поясних аз.

— Как?

— Не е никакво съвпадение.

— Но онази докторка твърди друго.

— Онази докторка каза само, че Креймър е умрял от естествена смърт. Ала нещо в случилото се е направило мисис Креймър жертва на убийство. Като виновен за това е Гарбър. Понеже е уведомил Дванайсети корпус. Той е разгласил новината и след два часа вдовицата също е била мъртва.

— Какво става тук всъщност?

— Нямам никаква представа.

— А ония двамата, Васел и Кумър? — запита тя. — Нали са били тройка? Сега Креймър е мъртъв, жена му също, а другите двама са изчезнали.

— Чу какво каза човекът. Случаят е извън нашите правомощия.

— И ти не смяташ да направиш нищо повече?

— Напротив. Смятам да издиря една проститутка.

По най-прекия възможен път тръгнахме обратно към мотела и стриптийз бара. Не че имахме голям избор от маршрути. Първо по околовръстното шосе на Вашингтон, оттам по междущатска магистрала 95. Движението беше рехаво. Все още беше първи януари. През прозорците на колата светът изглеждаше студен, мрачен и сънлив. Смрачаваше се и навсякъде се запалваха светлини. Съмър караше толкова бързо, колкото й стигаше куражът, а той явно не й липсваше. Разстоянието, което Креймър бе изминал за шест часа, ние щяхме да изгълтаме за по-малко от пет. Още в началото спряхме да налеем бензин и си купихме стари сандвичи, правени през изминалата календарна година, които изядохме в движение. После в течение на двайсет минути наблюдавах Съмър. Имаше малки, добре поддържани ръце. Беше ги поставила от двете страни на волана, без да го стиска. Не мигаше често. Устните й бяха полуразтворени и всяка минута прокарваше език по зъбите си.

— Кажи нещо — рекох аз.

— Какво по-точно?

— Каквото искаш. Разправи ми за себе си.

— Защо?

— Защото съм уморен — отвърнах. — Така няма да заспя.

— Няма да ти е интересно.

— Нищо, опитай.

Тя сви рамене и започна от самото начало, което се оказа някъде край Бърмингам, щата Алабама, в средата на шейсетте. Не че се оплакваше, но нещо в тона й ми подсказа, че дори навремето си е давала сметка, че едно дете може да извади и по-добър късмет, отколкото да се роди черно и бедно, и то в Алабама през ония години. Имала много братя и сестри. От малка си била все такава дребничка, но гъвкава и подвижна, та решила в училище да се занимава с гимнастика и танци като начин да привлече вниманието на околните. Била любознателна, четяла много и след време събрала достатъчен брой малки стипендии, за да напусне щата и се запише в колеж в Джорджия. Междувременно подала молба в корпуса за обучение на запасни офицери и когато през втората година на следването й стипендиите пресъхнали, военните поели по-нататъшната й издръжка срещу договор за пет години бъдеща служба. Вече била някъде по средата на този срок. Била завършила с пълно отличие школата на военната полиция. По всичко личеше, че се чувства добре. Америка вече от четирийсет години имаше напълно интегрирана армия, която според Съмър беше най-толерантното към цветнокожи и малцинства място на света. Ала независимо от това беше леко обезпокоена относно напредъка в кариерата си. Останах с впечатление, че за нея кандидатстването за 110-а специална част беше въпрос на живот и смърт. Ако я приемеха, щеше да остане във войската завинаги, като мен. Ако ли пък се провалеше, след петата година трябваше да напусне.

— Сега ти ми разкажи за себе си — каза тя.

— За мен ли? — попитах аз. Моят живот не приличаше по нищо на нейния. Аз се бях родил различен по цвят и пол, по география и семейна среда. — Роден съм в Берлин. По онова време са държали родилките в болницата по седем дни, така че съм постъпил в армията на една седмица. Израсъл съм по всякакви бази, каквито можеш да си представиш. Завърших „Уест Пойнт“. Все още съм в армията. И смятам да остана завинаги. Това е всичко всъщност.

— Имаш ли семейство?

Сетих се за бележката от моята сержантка: Брат Ви се обади. Не остави съобщение.

— Имам майка и брат — отвърнах.

— Бил ли си женен някога?

— Не. А ти?

— Не — отвърна тя. — А имаш ли си гадже?

— В момента не.

— И аз така.

Изминахме в мълчание един километър. После още един.

— Представяш ли си живота извън казармата? — запита по едно време тя.

— Има ли такъв?

— Аз самата пораснах в цивилния свят. Може скоро пак да се върна там.

— Вие, цивилните, сте загадка за мен — рекох аз.

Съмър паркира пред стаята на Креймър. Дадох си труд да пресметна, че от разговора ни с Гарбър в „Уолтър Рийд“ бяха минали по-малко от пет часа. Тя изглеждаше доволна от постигнатата средна скорост. Загаси двигателя и се усмихна.

— Аз ще поема бара — казах. — А ти поговори с хлапака на рецепцията. Прави се на доброто ченге. Не забравяй да му кажеш, че лошото идва веднага след теб.

Излязохме едновременно на студа и тъмнината. Пак беше паднала мъгла. Уличните лампи я пробиваха с мъка. Бях схванат от пътуването и останал без въздух. Протегнах се и се прозях, после поправих куртката си; в това време Съмър вече завиваше покрай автомата за кока-кола. Кожата й за момент се освети в червено от неоновия надпис. Пресякох пътя и закрачих към бара.

Паркингът беше пълен като предишната вечер. Около сградата беше задръстено от коли и пикапи. Вентилаторите работеха с пълна сила. Във въздуха отвън се носеше цигарен дим и миризма на бира. Музиката гърмеше. Неонът сияеше.

Дръпнах вратата и влязох. Същата кипяща тълпа изпълваше помещението, същите прожектори кръстосваха лъчи над главите на хората. Голата жена на подиума беше друга, но затова пък полуосветеният тип с гръден кош като петролен варел си беше на мястото зад касовия апарат. Не виждах лицето му, но бях сигурен, че оглежда реверите ми. Докато Креймър носеше вензелите на бронетанковите войски — кръстосани саби с устремно нападащ танк отгоре, аз имах два кръстосани револвера, златисти и лъскави — отличителния знак на военната полиция. Това едва ли щеше да ми спечели бърза популярност, особено на такова място.

— Има куверт — каза човекът зад касовия апарат.

Гласът му едва се чуваше през тътена.

— Колко? — запитах.

— Сто долара.

— Не ти вярвам.

— Е, добре, двеста.

— Много смешно!

— Тук не си падаме по ченгетата.

— Не мога да си представя защо.

— Погледни ме.

Погледнах го. От него не се виждаше почти нищо. Лъчът на прожектора осветяваше само голям корем, широк гръден кош и две къси дебели ръце от лактите надолу. И две китки с форма и големина на замразени пилета, с тежки сребърни пръстени върху повечето пръсти. Но раменете и лицето бяха скрити в плътна сянка над светлото петно. Сякаш някой му бе спуснал завеса до средата. Разговарях с човек, когото не виждах.

— Не си добре дошъл тук.

— Ще го преживея. Не съм прекалено чувствителен.

— Не слушаш внимателно. Това е моят бар и аз не те искам в него.

— Няма да се бавя.

— Разкарай се моментално.

— Няма.

— Я ме погледни!

Той се наведе напред, в лъча на прожектора. Бавно. Светлото петно постепенно се издигна нагоре по гръдния му кош. По шията. Стигна до лицето му. Беше неописуемо лице. Човекът явно се бе родил грозен, но сега лицето му беше просто кошмарно. Цялото покрито с белези. Приличаше на решето. Дълбоки, белезникави, стари белези. Носът му беше размазван безброй пъти и всеки път наместван, но само донякъде. И веждите му бяха насечени от белези. Изпод тях ме гледаха две малки оченца. Беше на около четирийсет. Някъде към метър и седемдесет и пет, около сто и четирийсет килограма. Приличаше на гладиатор, останал по чудо жив след двайсет години, прекарани в катакомбите.

Усмихнах се.

— Мислиш си, че номерът с лицето ще ме впечатли, а? С това театрално осветление и тъй нататък.

— Би трябвало да ти говори нещо.

— Говори ми, че си загубил доста битки. Ако толкова държиш да загубиш още една, нямам нищо против.

Той не отговори.

— Мога да забраня на целия личен състав на Форт Бърд да посещава тая дупка. Ще видим как ще ти се отрази на печалбите.

Той мълчеше.

— Но няма да го направя. Не виждам причина да наказвам моите момчета заради някакъв си гадняр.

Той продължаваше да мълчи.

— Така че мисля просто да не ти обръщам внимание.

Той се дръпна назад. Сянката отново се спусна върху лицето му като завеса.

— Ще се видим пак — прозвуча гласът му от мрака. — Все някога някъде. Не се съмнявай. Гарантирам ти го. Можеш да разчиташ.

— Е, сега вече ме уплаши — казах аз. После се извърнах и се смесих с тълпата. Бавно и с мъка си запроправях път към центъра на помещението. Сградата се оказа много по-голяма, отколкото ми се беше сторила отвън. Беше широка и квадратна, но ниска, изпълнена с хора и шум. Имаше десетина сепарета. Навсякъде високоговорители. Ярки светлини. Тътнеща, пулсираща музика. Беше пълно с цивилни. А и с военни също. Различавах ги по прическите. И по дрехите. Военнослужещите винаги се обличат по характерен начин, когато са свободни от наряд. Целта е да се слеят с останалите, но не успяват. Все са едни такива спретнати и малко старомодни. Освен това всички ме заглеждаха, докато минавах покрай тях. Не мога да кажа, че ми се радваха особено. Търсех сержант. Оглеждах се за издайническите бръчици в ъглите на очите. Видях четирима възможни кандидати, насядали на около два метра от главната сцена. Още щом ме забелязаха, тримата моментално извърнаха глави. Четвъртият също понечи да се направи на ударен, но след кратко колебание се обърна с лице към мен. Сякаш усети, че ще избера него. Беше среден на ръст, мускулест, може би с пет години по-възрастен от мен. Вероятно от специалните части. В Бърд имаше много такива, а той беше типичен екземпляр. Явно се забавляваше. Виждаше се с просто око. Беше широко ухилен, в ръката си държеше бутилка. Студена бира, добре изпотена. Повдигна я, сякаш ми казваше наздраве. Или ме канеше да се приближа към него. Така че аз се приближих, наведох се и го заговорих.

— Разправи наоколо за мен — казах. — Тук съм неофициално. Без връзка с теб и хората ти. За нещо съвсем различно.

— Като например? — запита той.

— Загубена вещ — рекох. — Нищо важно, спокойно.

Сержантът си замълча.

— От специалните ли си?

Той кимна.

— Загубена вещ, а?

— Няма страшно — рекох. — Просто е изчезнало нещо от отсрещния мотел.

Той помисли за момент, после отново вдигна бутилката и я чукна там, където би била моята, ако я имах. Явен знак, че ме приема за свой. Нещо като пантомима сред какофонията. Но това не попречи на група мъже да станат от местата си и да си запроправят път към изхода. За две минути, откакто се бях появил, около двайсетина войници напуснаха заведението. Такова е въздействието на военния полицай върху редовия пехотинец. Нищо чудно, че оня приятел с лицето не ме искаше в бара си.

До мен се приближи келнерка. Беше в черна тениска с деколте на десетина сантиметра под шията и черни шорти, смъкнати на десетина сантиметра под кръста. И с черни обувки с много високи токове. Нищо друго. Застана срещу мен и мълчаливо зачака да си поръчам нещо. Поисках бутилка „Бъдуайзър“, за която заплатих около осем пъти повече, отколкото в магазина. Отпих един-два пъти и тръгнах да търся проститутките.

Те ме намериха първи. Сигурно много държаха да ме разкарат нанякъде, преди и последният им клиент да е напуснал заведението. Преди моето присъствие да им е съсипало бизнеса. Две се запътиха едновременно към мен от различни посоки. Едната беше платинена блондинка. Другата — брюнетка. И двете бяха с впити къси роклички от евтина материя, в която проблясваха синтетични нишки. Блондинката изпревари брюнетката и с жест я отпрати встрани. Продължи да крачи към мен като в паници върху гротескните си дебели подметки от прозрачна пластмаса. Брюнетката направи остър завой и се насочи към сержанта от специалните части, с когото бях разговарял преди малко. Той я отпрати с жест на искрено презрение. Блондинката продължи неотклонно курса си, дойде до мен и се облегна на ръката ми. Изправи се на пръсти и протегна шия, докато усетих дъха й в ухото си.

— Честита Нова година — каза тя.

— Благодаря, подобно — отвърнах.

— Не съм те виждала преди — отбеляза тя, сякаш това беше единственият пропуск в живота й. Нямаше местен акцент. Не беше от Северна или Южна Каролина. Нито от Калифорния. По-вероятно от Джорджия или Алабама. — Нов ли си по тия места? — запита тя, като повиши глас да надвика музиката.

Усмихнах се. Бях ходил в повече бардаци, отколкото можех или исках да си спомня. С военните полицаи е така. И мога да кажа, че както всички бардаци си приличат, така и всеки е различен сам за себе си. С различни правила. Но въпросът „Нов ли си по тия места?“ е стандартното встъпление във всички. Покана към мен да започна да се пазаря. А за нея — защита срещу евентуални обвинения в скланяне на клиент.

— Как вървят цените? — запитах аз.

Тя се усмихна свенливо, сякаш никой никога преди не й бе задавал този въпрос. После каза, че мога да я гледам на сцената срещу бакшиши от по един долар или срещу десет за индивидуална програма в отделна стая. Обясни ми, че индивидуалната програма може да включва пипане, като сякаш за илюстрация на думите си ми пусна ръка между бедрата.

Ясно ми беше как един мъж може да се изкуши. Дамата беше готина. Едва ли имаше повече от двайсет. Ако не се брояха очите й. Имаше очи на петдесетгодишна.

— А нещо допълнително? — запитах аз. — Има ли къде да отидем наблизо?

— За това ще се разберем по време на индивидуалната програма.

Тя ме хвана за ръка, минахме покрай вратата на гримьорната и през една плюшена завеса влязохме в полутъмна стая зад сцената. Стаята беше доста просторна, около девет на шест метра, с канапета покрай стените. Оказа се, че програмата не е чак толкова индивидуална, защото освен мен там имаше още шестима мъже, всеки с по една гола жена в скута. Блондинката ме заведе до едно свободно място и ми направи знак да седна. Изчака, докато извадих портфейла си и й платих десетте долара. След това се уви около мен толкова плътно, че не ми остави много възможност за движение, освен да сложа ръка на бедрото й. Кожата й беше топла и гладка.

— И тъй, къде можем да идем? — запитах.

— Много бързаш — каза тя. Намести се на коленете ми и дръпна роклята нагоре до хълбоците си. Отдолу нямаше нищо.

— Откъде си? — попитах я.

— От Атланта — отвърна тя.

— Как си казваш?

— Син[3] — отвърна тя.

Сигурно беше професионалното й прозвище.

— А ти? — запита тя.

— Ричър — отговорих. Нямаше смисъл да си измислям имена. Връщах се от посещение при вдовица, бях още с парадна униформа, табелката с името ми беше върху капачето на десния джоб — голяма и набиваща се на очи.

— Хубаво име — промърмори машинално тя. Положително го казваше на всеки. Квазимодо, Хитлер, Сталин, Пол Пот — хубаво име. Вдигна ръка и започна с горното копче на куртката ми. Разкопча я додолу. Положи длан със събрани пръсти върху гърдите ми, между вратовръзката и ризата.

— Отсреща има мотел — казах аз.

Кимна, без да вдига глава от рамото ми.

— Знам — каза тя.

— Търся коя от вас снощи е била там с военен — продължих аз.

— Ти шегуваш ли се?

— Не.

Тя се отблъсна с ръка от гърдите ми.

— Да се забавляваш ли си дошъл, или да задаваш въпроси?

— Да задавам въпроси — отвърнах аз.

Остана неподвижна и не каза нищо.

— Търся коя от вас снощи е била там с военен — повторих аз.

— Я се опомни! — каза тя. — Всички ходим в мотела с военни. Пътека сме утъпкали дотам. Ако се вгледаш внимателно, ще я забележиш.

— Търся някоя, която се е върнала малко по-бързо от нормалното.

Тя не каза нищо.

— И е била сякаш леко уплашена.

Тя мълчеше.

— Може да го е чакала в стаята — казах аз. — Може той да й се е обадил отрано, за да я ангажира за вечерта.

Тя размърда задника си на коляното ми и подръпна роклята си надолу, докъдето можеше да стигне, което не беше кой знае колко ниско. После прокара бавно пръсти по значката на ревера ми.

— Не отговаряме на въпроси — каза тя.

— Защо?

Видях я, че хвърли бръз поглед към плюшената завеса. Сякаш погледът й можеше да мине през завесата, през голямото квадратно помещение и да стигне чак до касовия апарат и човека зад него.

— Какво, оня ли? — рекох аз. — Бъди спокойна, ще се погрижа да нямаш проблеми с него.

— Той не обича да разговаряме с ченгета.

— Това, което те питам, е важно — казах аз. — Клиентът е бил важна клечка.

— Вие всички се мислите за важни клечки — каза тя.

— Тук има ли момичета от Калифорния?

— Пет-шест, струва ми се.

— Някои от тях да са работили край Форт Ъруин?

— Не знам.

— Е, виж сега какво ти предлагам — казах. — Аз отивам в бара. Ще си взема още една бира. Ще я пия в продължение на десет минути. През това време ти ще ми доведеш жената, която е имала проблем през нощта. Или ще ми покажеш къде мога да я намеря. Кажи й, че няма нищо страшно. Че никой няма да загази. Сигурен съм, че ще те разбере.

— А ако откажа?

— Ако откажеш, ще ви арестувам всичките и ще подпаля бардака ви. И тогава ще си търсите работа другаде.

Тя отново погледна крадешком към плюшената завеса.

— Не се бой от оня дебелак — казах аз. — Ако вземе да мрънка, най-много да му разбия отново носа.

Тя остана неподвижно на мястото си. Седеше и изобщо не помръдваше.

— Много е важно — повторих аз. — Ако оправим нещата сега, никой няма да загази. Ако ли не, някой може да си навлече големи неприятности.

— Не знам какво да кажа — промърмори тя.

— Разпитай навсякъде — казах аз. — Имаш десет минути.

После я плеснах леко по задника, за да я вдигна от коляното си. Минута след нея влязох в помещението и си запроправях път към бара. Не си бях дал труд да си закопчая куртката — реших, че така имам по-неофициален вид. Нямаше смисъл да развалям вечерта на хората.

През следващите дванайсет минути отпивах от втората бира — с ужасна надценка, при това не и вносна — и наблюдавах келнерките и проститутките, които сновяха из помещението. Видях и дебелака с грозното лице да си проправя път сред гъмжилото, оглеждайки внимателно терена. Седях и чаках. Новата ми руса приятелка не се появи повече. Не я виждах никъде наоколо. Заведението беше претъпкано с хора. Освен това беше полутъмно. Музиката беше оглушителна. Пулсиращи светкавици се отразяваха в огледални сфери и създаваха допълнителен хаос. Въпреки тътнещите вентилатори въздухът беше горещ и спарен. Бях уморен и ме заболя глава. Смъкнах се от високото столче пред бара и се опитах да обиколя помещението. Блондинката я нямаше никаква. Направих още един кръг. Пак не я открих. При третата обиколка ме спря сержантът от специалните части, когото бях заговорил преди малко.

— Гаджето ли търсиш? — запита той.

Кимнах. Той посочи вратата на гримьорната.

— Мисля, че здравата си я накиснал — рече сержантът.

— В какъв смисъл?

Той не отговори. Само вдигна нагоре лявата си длан и звучно я удари с десния юмрук.

— Ти не се ли намеси? — запитах.

Оня вдигна рамене.

— Ченгето си ти — отвърна той. — Не аз.

Вратата на гримьорната беше от шперплат, боядисана в черно. Не почуках. Казах си, че жените, които се преобличат вътре, едва ли са особено срамежливи. Натиснах бравата и влязох. Вътре светеха няколко голи крушки, навсякъде имаше купчини дамски дрехи, въздухът тежеше от остра миризма на евтин парфюм. Покрай стената бяха наредени тоалетки с огледала като в театрите. Имаше и малко канапе, тапицирано с червен плюш. На канапето седеше Син, разплакана. Върху лявата й буза имаше яркочервен отпечатък от мъжка ръка. Дясното й око беше така подуто, че се бе затворило. Явно я бяха зашлевили два пъти — веднъж с дланта и веднъж с опакото на ръката. Два яки удара. Тя изглеждаше съкрушена. Лявата й обувка се беше изхлузила. Между пръстите на крака й се виждаха следи от убождания. Често пъти проститутките, разните там фотомодели и порно звезди се инжектират на това място. По-малко се забелязва.

Не я запитах как е. Би било идиотски въпрос. Щеше да се оправи, но най-малко седмица нямаше да може да работи. Поне докато окото й станеше плътно черно и след това избледнееше до жълто — достатъчно светло, за да може да се прикрие с малко грим. Останах неподвижно до вратата, докато Син ме забеляза със здравото си око.

— Махай се — каза тя. После извърна поглед встрани. — Мръсник!

— Намери ли момичето? — запитах аз.

Тя ме погледна право в очите.

— Няма такова момиче. Разпитах навсякъде. И ето какво получих в отговор. А снощи проблем не е имало. Никакъв.

Аз помислих за миг.

— Някоя липсва ли? Някоя, която трябва да е тук, но я няма?

— Всички сме тук — отвърна тя. — Нали трябва да си изкараме похарченото за коледните празници.

Не казах нищо.

— Заради теб ядох бой без причина — каза тя.

— Съжалявам — рекох. — Причиних ти неприятности.

— Махай се!

— Добре — съгласих се аз.

— Мръсник! — повтори тя.

Оставих я да седи на канапето и си запроправях обратно път през тълпата покрай сцената. И през претъпканото фоайе към изхода. Човекът с грозното лице си беше на мястото зад касовия апарат, полускрит в сянката. Изчислих къде горе-долу се намира главата му, замахнах и го зашлевих през ухото — не много силно, но достатъчно, за да се залюлее встрани.

— Ей, ти! — казах. — Излез навън.

Не го изчаках. Просто го подминах, разблъсках тълпата край вратата и излязох на студа. На паркинга стояха групичка хора, загърнати в палта. Всичките военни. Същите, които се бяха изнизали навън, след като влязох. Стояха неподвижно наоколо, някои подпрени на коли, и отпиваха бира от бутилки. Те не бяха проблем. Един военнослужещ трябва да е много пиян, за да си позволи сбиване с военната полиция. Но не можех да очаквам и помощ. Не бях техен човек. Явно трябваше да се оправям сам.

Вратата зад гърба ми се разтвори с трясък. Дебелакът излезе навън. След него пристъпваха двама от местните. Имаха вид на фермери. Събрахме се в светлото петно под уличната лампа. Застанали в неправилен кръг, стояхме и се гледахме. Дъхът ни ставаше на пара в мразовития нощен въздух. Никой не продумваше. Нямаше нужда от предисловия. Можеше да се предположи, че този паркинг е виждал не едно и две сбивания. Както и че предстоящото нямаше да бъде много различно от предишните. Във всеки случай щеше да завърши като повечето от тях — с победител и победен.

Свалих куртката си и я закачих на страничното огледало на една паркирана кола. Десетгодишен плимут — запазен, с непокътната боя и блестящи хромови части. Радост за окото. Мярнах за миг сержанта от специалните части, който бе излязъл да гледа. Погледите ни се срещнаха, после той се дръпна настрани, в сенките. Свалих часовника си, извърнах се и го пуснах в джоба на куртката. После отново се обърнах с лице към противника си. Огледах го. Исках да го направя на кайма, да му личи после. За да знае Син, че съм отмъстил за нея. Но не си струваше да го удрям в лицето. То и без това на нищо не приличаше. Едва ли можех да го загрозя много повече. Освен това исках за известно време да го изкарам от строя. За да не иде после да си го изкара на момичетата само защото не е могъл да ме надвие.

Човекът беше с огромен гръден кош и наднормено тегло, така че нямаше смисъл да ползвам ръце. Освен ако на фермерите не им скимнеше да се намесят. Много се надявах това да не стане. Нямаше нужда да се предизвиква голям конфликт. От друга страна, от тях зависеше. Всеки прави своя избор в живота. Можеха да стоят кротко отстрани, както и можеха да си изберат кого от двама ни да подкрепят.

Аз бях с цяла педя по-висок от човека с грозното лице, а пък с около трийсетина килограма по-лек. И с десет години по-млад. Забелязах, че и той пресмята наум тези неща. И явно заключи, че в общи линии има шансове. Сигурно се смяташе за много печен. Докато мен явно ме вземаше за някакъв си там нахакан държавен служител. Може би парадната ми униформа го караше да се надява, че ще се държа като офицер и джентълмен. Благопристойно и със задръжки.

Негова грешка.

Той се спусна към мен, размахвайки ръце. Едро туловище, къси ръце, малък замах. Аз се извъртях настрани и той залитна край мен от инерцията си. Обърна се и отново ми налетя. Парирах замахващата му ръка и забих лакът в лицето му. Не много силно. Исках просто да му убия инерцията и да го накарам за миг да застане неподвижно срещу мен.

С цялата тежест на тялото върху задния крак, той се прицели с юмрук в лицето ми. Замисленият удар изглеждаше твърде сериозен. Положително щеше да ми причини болка, ако ме улучеше. Но преди да го бе нанесъл, аз пристъпих напред и с всичка сила забих пета в капачката на коляното му. А човешкото коляно е твърде уязвима става. Всеки спортист може да го потвърди. В момента на удара коляното носеше тежест от поне сто и трийсет килограма, а в него фронтално се забиха още сто и десет. В резултат от това ставата се прекърши и кракът му се огъна назад. Изглеждаше почти като истинско коляно, само че прегънато на обратно. Той рухна по лице, като с хълбока си затисна върха на обувката. Пищейки, доста силно при това. Аз се дръпнах крачка назад и се усмихнах. Сам си го изпроси.

Пристъпих отново напред и внимателно огледах коляното му. Здравата беше пострадало. Направо беше съсипано. Строшени кости, разкъсани хрущяли и сухожилия. Помислих си да го ритна още веднъж; после реших, че няма смисъл. Тоя тип щеше да стане редовен клиент на магазина за патерици и бастуни — разбира се, след като го изпишеха от ортопедията. До края на дните си щеше да се подпира на нещо.

Дървен бастун, алуминиев, патерица — къса, дълга. Негова си работа.

Наведох се над него.

— Само да стане нещо, дето не ми харесва — казах му аз, — ще дойда да ти строша и другия крак.

Не мисля, че ме чу обаче. Беше твърде зает да се гърчи насред мазната локва, да си намества коляното в положение, в което да не боли толкова. Нямаше да успее със собствени сили. Трябваше да чака хирурзите да му го оправят.

Двамата фермери още се чудеха чия страна да вземат. Имаха доста глуповат вид. Но явно единият беше по-глупав от другия. По-бавно загряваше. Стоеше и размахваше застрашително едрите си червендалести ръце. Аз направих крачка към него и го фраснах с чело в лицето, колкото да улесня мисловния му процес. Той се строполи на земята, успоредно на едрия мъжага, докато приятелят му благоразумно се оттегли и зае позиция зад най-близкия пикап. Взех куртката си от огледалото на плимута и кротко я облякох. Извадих часовника от джоба. Поставих го на ръката си и закопчах верижката. Военнослужещите наоколо си пиеха бирата и ме гледаха с безизразни лица. Не изглеждаха нито доволни, нито разочаровани. Нямаха никакъв личен интерес от изхода на двубоя. Ако на земята вместо ония двамата бях проснат аз, на тях щеше да им е все тая.

В края на групичката зяпачи забелязах лейтенант Съмър. Тръгнах към нея, като заобикалях хората и колите. Изглеждаше някак напрегната. Дишаше тежко. Сигурно бе наблюдавала сцената. Предположих, че през цялото време е била готова да се намеси.

— Какво стана? — каза тя.

— Тоя дебелак преби една жена, която задаваше въпроси от мое име. А пък приятелчето му не успя да се отдалечи достатъчно бързо.

Тя им хвърли бегъл поглед, после отново се обърна към мен.

— А какво ти каза жената?

— Каза, че снощи никоя не е имала проблем.

— Момчето на рецепцията все така отрича, че при Креймър е имало проститутка. Категоричен е.

А малко преди това Син ми бе казала: Заради теб ядох бой без причина. Мръсник!

— Че защо тогава е отишъл да нагледа стаята?

Съмър направи гримаса.

— Разбира се, и аз му зададох този въпрос.

— И получи ли отговор?

— Отначало не. После ми каза, че чул някакъв автомобил да потегля оттам с пълна газ.

— Какъв автомобил?

— Каза, че чул шум от голям двигател, форсиран докрай, че автомобилът потеглил и се отдалечил бързо, сякаш панически.

— Той видял ли го е?

В отговор Съмър само поклати глава.

— Няма логика — казах аз. — Автомобил означава проститутка на повикване, а такава услуга едва ли може да се намери наблизо. Освен това, защо му е било на Креймър да вика проститутка отвън, като тук има предостатъчно?

Съмър продължаваше да клати замислено глава.

— Момчето каза, че шумът на двигателя бил много характерен. Много силен. При това дизелов, не бензинов. Каза, че малко по-късно чул същия шум още веднъж.

— Кога?

— Когато ти си потеглял с хъмъра.

— Какво?!

Съмър ме погледна право в очите.

— Казва, че отишъл да нагледа стаята на Креймър, понеже оттам панически бил потеглил военен джип.

4

Пресякохме шосето и се върнахме в мотела, където накарахме младока да разкаже още веднъж историята си. Беше нацупен и не му се говореше, но като свидетел беше добър. Понякога най-добрите свидетели са тези, които не искат да дават показания. Не си поставят за цел непременно да се харесат. Не се опитват да направят впечатление. Не си измислят разни глупости, каквито им се струва, че биха се харесали.

Той ни разправи, че седял на високия стол зад гишето, самичък, и нищо не правел, докато изведнъж към единайсет и трийсет чул да се затръшва врата на автомобил и да се запалва голям дизелов двигател. После описа звуци, които биха могли да са от включване на задна скорост и от зацепване на редуктор на превозно средство с двойно предаване. После чул свирене на въртящи се на място гуми, рев на форсиран двигател, чегъртане на чакъл изпод гумите и накрая нещо огромно и тежко се отдалечило с голяма скорост. Младежът станал от столчето и излязъл да погледне. Автомобилът вече го нямало.

— А защо отиде да нагледаш стаята? — запитах аз.

Той вдигна рамене.

— Казах си, че може да има пожар.

— Пожар ли?

— Случват се такива работи. Някой си запали стаята в мотела, после се мята на колата и изчезва. За удоволствие. Или просто така. Знам ли? Във всеки случай ми се стори подозрително.

— А откъде знаеше в коя стая да провериш?

След този въпрос той се умълча. Отначало Съмър го притисна. После аз. Известно време му разигравахме сценката за доброто и лошото ченге. Накрая той призна, че това била единствената стая, наета за цялата нощ. Останалите се ползвали на час, като гостите пристигали пеша през шосето, а не с коли. Затова и бил толкова сигурен, че при Креймър няма проститутка. Защото той им прибирал парите и давал ключа. Следял кой кога идва и си тръгва, кой къде е и с кого е. Било част от служебните му задължения. И той не държал особено това да се разгласява.

— Ще си загубя работата — изхленчи младокът.

При тези думи чак се просълзи от притеснение, та се наложи Съмър да го утешава. После ни разправи, че след като открил трупа на Креймър, повикал полицията и за по-сигурно евакуирал всички почасови наематели. След петнайсетина минути пристигнал заместник-шефът Стоктън. После и аз. А когато съм си тръгвал, той разпознал същите автомобилни шумове, както и предишния път. Съшият рев на дизелов двигател, същото скърцане на гуми, същото ръмжене на предавките. Звучеше убедително. Вече беше признал, че заведението му се ползва през цялото време от проститутки, така че нямаше причина да лъже повече. А пък хъмърите бяха сравнително нови. Сравнително редки. И наистина издаваха характерен шум. Така че му повярвах. Оставихме го и излязохме на студената червеникава неонова светлина на автомата за кока-кола.

— Значи не е била проститутка — каза Съмър, — а жена от базата.

— Жена офицер — добавих аз. — При това със сравнително висок чин. Със зачислен служебен хъмър. Никой не си изписва кола от общия парк за подобно начинание. Значи куфарчето е у нея. Иначе не може да бъде.

— Лесно ще я открием. Записана е на портала: час на излизане, час на влизане.

— Може дори да сме се разминали по пътя. Ако е потеглила оттук в единайсет и двайсет и пет, сигурно се е прибрала в Бърд още преди дванайсет и четвърт. Горе-долу по времето, когато аз тръгвах оттам.

— Ако се е прибрала направо в базата.

— Точно така — казах аз. — Ако.

— Ти срещна ли друг хъмър по пътя?

— Не — отвърнах аз. — Мисля, че не.

— Коя може да е според теб?

Вдигнах рамене.

— Спомни си какво казахме за несъществуващата проститутка. Някоя, с която Креймър се е запознал някъде. Вероятно в Ъруин, но може и другаде.

Стоях и гледах през бензиностанцията, към преминаващите по магистралата коли.

— Васел и Кумър положително я познават — каза Съмър. — Ако с Креймър са били гаджета отдавна, нали разбираш?

— Да, не е изключено.

— А къде според теб са те?

— Нямам представа — отвърнах аз. — Но съм сигурен, че ако ми потрябват, ще ги открия.

Не ги открих. Те ме откриха. Когато се върнах, двамата ме чакаха в кабинета, който не беше мой. Съмър ме остави пред входа и отиде да паркира, а аз минах покрай секретарското бюро и се насочих към вратата. На смяна пак беше сержантката — онази, с малкото дете, дето се притесняваше за службата си. Като ме видя, тя направи знак към вратата, за да ми покаже, че вътре има някой. Някой много по-високопоставен и от двама ни.

— Има ли кафе? — запитах аз.

— Машината е включена — отвърна тя.

Налях си кафе и взех чашата със себе си. Куртката ми беше все така разкопчана. Косата ми беше в безпорядък. Приличах точно на човек, който се е бил на паркинг. Влязох в кабинета и пристъпих право към бюрото. Оставих чашата. На столовете за посетители до стената, с лице към мен, седяха двама мъже. И двамата облечени в камуфлажни униформи с горски десен. Единият беше със звезда на бригаден генерал на ревера, а другият — с орел на полковник. Върху табелката с името на генерала пишеше Васел, а върху тази на полковника — Кумър. Васел беше плешив, Кумър очилат, а и двамата бяха достатъчно надути, достатъчно стари, закръглени, розови и омекнали, за да изглеждат малко абсурдно с бойните си униформи. По-скоро приличаха на ротарианци, тръгнали за маскен бал. От пръв поглед ми станаха антипатични.

Седнах на стола си и забелязах в центъра на попивателната хартия върху бюрото, наредени една до друга, две бележки. Първата бележка гласеше: Брат Ви се обади. Отново! Този път отдолу имаше записан телефонен номер. С код за набиране 202. Вашингтон.

— Вие не отдавате ли чест на по-старши? — запита Васел от стола си.

На втората бележка пишеше: Обади се полк. Гарбър. Според участъка в Грийн Вали г-жа К. е умряла около 02:00. Сгънах и двете бележки отделно една от друга и ги затиснах с телефона. Нагласих ги внимателно така, че да се подават точно до половина. Когато вдигнах глава, Васел беше вперил поглед в мен. Голият му скалп беше станал морав.

— Извинявам се — казах. — Какъв ви беше въпросът?

— Когато влизате в стая, не отдавате ли чест на по-старши?

— Да, когато съм им подчинен — отвърнах. — На вас не съм.

— Това не е отговор — каза той.

— Направете справка. — Аз служа в Сто и десета специална част. Ние сме паралелна структура на цялата армия. Така и трябва да бъде, ако се замислите. Защото, ако ви бяхме подчинени, нямаше да можем да си изпълняваме задълженията като военна полиция.

— Аз нямам нужда от военна полиция, младежо — изръмжа той.

— Че какво правите тук тогава? Струва ми се малко късничко да ми идвате ей тъй на гости.

— Дошъл съм да ти задам няколко въпроса.

— Ами задавайте тогава — казах. — После и аз ще ви задам няколко. И знаете ли каква ще е разликата между моите и вашите?

Той не отговори.

— Разликата е, че аз ще отговарям на вашите от учтивост — продължих. — Докато вие на моите, понеже сте длъжен. Така е по дисциплинарен устав.

Той седеше, мълчеше и ме гледаше на кръв. После се извърна и погледа Кумър. Кумър отвърна на погледа му, после и двамата се обърнаха и продължиха да ме гледат.

— Тук сме във връзка с генерал Креймър — каза накрая Васел. — Ние сме от неговото главно командване.

— Знам кои сте — казах.

— И така, разкажете ни за генерала.

— Той е мъртъв — казах.

— Знаем. Бихме желали да научим подробности.

— Получил е инфаркт.

— Къде?

— В гръдния си кош.

Васел ме изгледа кръвнишки.

— Питам къде е починал?

— Не мога да ви съобщя — отвърнах аз. — Следствена тайна.

— Как така? — сопна се Васел.

— Ей така. Поверителна информация.

— Станало е някъде наоколо — рече той. — Това поне го знаят всички.

— Е, стига ви толкова — казах аз. — А каква е тази конференция във Форт Ъруин?

— Моля?

— Конференцията в Ъруин. За която бяхте тръгнали всички.

— Какво конференцията?

— Искам да знам дневния й ред.

Васел погледна Кумър, който отвори уста, за да каже нещо, но в този момент телефонът на бюрото ми иззвъня. Беше сержантката от предното помещение. Съмър била при нея. Чудела се дали да я пусне да влезе. Казах й да не се чуди, ами да я пуска. Така че на вратата се почука и влезе Съмър. Аз я представих, тя придърпа стол и седна до бюрото ми, успоредно на мен и с лице към тях. Двама на двама. Извадих втората бележка изпод телефона — онази, на която пишеше: Според участъка в Грийн Вали г-жа К. е умряла около 02:00 — и й я подадох. Тя я разгъна, прочете я, сгъна я и ми я върна, за да я пъхна обратно под телефона. После отново запитах Васел и Кумър за дневния ред. Видях как отношението им видимо се промени. Не че станаха по-отзивчиви. Промяната беше по-скоро във формата, отколкото по същество. Може би защото сред нас имаше жена, те сякаш изоставиха откритата конфронтация; заменяйки я с надменна, снизходителна учтивост. Като хора, принадлежащи на едно друго поколение и една различна социална среда. Явно беше, че мразят военните полицаи; почти сигурно беше, че мразят и жените офицери, но изведнъж решиха, че е нужно да бъдат вежливи.

— Конференцията щеше да бъде напълно рутинна — каза Кумър. — Колкото да се видим и да си побъбрим. Нищо особено.

— Което обяснява и защо не сте отишли.

— Естествено. Много по-редно беше да останем тук предвид обстоятелствата.

— А как разбрахте за Креймър?

— От Дванайсети корпус ни се обадиха.

— От Германия, така ли?

— Дванайсети корпус е в Германия, младежо — търпеливо обясни Васел.

— Къде бяхте отседнали снощи?

— В хотел — отвърна Кумър.

— В кой хотел?

— „Джефърсън“. Във Вашингтон.

— Частно или на разноски на Пентагона?

— Висшите офицери имат право да отсядат в този хотел.

— А защо и генерал Креймър не отседна в него?

— Защото си беше уредил нещо друго.

— Кога?

— Какво кога? — запита Кумър.

— Кога си е уредил въпросното друго нещо?

— Преди няколко дни.

— Значи не е било случайно хрумване?

— Не, не беше.

— И знаете ли какво е било това друго нещо, което си е уредил?

— Не, разбира се — каза Васел. — Иначе щяхме ли да те питаме къде е умрял?

— Значи изобщо не ви е минало през ума, че може да е бил при съпругата си?

— А там ли е бил?

— Не — отвърнах. — За какво ви е да знаете къде е умрял?

Настана продължително мълчание. После отношението им отново се промени. Надменното самодоволство отстъпи място на подкупващо фамилиарна откровеност.

— Не че толкова ни е нужно да знаем — каза Васел. Той се наведи напред и погледна крадешком Съмър, сякаш му се искаше да я няма при нас и тази негова фамилиарна откровеност да си остане между мъже. — Не разполагаме с конкретни данни и доказателства за каквото и да било, но се притесняваме, че личните планове на генерал Креймър могат да поставят определени хора в неудобно положение предвид обстоятелствата.

— Колко добре го познавахте?

— На професионално ниво твърде добре. На лично ниво точно толкова, колкото може да се познава един колега офицер. С една дума, не чак толкова добре.

— Но все пак имате известни подозрения до какво биха могли да се свеждат неговите лични планове, нали?

— Да — отвърна той. — Имахме някои подозрения.

— Следователно не сте се изненадали, че той не е отседнал в хотела.

— Не — рече той. — Не се изненадахме.

— Нито пък като ви казах, че не е бил при жена си.

— Не. Във всеки случай не много.

— Значи имате известни подозрения какво горе-долу би могъл да прави, но не и къде?

Васел кимна.

— Горе-долу.

— А знаете ли с кого?

Васел поклати глава.

— Не разполагаме с конкретна информация.

— Е, добре — казах аз. — Всъщност няма значение. Сигурен съм, че достатъчно добре познавате армията, за да ви е ясно, че ако открием потенциално компрометиращи обстоятелства, които да поставят определени хора, както казахте, в неудобно положение, ние винаги можем да ги прикрием.

Настана продължително мълчание.

— Всички следи ли са заличени? — запита Кумър. — От мястото, където е бил?

Кимнах.

— Прибрахме нещата му.

— Добре.

— Трябва ми дневният ред на конференцията във Форт Ъруин — казах аз.

Отново продължително мълчание.

— Няма такъв — каза накрая Васел.

— Сигурен съм, че има — възразих аз. — Не става дума за някоя школа по актьорско майсторство! Това е армията. А тя не търпи импровизации.

Отново мълчание.

— Няма нищо на хартия — каза Кумър. — Обясних ви, майоре, тази конференция не е нищо особено.

— Как прекарахте днешния ден?

— В гонене на слухове за генерала.

— Как дойдохте от Вашингтон?

— Със служебна кола и шофьор от Пентагона.

— Значи сте напуснали „Джефърсън“?

— Да.

— Следователно багажът ви е в колата на Пентагона.

— Да, в нея е.

— Къде е колата?

— Пред щаба на базата ви.

— Тази база не е моя — казах аз. — Командирован съм временно.

Обърнах се към Съмър и й казах да донесе куфарчетата им от колата. Те побесняха, но нищо не можеха да направят по въпроса. Всякакви цивилни понятия за неправомерен обиск, за прокурорски заповеди и достатъчни основания може да са валидни извън портала на военната база, но не и вътре. Докато Съмър не беше в стаята, наблюдавах очите им. Бяха раздразнени, но не и разтревожени. Значи или казваха истината за конференцията, или своевременно се бяха освободили от всякаква документация. Но аз бях твърдо решил да свърша докрай онова, която се искаше от мен. Съмър се върна с две еднакви куфарчета. Абсолютно същите като куфарчето, което държеше Креймър на снимката със сребристата рамка. Има какви ли не начини да се подмажеш на началството.

Претърсих куфарчетата на бюрото си. Вътре имаше паспорти, самолетни билети, хотелски ваучери и резервации за двамата. Но никакъв дневен ред на никаква конференция във Форт Ъруин.

— Съжалявам за неудобството — казах аз.

— Е, младежо, доволен ли си сега? — запита Васел.

— Съпругата на Креймър също е мъртва — казах аз. — Знаехте ли това?

Докато задавах въпроса, ги наблюдавах внимателно и веднага видях, че не са знаели. Двамата ме зяпнаха, спогледаха се, после пребледняха и придобиха много разстроен вид.

— Как така? — запита Васел.

— Кога? — запита Кумър.

— Снощи — отвърнах аз. — Убийство.

— Къде?

— В дома й. Някой е проникнал в къщата.

— Знаем ли кой?

— Не, не знаем. Случаят не е наш, а под цивилна юрисдикция.

— Проникването с цел грабеж ли е било?

— Може би така е започнало.

Те не казаха нищо повече. Двамата със Съмър ги изпратихме до тротоара пред щаба на базата, до колата на Пентагона. Колата беше мъркюри гранд маркиз, с година-две по-нова от гемията на мисис Креймър и черна вместо зелена. Шофьорът беше висок мъж с камуфлажна униформа. В тъмното не можах да различа табелката с името и пагоните му, но нямаше вид на сержант; по-вероятно беше офицер. Той направи плавен обратен завой на празното платно и откара Васел и Кумър нанякъде. Проследихме с поглед стоповете на колата, докато се смалиха в далечината на север, преминаха през главния портал и се загубиха в мрака.

— Е, какво мислиш? — попита Съмър.

— Мисля, че са въздух под налягане.

— Луксозен въздух или обикновен, армейски?

— Освен това лъжат — казах аз. — Притеснени са, лъжат, а на всичко отгоре са и глупаци. Защо съм толкова разтревожен за куфарчето на Креймър?

— Заради съдържанието — отвърна тя. — Каквото и да е носил със себе си за Калифорния.

Кимнах.

— Те сами току-що ни казаха какво е носил. Дневният ред на конференцията.

— Сигурен ли си, че има такъв?

— Винаги има дневен ред. И то винаги в писмен вид. За всяко нещо има писмен дневен ред. Дори за да се промени храната в кучкарника, се провеждат четирийсет и седем отделни съвещания, всяко с отделен дневен ред. Така че и за Форт Ъруин е имало дневен ред, в това поне можеш да бъдеш сигурна. И от тяхна страна беше абсолютно идиотско да твърдят, че е нямало. Щом толкова не искаха да го показват, можеха да излъжат, че е строго секретен.

— Може пък конференцията наистина да не е била важна.

— Глупости. Била е важна и още как.

— Защо мислиш така?

— Защото е щял да присъства генерал-майор с две звезди. А също и бригаден генерал с една. И понеже се е провеждала навръх Нова година, Съмър. Кой е готов току-така навръх Нова година да лети от Германия за Ню Йорк и да прекара нощта в някакъв скапан транзитен хотел? А пък тази Нова година в Германия ще е била нещо страхотно. Стената падна. Ние спечелихме, след четирийсет и пет години. Новогодишните празненства са били невероятни. Кой би ги пропуснал заради нещо маловажно? За да се навият тия типове да се натоварят на самолета навръх Нова година, конференцията в Ъруин едва ли е била за нищо.

— Много се разстроиха, като чуха за мисис Креймър. Повече, отколкото за самия Креймър.

Кимнах.

— Може да им е била симпатична.

— Може пък и Креймър да им е бил симпатичен.

— Не, за тях той е само тактически проблем. В тази професия няма място за симпатии, особено на тяхното ниво. Те са се пришили за него, в един момент той взел, че умрял, та сега единствената им грижа е какво ще стане с тях.

— Може пък да ги повишат.

— Може — рекох аз. — Но ако около Креймър се разкрият някои не дотам удобни неща, може и те да си идат заедно с него.

— В такъв случай би трябвало сега да са се успокоили. Ти им обеща, че случаят ще се прикрие.

В гласа й прозвуча нотка на възмущение. Сякаш ме обвиняваше, че съм могъл да им обещая подобно нещо.

— Ние пазим името на армията, Съмър — казах аз. — Като на собственото си семейство. Затова ни се плаща. — Помислих за миг и запитах: — Но не ти ли направи впечатление, че след като им го обещах, не млъкнаха? А трябваше да схванат намека. Искали са да ги прикрия, аз им го обещах, и толкова. Мисията изпълнена.

— Докато те поискаха да знаят къде са му нещата.

— Точно така — казах аз. — И знаеш ли какво означава това? Означава, че и те търсят куфарчето на Креймър. Заради дневния ред. Екземплярът на Креймър е единственият, който им се губи. Ето защо дойдоха тук, за да видят дали не знам къде е.

Съмър погледна в посоката, накъдето бе заминала колата им. Във въздуха още се усещаше миризмата на изгорели газове. Едва доловим кисел дъх от катализатора.

— Как работят цивилните лекари? — запитах аз. — Да кажем, че си ми жена и аз получа инфаркт. Как би постъпила?

— Ще позвъня на бърза помощ.

— И после?

— После идва линейка и те откарва в спешното отделение.

— Да предположим, че още по пътя умра. Ти къде ще бъдеш през това време?

— Сигурно в линейката, до теб.

— А къде ще е през това време куфарчето ми?

— Вкъщи — каза тя. — Където си го оставил. — Тя се замисли. — Какво? Да не смяташ, че през нощта някой е отишъл при мисис Креймър да търси куфарчето?

— Много е възможно — казах аз. — Някой научава, че човекът е умрял от инфаркт, допуска, че е издъхнал в линейката, допуска също така, че който е бил по това време с него, го е придружил до болницата, и отива у тях, очаквайки да намери къщата празна и куфарчето в нея.

— Но той изобщо не се е отбивал вкъщи.

— Което не пречи на онзи някой да почне оттам.

— Смяташ, че са били Васел и Кумър ли?

Не отговорих.

— Но това е налудничаво! — възкликна Съмър. — Те нямаха вид на такива хора.

— Външният вид лъже. Те са от бронетанковите войски. През целия си живот са били обучавани да прегазват всичко, което им се изпречи на пътя. Да предположим, че Гарбър се е обадил в Дванайсети корпус в Германия най-рано петнайсет минути след полунощ. Да кажем, че после от Дванайсети корпус са позвънили в хотела в Щатите най-рано в дванайсет и трийсет. Грийн Вали е на седемдесет минути от Вашингтон, а мисис Креймър е умряла в два. Това им дава максимум двайсет минути за реакция. Не забравяй, че двамата тъкмо са пристигнали от летището, нямат кола на разположение, а да наемат също изисква време. При това в никакъв случай не са носили железен лост със себе си. Никой не пътува с железен лост в багажа ей така, за всеки случай. А и много се съмнявам, че железариите са били отворени след полунощ навръх Нова година.

— Значи, някой друг е отишъл в къщата да търси?

— Трябва да намерим дневния ред — казах аз. — Да започнем отнякъде.

Изпратих Съмър да свърши три неща: първо, да състави списък на всички жени офицери във Форт Бърд, разполагащи с персонални хъмъри; второ, да идентифицира онези от тях, които са могли да познават Креймър от Форт Ъруин, Калифорния; и трето, да позвъни в хотел „Джефърсън“ във Вашингтон и да направи справка за точния час на пристигане и отпътуване на Васел и Кумър, както и за входящите и изходящите им телефонни разговори. После се върнах в кабинета си, сложих в папка бележката от Гарбър, разгънах тази от брат ми на бюрото и набрах номера. Той вдигна на първото позвъняване.

— Здрасти, Джо — казах.

— Джак!

— Какво?

— Обадиха ми се по телефона.

— Кой?

— Докторът на мама.

— За какво ти се обади?

— Тя умира.

5

След разговора с Джо веднага позвъних в офиса на Гарбър. Нямаше го. Оставих му съобщение на секретаря, че се налага да пътувам и ще отсъствам седемдесет и два часа. Не му изложих причина. После отново затворих телефона и известно време седях на бюрото си, неподвижен и безчувствен. След пет минути влезе Съмър. Носеше документация от автопарка. Явно нямаше търпение да състави списъка на ползващите хъмъри още на място, в мое присъствие.

— Трябва да замина за Париж — казах аз.

— За кой Париж? — запита тя. — В щата Тексас или в Кентъки, или другия, в Тенеси?

— Париж във Франция — казах аз.

— Защо?

— Майка ми е болна.

— Майка ти живее във Франция?

— В Париж — уточних аз.

— Защо?

— Защото е французойка.

— Страшно ли е?

— Кое, да си французойка?

— Не, онова, от което е болна.

Вдигнах рамене.

— Нямам представа. Но мисля, че да.

— Много съжалявам.

— Трябва ми кола — казах аз. — За да стигна до „Дълес“ веднага.

— Ще те закарам — каза тя. — Обичам да шофирам.

Остави книжата на бюрото ми и отиде да вземе шевролета, който бяхме ползвали и предишния път. Аз пък се запътих към стаята си и натъпках в една войнишка раница по един брой от всичко, които имах в гардероба си. После си сложих палтото. Беше студено, а в Европа едва ли щеше да е по-топло. Все пак беше едва началото на януари. Съмър беше докарала колата до входната врата. Закова я твърдо на петдесет, докато излязохме през портала на базата, после настъпи педала и шевролетът полетя по шосето на север. Известно време и двамата мълчахме. Тя мислеше. Клепачите й примигваха.

— Трябва да уведомим полицията в Грийн Вали — каза накрая тя. — Ако смятаме, че мисис Креймър е убита заради куфарчето.

Поклатих глава.

— И да им кажем, с това няма да я съживим. А пък ако наистина е убита заради куфарчето, ние ще открием убиеца по наша линия.

— Какво да правя, докато те няма?

— Работи по списъците — отвърнах аз. — Виж кой кога е влизал и излизал през портала на базата. Открий жената, намери куфарчето, прибери дневния ред на сигурно място. После провери на кого са се обаждали Васел и Кумър от хотела. Може да са пратили някого през нощта да свърши работата вместо тях.

— Мислиш ли, че е възможно?

— Всичко е възможно.

— Но те не са знаели къде е Креймър.

— Затова са се пробвали на погрешното място.

— Кого ли биха изпратили?

— Някой, който изцяло споделя интересите им.

— Разбрано — каза тя.

— И провери кой им е шофьор сега.

— Разбрано — повтори тя.

И двамата не проговорихме повече чак до „Дълес“.

С брат ми Джо се срещнахме пред билетното гише на „Ер Франс“. Той бе запазил места за двама ни с първия сутрешен полет и сега чакаше на опашка, за да плати билетите. Не се бяхме виждали повече от три години. Последният път беше на погребението на баща ни. Оттогава всеки от нас бе поел по своя път и бяхме загубили връзка.

— Добро утро, братле — каза той.

Беше с палто, отдолу с костюм и вратовръзка и изглеждаше доста добре. Беше с две години по-голям от мен, както навремето и както винаги щеше да бъде. Като бяхме деца, често го заглеждах и си казвах: ето такъв ще стана, като порасна. Сега отново се улових, че правя същото. От разстояние човек можеше лесно да ни сбърка. Но отблизо се виждаше, че той е с два пръста по-висок и малко по-слаб от мен. И най-вече, че е малко по-възрастен. Имахме вид, сякаш двамата бяхме тръгнали по пътя си едновременно, от една и съща изходна точка, но той бе видял бъдещето пръв и това го бе състарило по-рано.

— Как си, Джо? — запитах.

— Не се оплаквам.

— Имаш ли много работа?

— Направо не е за вярване.

Кимнах, но не казах нищо. Истината е, че не знаех с какво точно се занимава брат ми. Може би самият той ми беше казвал. Не беше държавна тайна. Нещо, свръзано с Министерството на финансите. Вероятно някога ми го беше обяснил в подробности, но аз не го бях слушал внимателно. Сега вече беше късно да го питам.

— Ти май беше в Панама. С операция „Справедлива кауза“, нали така?

— Операция „Вижте ни кои сме“ — отвърнах. — Така й викахме.

— Защо?

— Ние ги нападнахме, защото можехме да го направим. И за да си намираме работа. И защото си имаме върховен главнокомандващ, който обича да се прави на герой.

— Е, и как беше?

— Като да стреляш по врабци с гаубица. Как би могло да бъде?

— Хванахте ли Нориега?

— Не още.

— Че защо тогава те върнаха в Щатите?

— Не са върнали само мен. Бяхме двайсет и седем хиляди души.

Той се усмихна за миг, после присви очи, както го бях запомнил да прави от детството ни. Джо винаги присвиваше очи, когато обмисляше някакъв сложен, усукан, педантично формулиран аргумент. Този път, преди да бе успял да каже нещо, ни дойде редът. Той извади кредитна карта и плати билетите. Може би очакваше да му дам на ръка парите за моя, а може би не. Не стана ясно.

— Да идем да пием кафе — предложи.

Джо беше може би единственият друг човек на света освен мен, който толкова много обичаше кафе. Беше пропил кафе още на шест години. Аз пък веднага започнах да му подражавам. Бях само на четири. Оттогава и двамата не сме престанали да се наливаме с кафе. В сравнение с нашата семейна пристрастеност към кофеина зависимостта на който и да било наркоман от хероина изглежда като невинно хоби.

Открихме някакво кафене с дълъг бар, който се виеше като змия през помещението. Беше осветено с ярки неонови тръби; високите столове пред бара бяха тапицирани с лепкав винил. Седнахме един до друг, подпрени с лакти на бара, в обичайната поза на сънени пътници, които чакат сутрешен полет. Някакъв човек с бяла престилка сложи по чаша кафе и пред двама ни, без да ни пита. Миришеше на току-що сварено. Заведението беше работило цяла нощ, а в момента се приготвяше сутрешното меню. Откъм кухнята се чуваше цвърчене на пържещи се яйца.

— Какво стана в Панама? — запита Джо.

— С мен ли? — рекох аз. — Нищо.

— Каква ти беше длъжността?

— На наблюдаващ.

— И какво наблюдаваше?

— Наблюдаващ процедурата — казах аз. — Тая история с Нориега трябваше да протече привидно законосъобразно. Той следва да бъде докаран в Щатите и изправен пред американски съд. Когато го спипаме, трябва да стане официално и по правилата. Така че в съдебната зала никой нищо да не може да ни каже.

— Може би смятате да му прочетете и правата като арестуван?

— Е, не чак дотам. Но във всеки случай не бива да се действа грубо като в каубойски филм.

— Да не би да си оплескал нещо?

— Мисля, че не.

— Кого поставиха на твое място?

— Друг човек.

— Чин?

— Същият.

— Изгряваща звезда, а?

Отпих от кафето си. Поклатих глава.

— Не го познавам лично. Но ми се стори гадно копеле.

Джо кимна и вдигна чашата си. Не каза нищо.

— Какво? — запитах аз.

— Форт Бърд не е малка база — каза той. — Но не е и кой знае колко голяма, нали? Върху какво работиш понастоящем?

— В момента ли? Някакъв генерал-майор е умрял и не мога да открия куфарчето му.

— Убийство?

Поклатих глава.

— Инфаркт.

— Кога?

— Снощи.

— След като си поел поста?

Не отговорих.

— Сигурен ли си, че не си оплескал нещо? — запита Джо.

— Мисля, че не — повторих аз.

— А защо тогава са те отзовали? До един момент си наблюдавал процедурата по залавянето на Нориега и после изведнъж се оказваш на синекурна длъжност в Северна Каролина. Ако тоя генерал-майор не беше умрял, щеше все така да си седиш без работа.

— Получих заповед — отвърнах аз. — Нали знаеш как стават тия работи? Предполага се, че който е издал заповедта, е знаел какво върши.

— От кого е подписана?

— Не знам.

— Поинтересувай се. Гледай да научиш кому си бил толкова нужен във Форт Бърд, че да те изтегли от Панама и да те замени с някакво гадно копеле.

Човекът с престилката доля чашите ни. Побутна облечени в найлон менюта по плота към нас.

— Яйца — каза Джо. — Добре изпържени, с бекон и препечен хляб.

— Палачинки — казах аз. — С яйце отгоре, беконът отделно, с много сироп.

Човекът прибра менютата и се отдалечи, а Джо се извъртя на столчето си с лице към помещението. Краката му стърчаха далеч напред и преграждаха пътеката.

— Какво точно каза докторът? — запитах го аз.

Той вдигна рамене.

— Нищо специално. Никакви подробности, никаква диагноза. Европейските доктори никак не ги бива да съобщават лоши новини. Само извъртат и мънкат. Освен това съществува и проблемът за поверителната информация между доктор и пациент.

— Но все пак не сме тръгнали нататък без причина, нали?

Джо кимна.

— Докторът намекна, че не е лошо да идем. При това по-добре скоро, отколкото по-късно.

— А тя какво казва?

— Че било много шум за нищо. Но все пак, ако толкова сме държали да я посетим, сме били добре дошли.

Изядохме си закуската и аз я платих. После Джо ми подаде билета, сякаш правехме сделка. Сигурен бях, че печели повече от мен, но не чак толкова повече, че за него един самолетен билет да е това, което е за мен една чиния пържени яйца с бекон и препечен хляб. Но той прие сделката. Смъкнахме се от столчетата, огледахме се, за да се ориентираме, и поехме към багажните гишета.

— Свали си палтото — каза той.

— Защо?

— Искам чиновникът да ти види лентичките за медали — рече той. — Може да ни сложи в по-висока класа.

— Та ние сме с „Ер Франс“ — казах аз. — Франция дори не е член на военната организация на НАТО.

— Чиновникът обаче положително е американец — каза той. — Да пробваме.

Свалих си палтото. Прегънах го през лакът и запристъпвах на една страна към гишето, за да се вижда лявата половина от куртката ми.

— Така добре ли е? — запитах.

— Идеално — усмихна се той.

Отвърнах на усмивката му. Най-отгоре от ляво на дясно са моята Сребърна звезда, Медалът за доблестна служба и Орденът на Почетния легион. На втория ред са Медалът за воинско отличие, Бронзовата звезда и Пурпурното сърце. На по-долните два реда са разни боклуци. От важните неща повечето съм спечелил случайно и не значат много за мен. Стават само колкото да впечатлят някой чиновник на летището, за да ме сложи в по-висока класа. Но Джо много ми завиждаше за горните два реда. Той самият бе служил пет години във военното разузнаване и освен боклуци друго не беше получавал.

Дойде нашият ред и той постави паспорта и билета си на гишето заедно със служебната си карта от Министерството на финансите. После се отдръпна и застана зад рамото ми. На свой ред и аз подадох паспорта и билета си. Джо ме смушка в гърба. Поизвъртях се на една страна и погледнах чиновника в очите.

— Можете ли да ни намерите две места, където спокойно да си опънем краката? — запитах го аз.

Чиновникът беше дребен човек на средна възраст с уморен вид. Вдигна глава и ни огледа. Двамата с Джо бяхме високи почти три и деветдесет и тежахме общо към двеста килограма. Човекът огледа внимателно служебната карта на Джо, после униформата ми, чукна някакви клавиши и ни се усмихна насила.

— Ще ви сложа отпред, господа — каза той.

Джо отново ме смушка в гърба. Не го виждах, но знаех, че се усмихва.

Бяхме на последния ред в първа класа. Разговаряхме, но съзнателно избягвахме главната тема. Приказвахме за музика, после за политика. Закусихме повторно. Пихме кафе. В първа класа на „Ер Франс“ кафето наистина си го бива.

— Кой е убитият генерал? — запита той.

— Казва се Креймър. Командващ бронетанковите войски в Европа.

— Танкист, а? Че какво тогава е правил във Форт Бърд?

— Не беше в базата. Открихме го в един мотел на петдесет километра оттам. Имал е среща с жена. Предполага се, че е избягала заедно с куфарчето му.

— Цивилна гражданка?

Поклатих глава.

— Имаме основание да вярваме, че е офицер във Форт Бърд. Той е трябвало да преспи във Вашингтон на път за конференция в Калифорния.

— Та това е отклонение от петстотин километра!

— Четиристотин и осемдесет.

— И не знаете коя е тя?

— Предполага се, че е с висок чин. Имала е персонален хъмър, с който е стигнала до мотела.

Той кимна.

— Явно не е коя да е. При това Креймър я е познавал отдавна, за да си струва да бие общо деветстотин и шейсет километра.

Усмихнах се. Всеки друг би го закръглил на хиляда километра, но не и моят брат. Подобно на мен, и той няма прякор, но ако имаше, щеше да е Педанта. Джо Ричър Педанта.

— Форт Бърд си е все така пехота, нали? — попита той. — Малко рейнджъри, малко от „Делта“, но главно пехотинци, доколкото си спомням. Следователно в базата би трябвало да има доста жени с висок чин.

— В момента има Школа по военна психология — казах аз. — Половината от преподавателския състав са жени.

— С какви чинове?

— Капитани, майори. Има и няколко подполковници.

— Та какво е имало в куфарчето?

— Дневният ред за конференцията в Калифорния — казах аз. — А пък хората на Креймър се правят, че няма такъв.

— Винаги има дневен ред — каза Джо.

— Знам.

— Провери майорите и подполковниците — каза той. — Това е моят съвет.

— Благодаря — рекох аз.

— И се опитай да разбереш на кого си бил нужен във Форт Бърд — продължи той. — И защо. Причината не е била смъртта на Креймър. Това поне е сигурно. Креймър си е бил жив и здрав, когато са ти издали заповедта за преместване.

По време на полета се записвахме с броеве на „Льо Матен“ и „Льо Монд“ от предния ден. Някъде по средата на пътя почнахме да разговаряме на френски. Френският и на двама ни имаше нужда от сериозно опресняване, но се разбирахме горе-долу добре. Езикът е странно нещо — като го научиш, никога повече не го забравяш. Джо ме запита за жените в живота ми. Имам чувството, че темата му се струваше особено подходяща за разговор на френски език. Казах му, че в Корея съм ходил сериозно с едно момиче, но оттогава ме бяха преместили първо във Филипините, после в Панама, а сега и в Северна Каролина, та не очаквах да я видя отново. Разправих му и за лейтенант Съмър. Той като че ли се заинтригува от нея. На свой ред ми каза, че в момента си няма приятелка.

После минахме отново на английски и Джо ме попита кога за последен път съм бил в Германия.

— Преди шест месеца — отвърнах.

— Приключи една епоха — каза той. — Германия ще се обедини. Франция ще поднови ядрените си опити, понеже една обединена Германия ще й навява лоши спомени. После отново Франция ще предложи обща валута за Европейския съюз, за да може да задържи новата Германия в своя лагер. След десет години Полша ще е в НАТО, а Съветският съюз няма да съществува. На негово място ще има някаква остатъчна държава. Може би и тя ще е в НАТО.

— Може би — казах аз.

— Така че Креймър е избрал най-добрия момент да напусне играта. В бъдеще вероятно нищо няма да е постарому.

— Вероятно.

— А ти какво ще правиш?

— Кога?

Той се извърна на седалката си и ме погледна право в лицето.

— Задават се съкращения на силите, Джак. Разбери това. За какво им е да поддържат милионна армия, когато отсрещната страна се разпада?

— Още не се е разпаднала.

— Но ще се разпадне. До една година от Съветите няма нищо да остане. Самият Горбачов няма да изкара дълго. Ще има преврат. Комунистите ще направят един последен опит, но ще се провалят. И тогава ще дойдат реформаторите, този път завинаги. Може би Елцин. Той не е лош. Така че във Вашингтон няма да устоят на изкушението да икономисат оттук-оттам. Тия икономии ще дойдат като коледен подарък за бюджета. Не забравяй, че върховният главнокомандващ е преди всичко политик.

Сетих се за сержантката с малкото дете.

— Ще стане, но бавно — казах аз.

Джо поклати глава.

— Ще стане по-бързо, отколкото очакваш.

— Винаги ще имаме врагове — казах аз.

— Спор няма — рече той. — Но тези врагове ще бъдат различни. Няма да разполагат с десет хиляди танка, строени през германските равнини.

Замълчах.

— Помъчи се да разбереш защо си във Форт Бърд — каза Джо. — Там или нищо не става, което значи, че си понижен, или се мъти нещо и затова са те пратили, което пък значи, че те чака повишение.

Мълчах.

— Във всеки случай трябва да разбереш какво става — продължи той. — Задават се съкращения и е важно да знаеш дали точно сега си понижен, или ще се издигнеш.

— На тях винаги ще им трябват военни полицаи — казах. — Дори от армията да останат двама души, единият трябва да е ченге.

— Трябва да имаш план.

— Никога не правя планове.

— Не е зле да започнеш.

Прекарах пръсти по лентичките на куртката си.

— Сложиха ме в първа класа — казах аз. — Може и да ме оставят на работа.

— Вероятно — каза той. — Но дори и да е така, дали работата ще ти допада? Може да те натикат в глуха линия.

Забелязах маншетите на ризата му. Бяха чисти и изгладени, с дискретни ръкавели от сребро и черен оникс. Вратовръзката му беше семпла и строга, копринена. Беше гладко избръснат. Бакенбардите му бяха оформени старателно. Джо изпитваше ужас, че нещо във външността му може да не е както трябва.

— Работа като работа — казах аз. — Не съм придирчив.

Останалата част от полета прекарахме в сън. Събуди ни гласът на пилота по уредбата, който ни уведомяваше, че започваме снижаване към летище „Роаси-Шарл дьо Гол“. Беше осем вечерта местно време. Почти целият втори ден от новото десетилетие се бе стопил като мираж, докато сме пресичали часовите пояси над Атлантика.

Обменихме пари и се запътихме към километричната опашка за таксита. Беше огромна, от много хора с много багаж, и едва се влачеше. Отказахме се и хванахме един navette, както французите наричат автобусите от летището до центъра. Стояхме прави през цялото време, докато пресичахме безрадостните северни предградия. Когато слязохме на Плас дьо л’Опера, беше вече девет. Париж беше мрачен и влажен, студен и притихнал. Зад затворените врати и замъглените витрини на кафенета и ресторанти грееха ярки, топли светлини. По протежение на мокрите улици бяха паркирани малки коли с едри капки роса по тях. Тръгнахме пеша на юг и пресякохме Сена по Пон дьо ла Конкорд. Завихме отново на запад по Ке д’Орсе. Реката беше мътна и се влачеше лениво под моста. По повърхността на водата не помръдваше нищо. Улиците бяха празни. Навън нямаше жива душа.

— Дали да не вземем цветя? — запитах аз.

— Късно е — отвърна той. — Всичко е затворено.

Крачейки един до друг, на Плас дьо ла Резистанс свихме вляво по Авеню Рап. Докато пресичахме Рю дьо л’Юниверсите, от дясната си страна зърнахме за миг Айфеловата кула, осветена в златисто. Стъпките ни отекваха като изстрели по смълчания тротоар. Стигнахме до дома на майка ми. Беше в скромна шестетажна каменна сграда, сгушена между две пищни фасади в стил „Бел епок“. Джо извади ръка от джоба си и отключи уличната порта.

— Имаш ключ? — учудих се аз.

— Винаги съм имал.

Зад портата започваше застлана с каменни плочи пътека, която водеше към вътрешния двор. Портиерната беше вляво, а зад нея имаше малка ниша с древен, бавноподвижен асансьор. Изкачихме се до шестия етаж. От асансьора излязохме на широка, слабо осветена площадка. Подът беше застлан с декоративни керамични плочки. Апартаментът вдясно беше с висока двойна дъбова врата, а върху дискретна месингова табелка беше гравирано: Мосю и Мадам Жерар. Вратата вляво беше боядисана в слонова кост и на нея пишеше: Мадам Ричър.

6

Отвътре се чуха бавни стъпки на тътрузещи се крака; мина доста време, преди майка ми да отвори вратата.

— Bonsoir, maman — каза Джо.

Аз само стоях и я гледах.

Беше много отслабнала, посивяла и прегърбена; изглеждаше с около стотина години по-стара от последния път, когато я бях видял. На левия си крак имаше гипс и се подпираше на алуминиева проходилка. Ръцете й стискаха здраво рамката; през кожата ясно се виждаха вени, кости и сухожилия. Трепереше цялата. Беше станала прозрачна като восъчна хартия. Само очите й бяха същите, каквито ги помнех. Сини, весели и дяволити.

— Джо — каза тя. — И Ричър.

Тя винаги се бе обръщала към мен на фамилно име. Никой не си спомняше откога и защо. Може би аз се бях нарекъл така още като дете. Може би тя просто бе откликнала на желанието ми, както става в много семейства.

— Моите момчета — каза тя. — Я какви са ми хубави!

Говореше бавно и задъхано, но усмивката й беше щастлива. Ние пристъпихме напред и я прегърнахме. На допир тялото й беше студено, крехко, някак безплътно. Сякаш тежеше по-малко от алуминиевата проходилка.

— Какво се е случило? — запитах аз.

— Влизайте — подкани ни тя. — Чувствайте се като у дома си.

С накъсани, несръчни движения тя се обърна с проходилката си и затътри крака по коридора. Задъхваше се, гърдите й свиреха. Тръгнах след нея. Джо затвори вратата и ме последва. Коридорът беше тесен, с висок таван и извеждаше към дневна с паркет, бели канапета и бели стени с огледала в рамки. Майка ми се запъти към едно канапе, обърна се с гръб и бавно се отпусна върху него. Тялото й сякаш изчезна в дебелата тапицерия.

— Какво се е случило? — запитах отново аз.

Тя не отговори. Само нетърпеливо махна с ръка, сякаш да отпъди въпроса. Двамата с Джо седнахме един до друг.

— Ще трябва да ни кажеш — настоях аз.

— Идваме отдалеч — добави Джо.

— Аз пък си помислих, че сте ми дошли на гости — рече тя.

— Не, не си си помислила такова нещо — казах аз.

Тя гледаше упорито в някаква точка на стената.

— Нищо ми няма — каза.

— Не ми прилича на нищо.

— Просто моментът не беше подходящ.

— В какъв смисъл?

— Извадих лош късмет — каза тя.

— Как така?

— Блъсна ме кола. И ми счупи крака.

— Къде? Кога?

— Преди две седмици — каза тя. — На нашата улица. Отвън, пред вратата. Валеше дъжд. Бях с чадър, закриваше погледа ми, стъпих на платното, шофьорът ме видя и натисна спирачките, но паважът беше мокър и колата занесе, много бавно, като в забавен кадър, но аз се парализирах от страх и не можех да помръдна. Усетих я как ме удари в коляното, много леко, като целувка, но костта се пречупи на две. Ужасно ме заболя.

Сетих се за дебелака със строшеното коляно, който се гърчеше в мазната локва пред стриптийз бара край Форт Бърд.

— Защо не ни каза? — запита Джо.

Тя не отговори.

— Но ще се оправи, нали? — запита той.

— Разбира се — отвърна тя. — Това е дребна работа.

Джо ме погледна многозначително.

— А какво още има? — попитах аз.

Тя седеше, все така вперила поглед в стената. Отново махна припряно с ръка.

— Какво още има? — повтори въпроса Джо.

Тя ни изгледа един по един.

— Направиха ми рентгенова снимка — каза накрая тя. — За тях аз съм една старица. А стариците, които си чупят костите, са застрашени от пневмония. Понеже, като лежим неподвижно, дробовете ни не се изпълват добре и се възпаляват.

— Е, и?

Тя мълчеше.

— Имаш ли пневмония? — запитах аз.

— Не.

— А тогава какво има?

— Видяха го. На рентгеновата снимка.

— Видяха какво?

— Че съм болна от рак.

Дълго време никой не каза нищо.

— Но ти вече си го знаела — казах накрая аз.

Тя ме погледна и ми се усмихна както си знаеше.

— Да, миличък — каза тя. — Вече знаех.

— От колко време?

— От една година.

Мълчахме.

— Рак на какво?

— Вече, кажи-речи, на всичко.

— Ще помогне ли някаква терапия?

Тя само поклати глава.

— А бил ли е излечим?

— Не знам — каза тя. — Не съм питала.

— Какви бяха симптомите?

— Болки в стомаха. Загуба на апетит.

— И после се разпространи?

— Сега ме боли навсякъде. Проникнал е в костите. А и тоя глупав крак…

— Защо не си ни казала?

Тя повдигна рамене. Истинска французойка — грациозна, изящна, упорита.

— Какво толкова имаше за казване?

— А защо не си отишла на лекар?

Известно време майка ми мълча.

— Уморена съм — каза накрая тя.

— От какво — попита Джо, — от живота ли?

Тя се усмихна.

— Не, Джо. Просто съм уморена. Късно е и трябва да си лягам, това е. Утре ще говорим още, обещавам. Нека сега не се натоварваме излишно.

Оставихме я да си легне. Трябваше. Нямахме избор. Тя беше най-упоритата жена, която човек може да си представи. В кухнята намерихме храна. Беше се запасила в наша чест. Това беше очевидно. Хладилникът й беше пълен с неща, до които една жена без апетит не би се докоснала. Хапнахме набързо пастет от гъши дроб със сирене, направихме си кафе и седнахме на масата й, за да го изпием. Пет етажа под прозореца й Авеню Рап си оставаше все така притихнало и безлюдно.

— Какво мислиш? — запита Джо.

— Мисля, че умира — отвърнах аз. — Нали затова сме дошли!

— Не можем ли да я заставим да се лекува?

— Късно е вече. Само ще си губи времето. Освен това насила не можем да я накараме да прави каквото и да било. Ти спомняш ли си някога да е вършила нещо против волята си?

— А защо не иска?

— Не знам.

Той ме изгледа.

— Предполагам, че е фаталистка — казах аз.

— Та тя е едва на шейсет!

Кимнах. Майка ми ме бе родила на трийсет години, а беше на четирийсет и осем, когато напуснах завинаги онова, което някога бях наричал дом. На четирийсет и осем тя изглеждаше по-млада, отколкото аз, когато бях на двайсет и осем. За последен път я бях видял преди година и половина. Имах два дни престой в Париж на път от Германия за Близкия изток. Тогава беше добре. Изглеждаше страхотно. Бе овдовяла преди около две години, а за много хора, останали сами, краят на втората година е повратен момент. Тогава ми се стори, че в нея има още много живот.

— Защо не ни е казала? — попита Джо.

— Не знам.

— Трябвало е да ни каже.

— В живота стават и гадости — казах аз.

Джо само кимна.

Беше ни приготвила спалнята за гости с нови чаршафи и хавлиени кърпи; в изящните порцеланови вази на нощните шкафчета имаше цветя. Стаята беше малка, с две еднакви легла, и ухаеше приятно. Представих си как се е суетила с проходилката си, как се е борила с юрганите, как е подгъвала ъглите на завивките и ги е приглаждала.

С Джо не разговаряхме повече. Аз закачих униформата си в гардероба и се измих в банята. Навих будилника в главата си за седем сутринта, пъхнах се в леглото и в продължение на един час лежах в тъмното, загледан в тавана. После съм заспал.

Събудих се точно в седем. Джо вече беше станал. Може би изобщо не беше спал. Може би беше свикнал на по-заседнал живот и часовата разлика го смущаваше. Аз се изкъпах, извадих памучен панталон и тениска от пътната си чанта и ги облякох. Открих Джо в кухнята да прави кафе.

— Мама още спи — каза ми той. — Сигурно от лекарствата.

— Ще изляза да купя нещо за закуска.

Облякох палтото си и отидох пеша до една близка сладкарница, която знаех, на Рю Сен Доминик. Купих кроасаки и шоколадов кейк и ги понесох към къщи в кесийка от восъчна хартия. Когато се прибрах, майка ми още беше в стаята си.

— Тази жена се самоубива — каза ми Джо. — Не можем да го допуснем!

Не отвърнах нищо.

— Какво мълчиш! — настоя той. — Ако вземе пистолет и го опре в главата си, няма ли да я спреш?

Вдигнах рамене.

— Мама вече е опряла пистолета в главата си. И е натиснала спусъка. Вече е късно. Тя нарочно не ни е съобщила по-рано.

— Защо?

— Ще изчакаме сама да ни каже.

И тя ни го каза — по време на нашия следващ разговор, който продължи почти през целия ден. С прекъсвания, малко по малко. Започна на закуска. Излезе от стаята си, изкъпана и облечена. Изглеждаше толкова добре, колкото изобщо би могла да изглежда жена, болна от рак в последна фаза, със счупен крак и подпираща се на проходилка. Направи ново кафе, постави кроасаните, които бях купил, в чиния от фин порцелан и церемониално ни поднесе закуската на масата. Нещо в начина, по който влезе в ролята си на домакиня, ни пренесе далеч назад в миналото. Сякаш двамата с Джо в миг се смалихме отново в момченца с хилави рамене и остри коленца, докато тя се извиси над нас като властната майка и главата на семейство, каквато я бяхме запомнили. Животът на една съпруга на военен и майка на децата му не е никак лек; някои жени се справят, други не. Тя винаги се бе справяла. Където и да бяхме живели по света, се бяхме чувствали като в свой дом. Заслугата беше нейна.

— Родена съм на триста метра оттук — каза майка ми. — На Авеню Боске. От прозорците на стаята ми се виждаха „Инвалидите“ и Екол Милитер. И тогава дойдоха германците. Помислих си, че настъпва краят на света. Когато най-после си тръгнаха, бях на четиринайсет. Тогава си казах, че светът се ражда отново.

Двамата с Джо мълчахме.

— Оттогава всеки ден от живота ми е подарък — каза тя. — Запознах се с баща ви. Родих вас, момчета. Обиколих света. Едва ли има страна, в която да не съм била.

Ние мълчахме.

— Аз съм французойка — продължи тя. — А вие сте американци. Между нас има огромна разлика. Ако една американка се разболее, това я изпълва с негодувание. Тя се заема да отстрани причината за болестта, и то веднага. Французите разбират, че човек се ражда, живее, а после умира. И това не ги възмущава. За тях то си е в реда на нещата. Така е било откакто свят светува. И така трябва да бъде, не разбирате ли? Ако хората не умираха, светът щеше ужасно да се задръсти.

— Въпросът е кога е редно да се умира — обади се Джо.

Майка ми кимна.

— Прав си — каза тя. — И отговорът е: умираш, когато ти дойде времето.

— Това е пораженческа позиция.

— Не, Джо. Това е реалистична позиция. Човек трябва да подбира битките си. Естествено, дребните болести е редно да се лекуват. Ако претърпиш катастрофа, отиваш да те закърпят. Но някои битки просто не могат да бъдат спечелени. Не си мислете, че не съм обмисляла всичко най-внимателно. Прочетох книги, говорих с приятели. Излечимостта на това заболяване, след като симптомите вече са се проявили, е много ниска. Десет, двайсет процента, и то за да умреш не сега, а след пет години. Кому е притрябвало това? А и с цената на някакво кошмарно лечение.

Кога е редно да се умира? Прекарахме времето си до обяд в предъвкване на резонния въпрос, зададен от Джо. Най-напред от една страна, после от друга. Но винаги стигахме до един и същ извод. Някои битки просто не могат да бъдат спечелени. Спорът поначало беше безпредметен. Може би от него щеше да има смисъл, ако го бяхме провели преди година. А сега просто беше излишен.

Двамата с Джо седнахме да обядваме; майка ми не. Изчаквах брат ми да зададе следващия си резонен въпрос, който сякаш висеше във въздуха. Накрая той стигна и до него. Джо Ричър — трийсет и две годишен, метър и деветдесет и пет, сто килограма, завършил „Уест Пойнт“, някаква голяма клечка в Министерството на финансите — положи длани върху масата и погледна майка си право в очите.

— Няма ли да ти липсваме, мамо? — запита той.

— Грешен въпрос — отвърна тя. — Аз ще съм умряла. Нищо няма да ми липсва. Аз ще ви липсвам. Така както ви липсва баща ви. Както липсва и на мен. Както ми липсва и моят собствен баща, и майка ми, и баба ми, и дядо ми. Да ти липсват умрелите също е част от живота.

Двамата с Джо мълчахме.

— Ти всъщност ме питаш друго — продължи тя. — Питаш ме: как така мога да ви изоставя? Питаш ме: не ме ли интересувате повече? Нямам ли желание да видя как ще се развие оттук нататък животът и на двама ви? Нищо свързано с вас ли не ме вълнува вече?

Не отговорихме.

— Разбирам ви — рече тя. — Често казано, интересувате ме много. Аз сама съм си задавала неведнъж тези въпроси. Чувствам се, сякаш спирам да гледам филм насред прожекцията и излизам от салона. Сякаш съм принудена да си тръгна от филм, който много бих искала да догледам. И това е, което ме тревожи. Че няма да разбера какво ще стане по-нататък с вас, момчета, как ще се развие животът ви. Тази част наистина ми е противна. Но после си казвам, че все някога, рано или късно, човек излиза от салона. Все пак никой не живее вечно. Аз, така или иначе, няма да дочакам да видя как ще се развие животът ви докрай. И при най-добрите обстоятелства. Сега чак разбирам това. И вече не се притеснявам толкова. Когато и да напусна прожекцията, ще бъде една случайна дата. И все ще ми се гледа още.

Известно време и тримата седяхме безмълвни.

— Колко остава? — запита накрая Джо.

— Не много — отвърна тя.

Ние мълчахме.

— Аз не ви трябвам повече — каза тя. — Вие сте големи мъже. Задачата ми е изпълнена. Това е естествено и няма нищо страшно. Такъв е животът. Така че ме оставете да си ида.

* * *

До шест вечерта се бяхме изприказвали докрай. Вече близо час никой не продумваше. Изведнъж майка ми се надигна в креслото си.

— Да идем на вечеря — предложи тя. — В ресторант „Полидор“, на Рю Мосю льо Пренс.

Повикахме такси и с него отидохме до театър „Одеон“. Оттам продължихме пеша. Така искаше майка ми. Беше загърната в палто, подпираше се на ръцете ни и се движеше бавно и с мъка, но ни се стори, че се радва на свежия зимен въздух. Рю Мосю льо Пренс пресича острия ъгъл между булевардите „Сен Жермен“ и „Сен Мишел“ в Шести район. Може да се каже, че това е най-парижката уличка в цял Париж. Тясна, пъстра, леко позападнала, но кипяща от живот, тя минава между два реда високи фасади на сгради с някога пищни гипсови орнаменти. Самият „Полидор“ е прочут стар ресторант. В него човек има чувството, че на същата маса се е хранил кой ли не — чревоугодници, шпиони, художници, бегълци от закона, ченгета, бандити.

И тримата си поръчахме едни и същи блюда: запечено козе сирене, свинско със сливи, малинови тарталети. И бутилка изискано червено вино. Ала майка ми не яде и не пи нищо. Седеше и ни гледаше. Лицето й беше изопнато от физическата болка. Двамата с Джо се хранехме мълчаливо, усещайки погледа й върху себе си. Тя говореше през цялото време, изключително само за миналото. Но в гласа й нямаше тъга. Сякаш преживяваше отново щастливите моменти в живота си. Смееше се. Потърка с палец белега върху лицето на Джо и ми се скара, също както навремето, задето му го бях причинил. Аз пък си вдигнах ръкава, също както тогава, и й показах къде Джо ме беше намушкал с длетото, за да си отмъсти, и тогава тя се скара и на него, също както навремето. Стана дума за разни неща, който й бяхме изработили като подарък в часовете по ръчен труд. И за рождените ни дни, които бяхме празнували в безрадостната прашна жега или в безмилостния мраз на далечни военни бази. Разказа ни за кой ли път как се е запознала с баща ни в Корея, как са се оженили в Холандия, колко бил несръчен, как за трийсет и три години брачен живот й бил подарил само два букета цветя — единия при раждането на Джо, а другия, когато съм се родил аз.

— Защо не ни каза преди година? — запита Джо.

— Знаеш защо — отвърна тя.

— Защото щяхме да се скараме — казах аз.

Майка ми кимна.

— Решението трябваше да си бъде мое — каза тя.

Поръчахме кафе и двамата с Джо запалихме цигари. Когато келнерът ни донесе сметката, го помолихме да ни повика такси. По обратния път към Авеню Рап и тримата мълчахме. Почти никой не проговори, докато стана време да си лягаме.

На четвъртия ден от новото десетилетие се събудих рано. Откъм кухнята се чуваше гласът на Джо — говореше на френски. Отидох при него и видях, че разговаря с жена. Млада и енергична. С късо подстригана коса и лъчезарни очи. Каза ми, че била личната болногледачка на майка ми, каквато й се полагала според някаква отдавна сключена застраховка. Обясни, че идвала всеки ден, само за вчера майка ми я била помолила да пропусне. Искала да остане насаме със синовете си. Попитах момичето по колко часа дневно прекарва с майка ми. Тя каза, че полицата предвиждала денонощни грижи, ако и когато се наложи, което според нея не било далеч.

Когато момичето с лъчезарните очи си тръгна, аз се върнах в спалнята, взех душ и събрах багажа си. През това време Джо влезе и ме видя какво правя.

— Тръгваш ли си? — запита той.

— И двамата си тръгваме — отвърнах. — И ти го знаеш.

— Редно е да останем.

— Дойдохме да я видим. Тя това искаше. А сега вече иска да си вървим.

— Така ли мислиш?

Кимнах.

— Това снощи, в „Полидор“, беше за сбогом. Сега тя иска да я оставим на мира.

— Как можеш да постъпваш така?

— Това е, което тя иска. И сме длъжни да й го дадем.

Отново отидох да купя кроасани от сладкарницата на Рю Сен Доминик, после и тримата седнахме да закусим заедно, с големи чаши кафе, по френски обичай. Майка ми се беше пременила с най-хубавите си дрехи и, общо взето, се държеше като здрава млада жена, за която счупеният крак е само временно неудобство. Сигурно й бе струвало голямо усилие на волята, но явно, че по този начин искаше да я запомним. Доливахме си един на друг кафе и учтиво си подавахме храната. Закуската премина изискано и церемониално. Както навремето — много, много отдавна.

После майка ми изпълни един друг семеен ритуал — направи нещо, което бе правила десет хиляди пъти преди, когато бяхме деца, и бе продължила да го прави, докато не се почувствахме за пръв път зрели хора. Стана с мъка от стола си, пристъпи зад Джо и положи ръце върху раменете му. После се наведе и го целуна по двете бузи.

— Какво не е нужно да правиш? — запита го тя.

Той не отговори. И преди не отговаряше. Мълчанието му беше част от ритуала.

— Не е нужно да решаваш всички проблеми на света, Джо. Само някои. И без това проблеми има предостатъчно.

И тя отново го целуна по бузата. После, като се подпираше с една ръка на облегалката на стола му, се пресегна с другата и се премести зад мен. Чух зад себе си накъсаното й мъчително дишане. Тя се наведе и целуна и мен по бузата. После, както правеше едно време, преди толкова години, постави ръце отстрани на раменете ми. Сякаш ги мереше на око колко са широки. Една дребна, крехка жена, която се радва и чуди едновременно, че от бебето й е израсъл такъв великан.

— Ти си силен за двама нормални мъже — каза тя.

Мълчах и чаках своя личен въпрос. И тя ми го зададе:

— Какво ще правиш с всичката тази сила?

Не отговорих. Така беше според ритуала.

— Ще направиш каквото е правилно — каза тя. После се наведе и отново ме целуна по бузата.

Дали наистина е за последно? — помислих си аз.

След половин час се сбогувахме и тръгнахме. На излизане с Джо дълго и здраво я прегръщахме и й казахме, че я обичаме, а тя ни отговори, че също ни обича и че винаги ни е обичала. Оставихме я да стои на прага, спуснахме се с малкото асансьорче и поехме пеша към Операта, за да вземем автобуса за летището. Очите ни бяха пълни със сълзи, но и двамата мълчахме. Медалите ми не говореха нищо на чиновничката на „Роаси-Шарл дьо Гол“, която ни сложи чак в опашката на самолета. По средата на полета разгърнах „Льо Монд“ и прочетох, че Нориега е бил заловен в Панама Сити. Само допреди седмица аз бях живял и дишал, лягал и ставал с тази мисия. А сега едва си спомнях за какво ставаше дума. Оставих вестника и се опитах да гледам напред. Да си спомня накъде съм тръгнал и какво се очаква от мен да правя, като стигна там. Но не си спомнях практически нищо. Нямах представа какво ме очаква. Ако бях имал, може би щях да си остана в Париж.

7

Когато човек пътува на запад, от часовата разлика денят става по-дълъг, а не по-къс, както на отиване към Париж. Възстановихме си часовете, които бяхме загубили преди два дни. Кацнахме на летище „Дълес“ в два следобед. Сбогувах се с Джо, който намери пиацата за таксита и потегли към града. Аз тръгнах да търся автобусните спирки, но преди да ги открия, ме арестуваха.

Кой пази пазача? Кой има право да арестува военен полицай? В моя случай това се оказа тройка от Главното комендантство, директно подчинени на началника на военната полиция. По-точно, двама кандидат-офицери и един офицер. Последният ми показа служебната си карта и заповедта за арестуването ми, след което двамата по-младши ми показаха пистолетите и белезниците си, а началникът им ми даде да избирам: или да се държа прилично, или да си нося последствията. Усмихнах се. Човекът си знаеше работата. Държеше се уставно. Съмнявам се дали лично аз бих постъпил по-различно и дали бих могъл да се справя по-добре от него.

— Носите ли оръжие, майоре? — запита той.

— Не — отвърнах.

Ако ми беше повярвал, щях сериозно да се разтревожа за състоянието на армията. Не че нямаше да се намери офицер, който да ми повярва или може би да се притесни от деликатността на ситуацията. Да арестуваш висшестоящ офицер от собствения ти род войска не е лесна работа. Но този наистина знаеше какво прави. Едва бях казал „не“, и той кимна на двамата по-младши, които пристъпиха към мен с такава бързина, сякаш им бях признал, че нося ядрена бойна глава. Единият претърси мен, другият чантата ми. Това им отне цели няколко минути, докато се убедиха, че наистина не съм въоръжен.

— Трябва ли да ви слагам белезници? — запита офицерът.

Поклатих глава.

— Къде ви е колата?

Той не отговори. Двамата кандидат-офицери застанаха от двете ми страни, на половин крачка по-назад, а шефът им поведе групата. Пресякохме тротоара, заобиколихме автобусната спирка и се насочихме към паркинга за служебни автомобили. Там ни чакаше масленозелена кола с четири врати, без отличителни знаци. От тяхна гледна точка това беше най-опасният момент. Един арестант, решен да избяга, би си пробвал късмета именно сега. Както бяхме трима срещу един, шансовете ми бяха около петдесет на петдесет. Но аз се оставих да ме качат в колата. След това доста често се питах какво ли би станало, ако в този момент бях побегнал. Понякога ми се иска да го бях направил.

Колата беше „Шевролет Каприс“, фабрично бял, а военните го бяха напръскали в зелено с пистолет. Оригиналната боя си личеше по рамките на вратите. Тапицерията на седалките беше изкуствена кожа, прозорците се сваляха и вдигаха ръчно. Оборудването беше спартанско, същото като на колите на гражданската полиция. Аз се плъзнах по дължината на задната седалка и се наместих в ъгъла, зад гърба на шофьора. Единият от кандидат-офицерите се натъпка до мен, другият седна зад волана, а шефът се настани до него. Никой дума не обелваше.

Поехме на изток по главната магистрала, водеща към града. Сигурно Джо с неговото такси беше на не повече от пет минути пред нас. Завихме на юг, после отново на изток и минахме през Тайсънс Корнър. В този момент се досетих със сигурност къде ме карат. На няколко километра по-нататък се появиха пътни табели, указващи отклонението за Рок Крийк. Това е малък град на четирийсет километра северно от Форт Белвоар и на около седемдесет източно от базата на морската пехота в Куонтико. А в тази база се намираше щабът на 110-а специална част. Така че знаех накъде ме водят. Само дето не знаех защо.

Щабът на 110-а се състоеше само от канцеларии и складове за снаряжение. Нямаше килии за арестанти. Нито пък други специално укрепени помещения. Затвориха ме в една от стаите за разпити. Просто пуснаха чантата ми на масата, заключиха вратата отвън и ме оставиха. В същата тази стая и аз бях затварял хора. Така че знаех как стават нещата. Единият от кандидат-офицерите щеше да остане на пост в коридора. Може би и двамата. Така че се задоволих да се изтегна назад на простия дървен стол, да вдигна краката на масата и да чакам.

Мина един час. Беше ми неудобно да седя в тази поза, освен това бях гладен и обезводнен от дългия полет. Казах си, че ако бяха съобразили всичко това, може би щяха да ме оставят да чакам два часа. Или повече. Но в случая дойдоха точно след шейсет минути. В стаята влезе офицерът и ми направи знак с брадичка да стана от стола и да го последвам. Двамата кандидат-офицери се строиха на половин крачка зад мен. Изкачихме се по някакви стълби два етажа нагоре. Закриволичихме по боядисани в миши цвят коридори. Вече знаех точно къде отиваме. Отивахме в кабинета на Лион Гарбър. Само дето не знаех защо.

Спряха пред вратата на кабинета. В нея имаше прозорец от армирано стъкло с надпис „Командир“ със златни букви. Много пъти бях минавал през тази врата, но никога като арестант. Офицерът почука, изчака секунда, отвори вратата и се дръпна, за да мина. После затвори зад мен и остана в коридора заедно с хората си.

Зад бюрото на Гарбър седеше някакъв човек, когото никога не бях виждал преди. Полковник. С камуфлажна униформа. И табелка с името: Уилард, Армия на САЩ. Посивялата му коса беше разделена на път по средата, като на ученик. Имаше нужда от подстригване. Беше с очила с метални рамки, с едно от онези подпухнали сивкави лица, които изглеждат състарени и на двайсет години. Беше нисък, сравнително набит, с отпуснати рамене, които подсказваха пълна липса на физически усилия. Явно му беше трудно да седи неподвижен на едно място. Непрекъснато се въртеше на стола, като при всяко движение подръпваше панталона си. През първите десет секунди, откакто бях влязъл в стаята, успя да смени позата си три пъти. Може би имаше хемороиди. Или просто беше притеснен. Ръцете му бяха меки, с изгризани нокти. И безбрачна халка. Положително беше разведен. Имаше такъв вид. Никаква жена не би го търпяла с такъв обрасъл врат. И никаква жена не би издържала на непрестанните му тикове. Във всеки случай не за дълго.

Може би трябваше да застана мирно и да рапортувам: Сър, майор Ричър се явява по ваша заповед. Така изискваше армейският устав и етикет. Но си казах, че за нищо на света няма да го направя. Просто се огледах лениво, пристъпих към бюрото, без да бързам, и застанах пред него в стойка свободно.

— Искам обяснение — каза човекът на име Уилард.

— Кой сте вие? — запитах аз.

— Много добре виждаш кой съм.

— Виждам, че сте полковник от американската армия на име Уилард. Но не мога да ви дам никакви обяснения, докато не се убедя, че съм ви пряко подчинен.

— Подчинен си ми, младежо. Какво пише отвън на вратата?

— Пише „Командир“.

— И къде се намираме?

— В Рок Крийк, Вирджиния.

— Е, добре. Питаш и аз ти отговарям.

— Нов сте — казах аз. — Не се познаваме.

— Поех поста преди четирийсет и осем часа. И току-що се запознахме. Така че искам обяснение.

— За какво?

— Да започнем със самоотлъчката ти.

— Самоотлъчка ли? — казах. — Кога?

— През последните седемдесет и два часа.

— Не е вярно — казах аз.

— Как да не е?

— Имам разрешение за отпуск от полковник Гарбър.

— Не е вярно.

— Обадих му се по телефона.

— Кога?

— Преди да отпътувам.

— И получи ли разрешение?

Не отговорих веднага.

— Оставих му съобщение. Да не искате да кажете, че е отказал да ми разреши отпуск?

— Не е бил тук. Няколко часа преди това е получил заповед за преместване в Корея.

— В Корея ли?

— Командващ военната полиция на американския гарнизон.

— Но това е пост за бригаден генерал!

— Работи се по въпроса. През есента със сигурност ще получи повишение.

Не казах нищо.

— И така, Гарбър го няма вече — каза Уилард. — Сега аз съм тук. Въртележката продължава. Свиквай с това.

В стаята настана тишина. Уилард се усмихна. Усмивката му не беше приятна. По-скоро приличаше на озъбване. Току-що ми беше издърпал килима изпод краката и очакваше да падна на пода.

— Много мило от твоя страна, че си казал къде отиваш и кога се връщаш. Така ни беше по-лесно да те приберем днес.

— Смятате, че за тази самоотлъчка заслужавам арест?

— А ти не смяташ ли?

— Станало е най-обикновено недоразумение.

— Напуснал си поста без разрешение, майоре. Такива са фактите. Само защото си очаквал да получиш разрешение, това не значи, че ти е било дадено. Намираш се в армията. Тук не се действа, преди да си получил заповед или разрешение. Изчаква се, докато въпросната заповед или разрешение бъдат издадени и потвърдени. Другото би довело до анархия и хаос.

Не казах нищо.

— Къде беше?

Представих си майка ми, облегната на алуминиевата си проходилка. После лицето на брат ми, докато ме гледаше как си събирам багажа.

— Взех си малко почивка — казах аз. — Бях на плаж.

— Не си арестуван заради самоотлъчката — каза Уилард. — А защото си бил с парадна униформа на Нова година.

— Че откога това е забранено?

— И си носил табелка с името си.

Не казах нищо.

— И докато си носил въпросната табелка с името си, си пратил двама цивилни в болница.

Стоях и го гледах. И размишлявах напрегнато. Не ми се струваше вероятно дебелакът или оня фермер да са ме наклепали. Не, не беше възможно. Бяха глупави, но не чак дотам. Знаеха, че винаги мога да ги намеря после.

— Кой го казва? — запитах.

— На оня паркинг е имало голяма публика.

— Един от нашите?

Уилард кимна.

— Кой? — запитах аз.

— Не е нужно да знаеш.

Замълчах си.

— Друго имаш ли да кажеш? — запита той.

Помислих си: Тоя няма да даде показания пред военния съд. Това поне е сигурно. Ето какво трябва да му кажа.

— Нямам — отвърнах.

— Какво да те правя сега?

Замълчах.

— Отговори ми, какво да те правя?

Трябва да схванеш разликата между инат и навик, приятел. И то възможно по-бързо.

— Вие решете — казах аз. — Изборът е ваш.

Той кимна.

— Освен това имам два рапорта, от генерал Васел и полковник Кумър.

— Какво пишат?

— Пишат, че си се държал неуважително към тях.

— Не е вярно.

— Както не е вярно и че си се самоотлъчил, така ли?

Не отговорих.

— Застани мирно — каза Уилард.

Изгледах го. Преброих наум: хиляда, две хиляди, три хиляди. После застанах мирно.

— Бавно действаш — каза той.

— Не се боря за награда по строева подготовка — отвърнах аз.

— Защо се интересуваш от Васел и Кумър?

— Липсва един екземпляр от дневния ред на конференцията на бронетанковите войски. Исках да знам дали в него не се съдържа поверителна информация.

— Не е имало дневен ред — каза Уилард. — Васел и Кумър са ти го обяснили. Както го обясниха и на мен. Позволено ти е било да запиташ. Формално погледнато, имаш право да ги разпитваш. Но да отхвърлиш съзнателно отговора на висшестоящ офицер като лъжа е проява на неуважение. Нещо повече, доближава се до полицейски тормоз.

— Сър, това ми е работата. Убеден съм, че е имало дневен ред.

Сега той не отговори.

— Мога ли да попитам къде сте служили преди? — казах аз.

Уилард се размърда на стола си.

— В разузнаването — отвърна той.

— Като оперативен агент ли? — попитах аз. — Или като чиновник?

Той не отговори. Явно бе служил като чиновник.

— При вас имаше ли конференции без дневен ред? — попитах.

Той ме погледна право в очите.

— Това е заповед, майоре — каза той. — Първо, преставаш да се интересуваш от Васел и Кумър. Незабавно, считано от този момент. Второ, преставаш да се интересуваш от генерал Креймър. Не искаме да се вдига шум при създалите се обстоятелства. Трето, лейтенант Съмър престава да се меси в делата на специалните части. Незабавно, считано от този момент. Тя е младши военен полицай и доколкото съм запознат с досието й, ако зависи от мен, ще си остане завинаги такава. Четвърто, няма да предприемаш никакви опити за контакт с местните цивилни, които си наранил. И пето, няма да се мъчиш да установявиш самоличността на свидетеля, който те е докладвал.

Мълчах.

— Разбираш ли заповедите, които издадох?

— Бих желал да ги получа в писмен вид.

— Устно ти стига — каза той. — Разбираш ли заповедите?

— Да — отвърнах аз.

— Свободен си.

Преброих наум: хиляда, две хиляди, три хиляди. После отдадох чест и се обърнах кръгом. Бях стигнал почти до вратата, когато той изстреля в гърба ми още един залп за сбогом:

— Казаха ми, че си бил голям герой, Ричър. Така че сега имаш избор: или да останеш голям герой, или да се правиш на нагло копеле. Искам да ти напомня, че никой не харесва наглите копелета. Искам освен това да знаеш, че скоро за теб ще има голямо значение дали хората те харесват, или не.

Не отговорих.

— Ясно ли се изразявам, майоре?

— По-ясно не може да бъде — отвърнах.

Посегнах и хванах дръжката на вратата.

— И още нещо — каза той. — Смятам да поприкрия за известно време рапорта за побоя. Колкото е възможно по-дълго. От уважение към досегашната ти кариера. Добре, че е постъпил по вътрешния канален ред. Но не забравяй, че мога да го извадя, когато поискам.

Тръгнах от Рок Крийк малко преди пет следобед. Хванах автобус за Вашингтон и оттам друг на юг, по междущатска магистрала 95. После свалих отличителните знаци от реверите си и последните петдесет километра до Форт Бърд изминах на автостоп. По платното в двете посоки се движеха главно военнослужещи, а и от останалите болшинството бяха пенсионирани военни със семействата си. И едните, и другите не обичаха много-много военната полиция. Опитът ме беше научил, че се пътува далеч по-удобно, ако носиш значките си в джоба.

Последната кола, която хванах, ме закара на двеста метра от главния портал на Форт Бърд. Минаваше единайсет вечерта на 4 януари 1990 г. След Рок Крийк бях прекарал в път малко над шест часа. Щатът Северна Каролина тънеше в мрак и студ. Кучешки студ. Изминах тичешком последните двеста метра, за да се сгрея. Стигнах задъхан до портала. Отметнаха ме и се затичах право към кабинета си. Вътре беше топло. Дежурна беше пак онази сержантка с малкото дете. Машината за кафе беше включена. Тя мълчаливо ми подаде чаша, аз влязох в кабинета и на бюрото заварих бележка от Съмър. Беше защипана с кламер към тънка зелена папчица. Вътре имаше три списъка. Списък на жените с персонални хъмъри, списък на жените, служили във Форт Ъруин, и списък на личния състав, преминавал в двете посоки през портала на Бърд в новогодишната нощ. Първите два списъка бяха сравнително кратки. Но последният беше нещо ужасно. Цяла нощ бяха влизали и излизали хора, отиващи или връщащи се от партита. Но в трите списъка се повтаряше едно-единствено име: подп. Андрея Нортън. Съмър го бе заградила с кръгче и на трите места. Бележката й гласеше: Обади ми се, имам да ти казвам нещо за Нортън. Надявам се, че майка ти е добре.

Най-напред потърсих старата бележка с телефонния номер на Джо и му се обадих.

— Как е, държиш ли се? — запитах го.

— Трябваше да останем в Париж — каза той.

— Тя беше дала на болногледачката един почивен ден. Толкова й е било нужно.

— Въпреки това трябваше да останем.

— Мама не иска зяпачи — казах аз.

Джо не отговори. Слушалката мълчеше и изгаряше ухото ми.

— Имам един въпрос — казах аз. — Когато работеше в Пентагона, познаваше ли едно гадно копеле на име Уилард?

Известно време той мълча, явно ровеше в паметта си, някакви релета прещракваха в мозъка му. Беше минало доста време, откакто бе напуснал разузнаването.

— Дребен и шишкав? — рече най-после той. — Не може да седи на едно място? Все се върти на стола, дърпа крачолите си и се попипва? Помня го. Чиновник. Мисля, че беше майор.

— Вече е полковник — казах аз. — Току-що е преместен в Сто и десета специална в Рок Крийк. Сега ми е командир.

— От военното разузнаване в Сто и десета? Звучи ми логично.

— Не и на мен.

— Това е най-новата им доктрина — каза той. — Опитват се да подражават на частния сектор. Смята се, че хора, които си нямат представа от нищо, са полезни за системата, понеже не са обременени със статуквото. Очаква се да донесат нови виждания.

— Има ли нещо, което трябва да знам за тоя тип?

— Нарече го гадно копеле, значи вече си го опознал достатъчно. Не че беше глупак, но си беше гадно копеле, дума да няма. Дребнав, отмъстителен, брани интересите на покровителите си, много добре усеща политическите настроения, знае кому да се кланя, ненадминат в целуването на задници, винаги усеща накъде духа вятърът.

Не казах нищо.

— Безнадеждно смотан по отношение на жените — добави Джо. — Това го помня.

Продължих да мълча.

— Идеален пример за това, което си говорихме — продължи Джо. — Уилард работеше в отдела за Съветския съюз. Доколкото си спомням, следеше тяхното производство на танкове и потреблението на гориво. Мисля, че беше разработил някакъв алгоритъм, според който по изразходваното гориво можело да се определи колко учения са провели съветските бронетанкови войски. С това успя да привлече вниманието на началниците и в течение на година, година и нещо беше на върха. Но оттогава явно е надушил какво се готви и се е измъкнал навреме. Ти трябва да направиш същото. Или най-малкото да се замислиш. Както си говорихме.

Не казах нищо.

— Междувременно си отваряй очите на четири. Аз лично не бих желал Уилард да ми е началник.

— Ще се оправя — отвърнах аз.

— Трябваше да останем в Париж — каза той и затвори.

Намерих Съмър в бара на офицерския клуб. Беше си взела бутилка бира и се подпираше на стената в компанията на двама кандидат-офицери. Когато ме видя, тя веднага ги остави и тръгна към мен.

— Гарбър е заминал за Корея — казах й аз. — Имаме нов шеф.

— Кой?

— Полковник на име Уилард. От разузнаването.

— Че какво разбира той от военна полиция?

— Нищо. Уилард е гадно копеле.

— Това не те ли дразни?

Вдигнах рамене.

— Имаме заповед да не се занимаваме със случая „Креймър“.

— И ще му се подчиним ли?

— Освен това аз имам заповед повече да не общувам с теб. Молбата ти за преместване в Сто и десета щяла да бъде отхвърлена.

Съмър замълча и извърна поглед встрани. Накрая каза:

— По дяволите!

— Съжалявам — казах аз. — Знам колко го искаше.

Тя ме погледна.

— Ама той сериозно ли ти е казал това за Креймър?

— Уилард е сериозен във всичко. Дори бе пратил хора да ме арестуват на летището, за да ми покаже колко е сериозен.

— Да те арестуват?!

Кимнах отново.

— Някой ме е натопил, че съм отупал ония двамата на паркинга.

— Кой?

— Някой от военните в публиката.

— Някой от нашите? Кой може да е бил?

— Нямам представа.

— Това е подло.

Кимнах.

— Никога не ми се е случвало преди.

Тя отново замълча. После попита:

— Как е майка ти?

— Счупила си е крака. Нищо особено.

— Може да хване пневмония.

Кимнах отново.

— Правили са й рентгенова снимка. Няма пневмония.

Долните й клепачи се присвиха нагоре.

— Мога ли да ти задам логичния въпрос? — запита тя.

— Има ли такъв?

— Побоят на цивилни граждани е сериозно провинение. А тук очевидно имаме рапорт и свидетел. Достатъчно основания, за да бъдеш арестуван.

— Е, и?

— Защо още си на свобода?

— Уилард обеща да прикрие рапорта на първо време.

— Но нали казваш, че бил гадно копеле?

— От уважение към досегашната ми кариера. Така поне каза.

— И ти му повярва?

Поклатих глава.

— В рапорта има нещо гнило — казах аз. — Едно гадно копеле като Уилард би го използвал срещу мен, стига да можеше. Това поне е сигурно. Той пет пари не дава за кариерата ми.

— Едва ли проблемът е в рапорта. За тях най-добрият свидетел е военният. Ще каже каквото му наредят. Все едно, че Уилард сам е писал рапорта.

Не отговорих.

— И защо изобщо си тук?

Спомних си какво ми бе казал Джо: Гледай да научиш кому си бил толкова нужен във Форт Бърд, че да те изтегли от Панама и да те замени с някакво гадно копеле.

— Не знам защо съм тук — отвърнах аз. — Нищо не знам. А сега ми разправи за подполковник Нортън.

— Случаят вече не е наш.

— Тогава просто задоволи любопитството ми.

— Не е тя. Жената си има алиби. Била е на парти в някакъв бар извън базата. Цяла нощ. Поне сто души са я видели.

— Коя е тя?

— Военен психолог. Има докторат по психосексология, като специалността й е да атакува вътрешното емоционално равновесие на врага чрез разколебаване на чувството му за мъжественост.

— Изглежда ми симпатична.

— Била е поканена на парти в бар. Значи все някой я смята за симпатична.

— А провери ли кой е бил шофьор на Васел и Кумър?

Съмър кимна.

— На портала е записан като майор Маршъл. Проверих и се оказа член на щаба на Дванайсети корпус, временно командирован към Пентагона. Минава за изгряваща звезда. Тук е от ноември.

— А успя ли да установиш на кого са се обаждали по телефона от хотела във Вашингтон?

Съмър отново кимна.

— На никого — каза тя. — Има едно обаждане отвън до стаята на Васел, в дванайсет и двайсет и осем след полунощ. Предполагам, че е било от Дванайсети корпус в Германия. Но и двамата не са звънили на когото и да било.

— Нито едно изходящо обаждане?

— Нито едно.

— Сигурна ли си?

— Абсолютно. Хотелът е с компютърна телефонна централа. За външна линия се набира деветка, като компютърът регистрира всяко обаждане. Заради сметката.

Фалшива следа.

— Е, добре — казах аз. — Забрави всичко.

— Сериозно?

— Заповедта си е заповед. Другото води до анархия и хаос.

* * *

Върнах се в кабинета си и позвъних в Рок Крийк. Очаквах, че Уилард отдавна ще си е тръгнал. Той очевидно беше човек, свикнал на чиновническо работно време. Свързах се с някакъв служител от деловодството и го помолих да ми намери копие от оригиналната заповед, с която бях преместен от Панама във Форт Бърд. Чаках го пет минути да се върне на телефона. През това време прегледах още веднъж списъците на Съмър. Имената в тях не ми говореха нищо.

— Намерих заповедта, сър — чух гласа му в слушалката.

— От кого е подписана? — запитах аз.

— От полковник Гарбър, сър.

— Благодаря — казах и затворих. В течение на десет минути седях и се питах защо разни хора се опитват да ме лъжат. Мислите ми бяха прекъснати от звъна на телефона. Обаждаше се млад редник от военната полиция, за да докладва, че при редовен патрул е открил труп в храстите. По всичко личало, че било убийство, и то твърде жестоко. Човекът на два пъти прекъсва разказа си, за да повръща.

8

Повечето военни бази в провинцията са доста големи. Дори да са застроени сравнително плътно, обикновено около всяка база има заградена значителна по размер празна площ, която й позволява да се разраства при нужда. Това беше първата ми обиколка из Форт Бърд, но не очаквах тя да се отличава много от останалите бази. Очаквах да видя нещо като малък, чистичък и подреден град, заобиколен от три страни от държавна земя с размерите на един окръг — бедна и камениста, с ниски хълмове и плитки речни корита, покрита с хилава растителност, главно от храсталаци и редки дървета. През дългия живот на базата се садят нови и нови дървета, които да служат за заместител ту на сивите ясени на Ардените, ту на могъщите борове на Централна Европа или на полюляващите се от вятъра палми на Близкия изток. Сред тези изкуствени насаждения се раждат, усвояват и умират цели теории за обучение на пехотата. На територията на една база обикновено има старовремски окопи, землянки и картечни гнезда. Има стрелбища и телени заграждения, и усамотени дървени бараки, където психиатри атакуват вътрешното емоционално равновесие на личния състав, за да го калят. Има бетонни бункери, както и точни копия на правителствени сгради, в които специалните части се обучават в спасяване на заложници. Има маршрути за крос, по които отпуснати новобранци мъчително влизат във форма, като се задъхват и препъват, а някои дори падат и умират от изтощение. И цялото това нещо е заградено с десетки километри древни ръждясали телени мрежи, като на всеки трети стълб има заковани табелки, провъзгласяващи го за неотменна собственост на Министерството на отбраната, сега и за вечни времена.

Обадих се на един-двама специалисти и отидох в автопарка, където си избрах един хъмър с изправно фенерче, поставено в специална скоба на арматурното табло. Запалих двигателя и като следвах указанията на редника, поех първо на юг и после на запад от населените части на базата и скоро джипът заподскача по неравен черен път, който сякаш водеше право към нищото. Мракът наоколо беше черен като мастило. Карах така около километър и половина-два, докато различих в далечината фаровете на друг хъмър. Джипът на редника беше паркиран под остър ъгъл на пет-шест метра встрани от пътя; фаровете му на дълги светлини бяха насочени към група дървета, които хвърляха издължени зловещи сенки по неравната земя.

Първи въпрос: как така еданвошнр, извършващ моторизиран патрул в тази тъмница, е могъл да забележи от колата човешки труп, скрит толкова навътре между дърветата?

Паркирах моя джип до неговия, свалих фенерчето от скобата и веднага си отговорих на въпроса. Просто от черния път встрани се отклоняваше пътека от мъжки дрехи, разпилени по земята. Точно по средата на изпъкналото било между двата коловоза имаше ботуш — най-обикновен, каквито носят в пехотата, от черна кожа, доста поовехтял и не особено добре лъснат. На около метър на запад от него — мъжки памучен чорап. После втори ботуш, втори чорап, камуфлажна куртка, масленозелена тениска. Всички тези вещи образуваха ясна следа, която водеше към дърветата в някакво гротескно подобие на сладникавите еротични фантазии, при които човек се прибира вкъщи и намира по пода захвърлени части от дамско бельо, водещи право към спалнята. Само дето по куртката и тениската имаше тъмни петна кръв.

Огледах земята отстрани по протежение на черния път. Беше корава като камък, замръзнала и покрита с бял скреж. Нямаше опасност да наруша целостта на следите, понеже по такъв терен следи нямаше да има. Така че поех дълбоко дъх и проследих пътеката от мъжки дрехи. Когато стигнах края й, разбрах защо онзи младеж бе повърнал на два пъти, докато говореше с мен по телефона. На неговата възраст аз сигурно щях да повърна три пъти.

Трупът лежеше по лице сред замръзнали листа и всякакви други боклуци до дънера на едно дърво. Чисто гол. Среден на ръст, със стегнато мускулесто тяло. Бял, но това едва се виждаше, понеже почти целият беше покрит с кръв. По ръцете и раменете си имаше дълбоки порезни рани, които стигаха чак до костта. И отзад се виждаше, че лицето му е подпухнало и обезобразено. Бузите му, чудовищно отекли, се подаваха отстрани. Идентификационните плочки с името и отличителните му белези липсваха. Вместо тях около врата му беше нахлузена тънка кожена каишка, пристегната с голяма месингова тока. Краят й се влачеше по земята край главата му. Гърбът му беше залят с някаква гъста розовобелезникава течност. В ануса му беше заврян отчупен клон от дърво. Земята наоколо беше подгизнала от кръв. Готов бях да се обзаложа, че ако го обърнехме по гръб, щяхме да открием, че гениталиите му са отрязани.

Върнах се по следата от разхвърляни дрехи и отново излязох на шосето. Пристъпих към редника от военната полиция. Той стоеше все така неподвижно, с вперен в земята поглед.

— Къде точно се намираме?

— Извинете, сър?

— Няма съмнение, че още сме в периметъра на базата, нали?

Той кимна.

— На километър и половина от оградата сме. Тя ни заобикаля от всички посоки.

— Добре — казах аз. Въпросът с юрисдикцията се изясни. Военен труп на военна територия. — Ще чакаме тук. Никой няма да се доближава до трупа без мое разрешение. Разбрано?

— Тъй вярно, сър — каза той.

— Добре се справяш, момче.

— Наистина ли?

— Щом си още на крака…

Влязох в хъмъра да се обадя по радиостанцията на моята сержантка. Казах й какво става и й поръчах да намери лейтенант Съмър и да й предаде да ме потърси по специалния канал. После зачаках. След две минути пристигна линейка. После с още два хъмъра пристигна екипът от криминолози, който бях повикал от кабинета си, преди да тръгна. Мъжете ме наобиколиха. Казах им да изчакат. Нямахме бърза работа.

След още пет минути Съмър ми се обади.

— Труп в гората — казах й аз. — Искам да намериш оная военна психоложка, за която ми разправяше.

— Подполковник Нортън?

— Намери я и я доведи.

— Уилард ти е казал да не работиш с мен.

— Каза ми да не те намесвам в разследвания на специалната част. Но тук случаят е чисто полицейски.

— Кога да доведа Нортън?

— Сега. Искам да се запозная с нея.

Съмър затвори и аз слязох от джипа. Отидох при екипа от съдебни лекари и криминолози, които търпеливо чакаха на студа. Двигателите на джиповете работеха, за да зареждат акумулаторите и да отопляват колите. Във въздуха се стелеше синкав дизелов пушек като зимна мъгла. Казах на групата за оглед на местопрестъплението да започнат с описа на дрехите, разпилени по земята. Предупредих ги да не пипат нищо и да не напускат очертанията на пътя.

Останалите стояхме и чакахме. Беше безлунна, беззвездна нощ. Наоколо нямаше никаква светлинка и никакъв звук, ако не се смятаха фаровете и работещите на празен ход двигатели. Сетих се за Лион Гарбър. В Корея се намираше един от най-големите задгранични гарнизони на американската армия. Може би не най-известният, но вероятно най-активният и със сигурност най-трудният. Да бъде назначен за командващ военната полиция там беше заветна мечта на всеки полицейски командир. Гарбър можеше да се надява преди пенсионирането си да бъде произведен в генерал-майор — нещо, което при никакви други обстоятелства нямаше да се случи. Ако брат ми се окажеше прав и във войската действително се чакаха съкращения, то Лион добре си бе опекъл работата. Радвах се за него. Радостта ми продължи десетина минути. После погледнах на ситуацията от друга страна. Още десет минути си блъсках главата, но нищо ценно не можах да измисля.

Когато се появи Съмър, още размишлявах. На около метър и двайсет встрани от нея, на другата предна седалка на хъмъра, различих гологлава руса жена с камуфлажна униформа. Джипът спря по средата на пътя, като ни осветяваше с фаровете си. Съмър остана зад волана, а блондинката слезе, огледа се, после през плетеницата от кръстосани лъчи на автомобилни фарове се запъти право към мен. Отдадох й чест по-скоро от любезност, докато търсех с поглед табелката с името й. На нея пишеше Нортън. Върху реверите й бяха пришити дъбови листчета на подполковник. Изглеждаше по-възрастна от мен, но не много. Беше висока и слаба, с лице на фотомодел или холивудска звезда.

— С какво мога да ви бъда от полза, майоре? — запита тя. По произношението прецених, че вероятно е от Бостън, а тонът й издаваше явно неудоволствие от принудителната нощна разходка на студа.

— Искам да ви покажа нещо.

— Защо?

— Може би ще имате професионално становище.

— Защо точно аз?

— Защото точно вие сте в Северна Каролина. Ако трябваше да докарам специалист от друг щат, щеше да ми отнеме часове.

— Какъв специалист ви трябва?

— Някой с вашата професия.

— Знам, че за вас съм обикновена учителка — сопна се тя. — Не е нужно да ми се напомня непрекъснато.

— Моля?

— Тук явно всички са си плюли в устата да повтарят на Андрея Нортън, че е само книжен плъх, докато другите вършат истинската работа.

— Не разбирам от тия неща. Аз съм отскоро тук. Нужно ми е само становище от човек с вашата професия.

— Не се опитвате да се заяждате с мен, нали?

— Опитвам се да ви помоля за помощ.

Тя направи гримаса.

— Е, добре.

Подадох й фенерчето.

— Тръгнете по дрехите и ги проследете до края. Моля, не пипайте нищо. Постарайте се да запечатате в съзнанието си само първоначалните впечатления. После бих желал да ги споделите с мен.

Тя не каза нищо. Взе фенерчето от ръката ми и тръгна. През първите шест-седем метра фаровете на хъмъра на военния полицай я осветяваха в гръб; дългата й сянка танцуваше по земята пред нея. После излезе от обсега на фаровете; отдалеч виждах лъча на фенерчето, който с подскоци се движеше напред и пронизваше мрака. След това загубих от поглед и него. Само бледите отблясъци по голите клони високо над главата й показваха къде се намира.

Около десетина минути не се случи нищо. После видях лъча на фенерчето, който се връщаше по обратния път. Тя излезе от горичката и се насочи право към мен. Беше пребледняла. Угаси фенерчето и ми го подаде.

— В моя кабинет — каза тя. — След един час.

После се качи в хъмъра на лейтенант Съмър, която даде заден ход, обърна джипа и се отдалечи в мрака.

— Е, момчета, на работа — казах аз. После се качих в джипа да наблюдавам стелещия се на фаровете дизелов пушек, лъчите на фенерчетата, пронизващи мрака, и ярките синкави светкавици на фотоапаратите, които караха движещите се сенки да замръзват за миг в пространството.

Обадих се отново на моята сержантка и й наредих да уреди моргата на базата да бъде отворена, за да приеме трупа. Казах й, че рано сутринта искам патоанатом за аутопсия. След половин час линейката се изнесе заднишком към банкета и хората ми натовариха в нея завито в чаршаф човешко тяло. Затвориха задните врати, плеснаха с длани по каросерията и шофьорът потегли. Навсякъде около мен мъже слагаха неща в прозрачни найлонови пликове и им поставяха етикети. Между дънерите бе опъната жълта полицейска лента, заграждаща правоъгълен участък от приблизително четирийсет на петдесет метра.

Оставих ги да довършат огледа и потеглих в мрака към щаба на базата. Попитах един часови и той ме упъти към центъра по психология. Беше ниска сграда от червени тухли, със зелени врати и рамки на прозорците, в която може би някога се бе помещавало интендантството. Намираше се някъде по средата между щаба и спалните помещения на специалните части. Цялата тънеше в мрак, ако не се брояха централният коридор и един от прозорците. Паркирах джипа отпред и влязох. Преминах по няколко унили, застлани с плочки коридора и се спрях пред една врата с прозорче от матирано стъкло, през което се виждаше светлина. Върху стъклото имаше надпис с боя: Подполковник А. Нортън. Почуках и влязох. Кабинетът беше малък и спретнат, идеално чист и с някаква особена, женствена миризма. Не си дадох труд да й отдавам още веднъж чест. Реших, че вече сме минали този етап в отношенията си.

Нортън седеше зад голямо дъбово бюро, отрупано с отворени тетрадки. Толкова много бяха, че не бе останало място за телефона й, който беше поставен на пода. Пред нея имаше бележник с жълти страници, по който си бе водила записки. Бележникът се падаше точно в светлото петно на настолната лампа и цветът му се отразяваше в русата й коса.

— Здравейте — каза тя, като ме видя.

Седнах на стола за посетители.

— Кой е бил? — запита тя.

— Не знам — отвърнах аз. — Не вярвам да го идентифицираме визуално. Лицето му е напълно обезобразено от побоя. Ще трябва да му снемем отпечатъци от пръстите. Или от зъбите. Ако изобщо са му останали зъби в устата.

— Защо толкова държахте да го видя?

— Казах ви. Нужно ми беше вашето становище.

— А кое ви караше да мислите, че ще имам становище?

— Стори ми се, че в цялата история има елементи, които вие най-добре ще разберете.

— Аз не се занимавам с профилиране на престъпници.

— Не очаквам това от вас. Трябват ми само първоначалните ви впечатления, и то колкото се може по-пресни. Искам да знам дали съм избрал правилната посока.

Тя кимна и отметна с ръка косата от челото си.

— Очевидният извод е, че убитият е бил хомосексуалист — каза тя. — Което вероятно е станало и причина за смъртта му. Или най-малкото убийците са знаели това обстоятелство.

Кимнах.

— Налице е генитална ампутация — каза тя.

— Вие сте местили трупа?

— Само леко го понадигнах — каза тя. — Съжалявам. Помня, че ме помолихте да не пипам нищо.

При огледа тя беше без ръкавици. Корава жена. Явно репутацията й на книжен плъх, който не излиза от класната стая, беше незаслужена.

— Не се притеснявайте — успокоих я аз.

— Мога да предположа, че ще откриете пениса и тестисите му, натъпкани в устата. Не вярвам бузите му да са отекли толкова само от побоя. Очевидно става дума за особен вид символично послание от страна на убиец хомофоб. Отстраняване на органа на греха, плюс симулация на орален секс.

Кимнах.

— Това обяснява голотата и липсващите идентификационни плочки — продължи тя. — На символно ниво премахването на отличителните белези на армията от извратения субект е равносилно на отстраняването му от армията.

Кимнах.

— Вкарването на чуждо тяло няма нужда от обясняване кача Нортън. — Особено в ануса.

Кимнах още веднъж.

— Пък и течността, изляна по гърба му… — добави тя.

— Плодово кисело мляко.

— Вероятно ягода — предположи тя. — Или малина. Като в оня стар виц: как един хомосексуалист симулира оргазъм?

— Като пъшка и стене — отвърнах аз. — И после опръсква гърба на любовника си с кисело мляко.

— Точно така — каза Нортън, без да се усмихва. И без да ме изпуска от очи, за да види дали аз ще се усмихна.

— А как ще обясните побоя и порезните рани? — запитах.

— С омраза — отвърна тя.

— А каишката на врата?

Тя сви рамене.

— Това е автоеротична техника за засилване на оргазма. Чрез причиняване на кислородна недостатъчност на мозъка.

Отново кимнах.

— Е, добре — казах.

— Кое е добре? — попита тя.

— Това са вашите първи впечатления. Имате ли становище въз основа на тях?

— А вие?

— Аз имам — казах.

— Е, тогава да чуем първо вашето.

— Мисля, че е инсценировка.

— Защо?

— Престарали са се. Използвали са цели шест елемента на хомофобия: голия труп, липсващите плочки, отрязаните гениталии, клона в ануса, киселото мляко, каишката на врата. Докато само два, които и да са те, биха били напълно достатъчни. Максимум три. Явно е, че не хомосексуализмът му е причина за убийството, а просто убийците целят да създадат такова впечатление. И са се престарали.

Нортън не каза нищо.

— Прекалено е — продължих аз. — Все едно да застреляш някого, да го удушиш, после да го наръгаш с нож, после да го удавиш, после да го обесиш и пребиеш жестоко. Оставили са толкова улики за мотив, че случаят е накичен като коледно дърво.

Нортън мълчеше. Седеше и ме наблюдаваше иззад светлината на настолната си лампа. Може би ме преценяваше.

— Имам известни съмнения по отношение на каишката. Тези автоеротични техники не са присъщи само на хомосексуалистите. На физиологично ниво мъжкият оргазъм при всички случаи си е един и същ.

— Цялото убийство е инсценирано да ни прати по грешна следа.

Най-после Нортън кимна.

— Съгласна съм с вас — каза тя. — Вие сте умен мъж.

— Умен за полицай, а?

Тя не се усмихна.

— Но като офицери и двамата знаем, че на хомосексуалистите е забранено да служат в армията. Така че в стремежа си да защитим армията нека не допускаме грешна преценка.

— На мен работата ми е да защитавам армията.

— Именно — каза Нортън.

Свих рамене.

— Но аз не заемам категорична позиция. Не твърдя, че този тип в никакъв случай не е бил хомо. Може и да е бил. Не е там въпросът. И дори да е бил, може убийците му да са го знаели, а може и не. Аз просто твърдя, че независимо дали са го знаели, те не са го убили заради това. Просто са искали на нас така да ни изглежда. Ето защо уликите, които са оставили, са пресилени и изкуствени. Понеже самите те са искали да бъдат разтълкувани по определен начин.

Спрях за миг, колкото да помисля, после добавих:

— Сякаш са действали по учебник.

Нортън замръзна.

— По учебник ли? — запита тя.

— Вие не преподавате ли нещо подобно на вашите занятия?

— Не учим курсистите си да убиват, ако това имате предвид.

— Нямам това предвид.

Тя кимна.

— Разбира се, споменаваме и тези неща. Няма как иначе. Да отрежеш члена на жертвата си е толкова елементарен акт на омраза, че няма накъде повече. Случвало се е безброй пъти в историята. През цялата Виетнамска война. В Афганистан, където от десет години насам местните жени режат членовете на пленени съветски войници. Така че ние се опитваме да обясним какво символизира този акт, какво послание носи, какъв страх предизвиква у врага. Изписани са цели книги за ужаса от обезобразяването. В подобни гротескни рани винаги се съдържа послание към обекта и неговата среда. При нас често става дума и за оскверняване на трупове с разни предмети. Както и за оставянето на осквернения труп на видно място за назидание. Следата от захвърлени части от облекло е класически пример.

— А за кисело мляко ставало ли е дума?

Тя поклати глава.

— Това е просто един стар виц.

— А за автоеротично удушаване с каишка?

— Не и в курсовете по военна психология. Което не значи, че повечето хора не четат списания. Или не гледат порнокасети.

— Във вашите курсове говори ли се за оспорване сексуалността на врага?

— Да, разбира се. В това е смисълът на курса. Как да поставим под съмнение сексуалността на неприятеля, неговата мъжественост, потентност, самата му сексуална ориентация. Основна тактика в психологическата война. И не от вчера, а от зората на историята. С нея се цели двоен ефект: врагът да бъде унижен, а в сравнение с него ние да изглеждаме още по-могъщи.

Не казах нищо. Тя ме погледна в очите.

— Да разбирам ли, че ме питате дали случайно не съм видяла плодовете на собствените си теории в онази горичка?

— Да, мисля, че и това ви питам.

— Значи не ви е било нужно моето становище — каза тя. — Било е само предисловие. Вие вече сте си направили изводите.

Кимнах.

— Както се разбра, аз съм умен за полицай.

— Отговорът ми е: не, в онази горичка не съм видяла плодовете на собствените си теории. Във всеки случай не конкретно.

— А по принцип?

— По принцип всичко е възможно.

— Срещали ли сте генерал Креймър във Форт Ъруин? — запитах аз.

— Виждали сме се един-два пъти.

— Кога за последен път?

— Не помня — каза тя.

— Но не е било напоследък.

— Не, напоследък не съм го виждала.

— Как се запознахте с него?

— Служебно.

— Вие преподавате и на бронетанковите войски, нали?

— Във Форт Ъруин има не само бронетанкови войски — каза тя. — Там е Националният център за обучение. Преди курсистите идваха при нас. Сега ние отиваме при тях.

Не казах нищо.

— Изненадва ли ви, че сме преподавали и на танкисти?

Вдигнах рамене.

— Ако аз лично се возех на седемдесеттонен танк, едва ли щяха да са ми нужни допълнителни психологически стимули, за да си вдигам самочувствието.

Тя и този път не се усмихна.

— Да, преподавахме и на тях. Доколкото си спомням, генерал Креймър не обичаше пехотата да получава нещо, а неговите хора не. Съперничеството беше голямо.

— А сега на кого преподавате?

— На „Делта“. Само на тях.

— Благодаря ви за помощта — казах аз.

— Днес не забелязах нищо, за което да се чувстваме отговорни — каза тя.

— Не конкретно — съгласих се аз.

— От психологическа гледна точка всичко е много стандартно.

— Добре.

— И не ми е приятно, че ме питате.

— Добре — повторих аз. — Лека нощ, госпожо подполковник.

Станах от стола и тръгнах към вратата.

— А каква е била истинската причина? — запита тя. — Ако уликите са били инсценирани, за да ни подведат, както казвате?

— Не знам — отвърнах. — Не съм чак толкова умен.

Преди да си вляза в кабинета, се спрях при сержантката с детето, за да ми сипе кафе. Вътре заварих Съмър. Беше дошла да си вземе списъците, понеже за нас случаят „Креймър“ беше приключен.

— Провери ли и останалите жени? — запитах я. — Освен Нортън?

Тя кимна.

— Всичките имат алибита. В новогодишната нощ е най-лесно да си намериш алиби. Едва ли някой посреща Нова година сам.

— Аз например — казах.

Тя не отговори. Събрах книжата върху бюрото си на спретнатата купчинка, поставих ги в папката на Съмър и й ги подадох. Преди това свалих кламера с бележката й. Надявам се, че майка ти е добре. Отворих чекмеджето си и я пуснах вътре.

— Какво ти каза Нортън?

— Съгласи се, че е убийство, инсценирано да изглежда, сякаш е на сексуална основа. Попитах я дали някои от елементите не са научени от нейния курс, а тя нито отрече, нито потвърди. Каза ми, че от психологическа гледна точка са елементарни. Каза още, че й е неприятно, дето съм я запитал.

— И сега какво?

Прозях се. Бях уморен.

— Сега действаме както при всяко друго убийство. Та ние дори не знаем кой е убитият. Предполагам, че утре ще се разбере. В седем сутринта на линия, ясно?

— Ясно — каза тя, стана от стола и тръгна към вратата с папката си под мишница.

— Обадих се в Рок Крийк — казах аз. — Помолих един чиновник да намери заповедта за преназначението ми от Панама.

— И какво?

— Той ми каза, че заповедта била подписана от Гарбър.

— Е, и?

— Не е възможно. Гарбър се обади по телефона навръх Нова година и много се изненада, че ме откри тук.

— Защо му е било на чиновника да те лъже?

— Не вярвам да ме е излъгал. По-скоро подписът е фалшив.

— Възможно ли е подобно нещо?

— Това е единственото обяснение. Гарбър едва ли би забравил, че лично ме е преназначил само преди четирийсет и осем часа.

— Но какво всъщност става тук?

— Нямам представа. Някъде някой играе шах с нас. Брат ми ме посъветва да се опитам да разбера на кого съм притрябвал толкова тук, че да ме изтегли от Панама и да ме замени с някакво гадно копеле. И аз се опитах да проверя това. Сега ми се струва, че би трябвало да си зададем същия въпрос и за Гарбър. На кого му е било толкова нужно да го разкара от Рок Крийк, че и него да замени с гадно копеле?

— Само че постът в Корея би трябвало да се възприема като сериозно повишение, не мислиш ли?

— И няма съмнение, че Гарбър го заслужава — казах аз. — Само дето е твърде рано. Постът е за бригаден генерал. Министерството на отбраната трябва да го предложи за одобрение от Сената. Процедурата се провежда през есента, не през януари. Това е било панически ход.

— Но ако някой играе шах с вас — каза Съмър, — защо му е трябвало да мести теб тук, а него там? Тези два хода се неутрализират взаимно.

— Може би играят двама души. Добрият и лошият. И се борят за надмощие. Когато единият печели, другият губи.

— Ако е така, лошият би могъл много лесно да спечели и двата хода. Можеше да те уволни. Или да те прати в затвора. Заради оная жалба за побой над цивилен.

Не отговорих.

— Нещо не излиза — продължи тя. — Който и да играе на твоя страна, явно е готов да се лиши от Гарбър, като същевременно е достатъчно силен, за да те задържи тук въпреки жалбата за побоя. Достатъчно силен, за да попречи на Уилард да започне процедура срещу теб, колкото и да му се е искало. Знаеш ли какво означава това?

— Да — отвърнах аз. — Знам.

Съмър ме погледна в очите.

— Означава, че за някого ти си по-важен от Гарбър, понеже Гарбър го няма, а ти оставаш.

После сведе поглед и се умълча.

— Имаш разрешение да говориш свободно, лейтенант Съмър — казах аз.

Тя отново ме погледна.

— Не си по-важен от Гарбър. Това не е възможно.

Пак се прозях.

— Няма да споря — казах. — Не и по тази тема. Тук не става дума за избор между мен и Гарбър.

Съмър помисли малко и кимна.

— Така е — каза тя. — Изборът е между Форт Бърд и Рок Крийк. За въпросния някой по-важен е Форт Бърд. Това, което има да става тук, е по-важно от онова, което става в щаба на специалните части.

— Съгласен — казах аз. — Въпросът е: какво, по дяволите, има да става тук?

9

Първата предпазлива крачка към намиране на отговор на този въпрос направих в седем часа и една минута на следващата сутрин, в моргата на Форт Бърд. През нощта бях спал около три часа и не бях закусвал. В наказателното разследване на военната полиция няма кой знае какви писани правила. Всичко почива на инстинкт и импровизация. Един от малкото железни принципи, които е повече от разумно да се спазват, гласи: никога не яж преди аутопсия.

Затова и аз прекарах времето, през което нормално закусвам, в четене на рапорта от мястото на престъплението. Беше доста дебела папка, но в нея не се съдържаше никаква полезна информация. Пълен списък на всички намерени наоколо предмети с най-подробни детайли. Плюс описание на трупа. Плюс часове и температури. Хиляди думи, илюстрирани с десетки моментални снимки. Но нищо в тях, което да отговаря на моите въпроси.

Прибрах папката в чекмеджето на бюрото си и позвъних в Главното комендантство, за да поискам информация за самоотлъчки и бягства от служба. Помислих си, че отсъствието на убития вече е било забелязано някъде и по този начин бихме могли да установим самоличността му. Но точно този ден нямаше рапорти за самоотлъчки и бягства. Нищо нередно. Базата функционираше нормално, всеки си беше на мястото и всички си вършеха съвестно работата.

Станах от бюрото и излязох на утринния мраз.

Макар и строена по времето на Айзенхауер, моргата на Форт Бърд още вършеше работа. Във войската не си падахме особено по луксозните неща. При нас не беше като при цивилните. В края на краищата беше повече от ясно, че снощният мъртвец не се е подхлъзнал на бананова кора. Оттам нататък за мен нямаше особено значение коя от многобройните му рани се е оказала фатална. Интересуваше ме само приблизителният час на смъртта. А също и самоличността му.

През главния вход се влизаше във фоайе с фаянсова настилка, от което врати водеха в три посоки: вдясно, вляво и право напред. Вляво бяха канцелариите. Вдясно се намираха хладилните камери. Тръгнах направо към вратата, зад която се чуваше писък на електрически триони и шуртене на вода.

В средата на помещението бяха монтирани две вдлъбнати метални маси с отточни канали, с ярки лампи над тях. Масите бяха заобиколени с окачени на вериги кантари за претегляне на извадените телесни органи. Отстрани бяха паркирани стоманени колички; върху някои от тях имаше празни стъклени буркани, готови да поемат въпросните органи; върху други, застлани със зелен плат — правилни редици от скалпели, триончета, щипци, клещи и хирургически ножици. Цялото помещение беше облицовано с бели плочки като спирките на метрото; въздухът беше студен и изпълнен със сладникавата миризма на формалдехид.

Масата вдясно беше чиста и празна. Около лявата се бяха събрали хора. Там бяха патоанатомът, асистентът му и една сестра, която водеше протокола; малко встрани беше застанала Съмър и наблюдаваше сцената. Бяха горе-долу по средата на процедурата. Всички налични инструменти бяха в употреба. Някои от стъклените буркани бяха запълнени. Каналът гъргореше с пълна сила. Между надвесените човешки тела се виждаха краката на трупа. Бяха измити и изглеждаха синкаво бели на светлината на лампите. От снощната кръв и кал нямаше и следа.

Застанах до Съмър, за да хвърля поглед. Мъртвецът лежеше по гръб. Цялата горна част на черепа липсваше. По средата на челото беше направен разрез с трион и кожата на лицето му беше отметната надолу, като подгънато одеяло на легло. Веждите му опираха в брадата. Скулите и очните ябълки бяха оголени. Тъкмо в този момент патоанатомът ровеше в мозъка му. Костта отгоре беше изрязана в кръг и отворена като капак на тенджера.

— Е, какво научихте? — попитах го.

— Снехме отпечатъци от пръстите — каза той.

— Изпратихме ги по факса — каза Съмър. — Днес ще знаем кой е.

— Причина за смъртта?

— Ударен е с тъп предмет — каза докторът. — В тила. Три силни удара с щанга за гуми или нещо подобно. Касапските изстъпления са станали посмъртно. Изглежда страшничко, но е само за ефект.

— Някакви рани от самозащита?

— Никакви — каза докторът. — Бил е неподготвен. Дошло му е изневиделица. Затова няма следи от борба.

— Колко нападатели е имало?

— Не съм ясновидец. Фаталните удари по всяка вероятност са нанесени от едно и също лице. Дали и други са се навъртали наоколо, не мога да кажа.

— Какво предполагате?

— Аз съм учен, работя с факти, а не с предположения.

— Сигурно е бил само един — обади се Съмър. — Това ми подсказва вътрешният глас.

Кимнах.

— Точен час на смъртта? — запитах аз.

— Трудно е да се каже със сигурност — отвърна докторът. — Между девет и десет снощи. Но не бих се обзаложил.

Кимнах отново. Между девет и десет звучеше логично. Доста след залез слънце, а същевременно няколко часа преди някой да открие отсъствието му. Извършителят си бе оставил достатъчно време, за да подмами жертвата до онази горичка, а след това, докато се вдигне тревога, да се озове някъде другаде.

— На онова място ли е убит? — запитах аз.

Патоанатомът кимна.

— Да, или някъде съвсем наблизо. Няма следи, които да сочат друго.

— Добре — казах аз. Огледах се. Отчупеният клон беше поставен на една от количките. До него имаше стъклен буркан с пенис и два тестиса.

— В устата ли? — запитах.

Докторът отново кимна. Не каза нищо.

— Какъв нож е използван?

— Пехотен, най-вероятно — отвърна той.

— Страхотно, няма що — казах аз. Комбинираният пехотен нож се произвеждаше от близо петдесет години и по света сигурно имаше няколко десетки милиона. Повече, отколкото медали.

— Порезните рани са нанесени с дясната ръка — каза докторът.

— А ударите с щангата?

— Също.

— Добре — казах аз.

— Течността по гърба е кисело мляко — каза докторът.

— Ягода или малина?

— Не съм го опитвал.

До бурканите с органи имаше купчинка от четири моментални снимки. Всичките бяха на смъртоносната рана. На първата снимка раната се виждаше така, както при откриването на трупа. Косата на мъжа беше въздълга, мръсна и сплъстена от кръв; не се различаваха детайли. Втората беше направена след измиването на полепналата кръв и кал. На третата косата беше остригана грубо с ножици. А на четвъртата темето беше гладко обръснато.

— Дали ударът не е нанесен със стоманен лост? — запитах.

— Възможно е — каза докторът. — Дори е по-вероятно, отколкото с щанга за гуми. Във всеки случай аз снех гипсова отливка. Ако видя оръжието, ще ви кажа дали съвпада, или не.

Пристъпих към масата, за да огледам по-отблизо трупа. Беше много добре измит — белезникаво сив, на места розовеещ. Ухаеше леко на сапун, в допълнение към другите наситени телесни миризми. От слабините не беше останало нищо. Приличаше на изкормено животно. Порезните рани по ръцете и раменете бяха дълбоки и безмилостни. През разрязаните мускули и сухожилия се виждаха костите. Ръбовете на раните бяха студени и синкави. Острието беше минало през една татуировка на левия бицепс — орел с разперени криле, който държеше лента с надпис: Мама. Трупът не беше приятна гледка. Но не беше и толкова обезобразен, колкото се бях страхувал.

— Предполагах, че ще има повече отоци и натъртвания.

Патоанатомът ми хвърли бърз поглед.

— Казах ви, цялата тази касапница е станала посмъртно. Когато трупът е бил вече без пулс, без кръвообращение и кръвно налягане. Затова няма отоци и натъртвания. Не е и кървял особено много. Кръвта просто е изтичала от раните от собствената си тежест. Ако е бил жив, при такива разрези е щяла да шурти като фонтан.

Той ми обърна гръб и отново се зарови в черепната кутия на мъжа; скоро приключи и затвори костното капаче на главата му. Почука го с пръст, за да пасне на мястото си, и забърса ръба с влажна гъба. После изтегли кожата на лицето обратно нагоре, понатисна я тук-там с пръсти и когато най-после отдръпна ръцете си, аз видях сержанта от специалните части, с когото бях разговарял в оня стриптийз клуб, вперил невиждащ поглед в ярките лампи над главата си.

Взех от парка един хъмър и покрай Центъра по психология на Андрея Нортън се насочих към помещенията на специалните части. Сградата беше почти напълно отделена от останалите и навремето бе служила за военен затвор. Но отдавна, преди армията да събере изпадналите си несретници в специалното заведение Форт Левънуърт в щата Канзас. Старите телени заграждения и високите стени и до днес вършеха работа. Малко встрани имаше гигантски самолетен хангар от времето на Втората световна война. Имаше вид, сякаш е довлечен от някъде другаде и е сглобен повторно на това място, за да служи за подслон на военните складове с всичкото им бойно снаряжение, тежки камиони, бронирани хъмъри и дори някой и друг хеликоптер за бързо реагиране.

Часовият на вътрешния портал ме пусна да вляза и аз се запътих право към стаята на помощник-командира. Беше едва седем и половина сутринта, а в помещението светеха лампи и помощник-командирът си беше на бюрото, което за мен означаваше нещо. Беше с чин капитан. В обърнатия наопаки свят на „Делта Форс“ сержантите бяха истинските герои, а офицерите седяха зад бюра и се занимаваха с домакински задължения.

— Липсва ли някой от личния състав? — запитах го аз.

Той извърна поглед встрани, което също значеше нещо.

— Положително сам знаете, че липсва — каза той. — Иначе защо ще ме питате?

— Ще ми кажете ли името му?

— Името му ли? Аз пък си помислих, че вие сте го арестували за нещо.

— Не става дума за арест — казах аз.

— А за какво става дума?

— Защо, този често ли го арестуват?

— Не. Той е добър войник.

— И как се казва?

Капитанът не отговори. Само се наведе напред, отвори едно чекмедже и извади от него папка. Подаде ми я. Подобно на всички досиета на военнослужещи от „Делта“, и това беше силно прочистено за публична употреба. Всъщност състоеше се само от два листа. На първия беше отпечатана кратка лична справка — име, чин, звание, номер на военната книжка и сбито преразказана служебна биография — на човек с име Кристофър Карбоун. Ветеран с общо шестнайсет години служба, ерген. Беше служил четири години в пехотна дивизия, четири във въздушнопреносима, още четири в рейнджърска рота и четири в специалните части, в отряда „Делта“. Беше с пет години по-възрастен от мен. Сержант първи клас. Толкова. Никакви подробности, нито дума за отличия и медали.

На втория лист имаше десет мастилени отпечатъка от пръсти и цветна снимка на мъжа, когото бях заговорил в бара и току-що бях оставил на масата в моргата.

— Къде е той? — запита капитанът. — Какво е станало?

— Убийство — казах аз.

— Какво?

— Някой го е убил — поясних аз.

— Кога?

— Снощи. Между девет и десет часа.

— Къде?

— На края на гората.

— На каква гора?

— Нашата. Гората на базата.

— Господи! Защо?

Прибрах листата в папката и я пъхнах под мишница.

— Не знам защо — казах аз. — Засега.

— Господи! — повтори той. — Кой го е направил?

— Не знам кой — казах аз. — Засега.

— Господи! — възкликна той за трети път.

— Най-близък роднина? — запитах аз.

Капитанът се замисли. Въздъхна шумно.

— Мисля, че има майка — каза той. — Ще проверя и ще ви информирам.

— Няма какво да ме информирате — казах аз. — Вие лично ще й се обадите.

Той не каза нищо.

— Карбоун имаше ли врагове в базата?

— Не съм чувал да има.

— Някакви търкания?

— Какви например?

— Някакви проблеми с начина му на живот?

Той се облещи насреща ми.

— Какво искате да кажете?

— Беше ли хомо?

— Какво?! Не, разбира се.

Аз си замълчах.

— Намеквате, че Карбоун е бил обратен? — прошепна капитанът.

В съзнанието ми отново изплува Карбоун, застанал на метър и половина от сцената в оня стриптийз бар, на по-малко от два метра от голата жена, която се извиваше като змия на лакти и колене, с навирен задник и цици, които се влачеха по пода, Карбоун с ледена бира в ръка, ухилен до уши. Доста странно занимание за един хомосексуалист. Но веднага след това си спомних и разсеяния му поглед, пренебрежителния жест, с който отпрати брюнетката.

— Не знам какъв е бил Карбоун — казах аз.

— Тогава си затваряйте устата — каза той. — Сър.

* * *

Отнесох със себе си досието на Карбоун, минах през моргата, повиках Съмър и заедно отидохме да закусим в офицерския клуб. Седнахме на една усамотена маса в ъгъла, далеч от всички останали. Взех яйца с бекон и препечени филийки. Съмър ядеше мюсли със сушени плодове, като все поглеждаше в досието. Аз пиех кафе, а Съмър — чай.

— Патоанатомът твърди, че убийството било дело на хомофоб — каза тя. — Според него нямало никакво съмнение.

— Греши обаче — казах аз.

— Карбоун не е семеен.

— Нито пък аз — отвърнах. — Доколкото знам, и ти също. Ти лесбийка ли си?

— Не.

— Ето, виждаш ли!

— Но и инсценировка да е, все се основава на нещо — каза тя. — Искам да кажа, ако са знаели, че играе хазарт например, са щели да му наврат подписани полици в задника или карти за игра в устата, за да ни накарат да мислим, че е убит заради дългове. Разбираш ли какво имам предвид? Ако няма никакво реално основание, просто не става. Ако се опитват да инсценират мотив, който може да бъде опроверган за пет минути, значи са глупаци, а не хитреци.

— Какво предполагаш?

— Че е бил хомо и някой го е знаел, но че това не е причината за убийството.

Кимнах.

— Това не е причината — повторих аз. — Да кажем, че наистина е бил хомо. Той е във войската от шестнайсет години. Успял е да отърве кожата през седемдесетте и през осемдесетте. Защо чак сега? Нали уж времената се менят, хората са по-толерантни, пък и той се е научил да го прикрива, да ходи в стриптийз барове с колегите си. Няма причина изведнъж някой да се сети и да го пречука. Ако е било заради хомосексуализма, са щели да го направят отдавна. Преди четири години, преди осем, преди дванайсет или шестнайсет. Всеки път, когато е постъпвал в нова част и се е запознавал с нови хора.

— Та каква според теб е била причината?

— Нямам представа.

— Каквато и да е била, със сигурност има някаква срамна тайна. Също като с Креймър в оня мотел.

Кимнах отново.

— Форт Бърд ми изглежда пълен със срамни тайни.

— Мислиш ли, че може затова да си тук? Заради Карбоун?

— Възможно е. Зависи какво се крие зад него.

Възложих на Съмър да състави и подаде от мое име всички необходими уведомления и рапорти и се запътих към кабинета си. Слухът се бе разпространил бързо. В предната стая чакаха трима сержанти от „Делта“, дошли да търсят информация. Бяха типични служители от специалните части — дребни на ръст, жилави, подвижни, леко неугледни, корави като камък. Двамата бяха по-възрастни, третият по-млад. Младият беше с брада. Имаше тен, сякаш току-що се е върнал от някое място с горещ климат. И тримата крачеха нервно пред вратата на кабинета ми. Сержантката с малкото дете им правеше компания. Видя ми се на тръни. Поглеждаше ги така, сякаш всеки момент очакваше да спрат да крачат и да почнат да я бият. В сравнение с тях ми се стори изтънчена. Направо аристократка. Поканих ги в кабинета, затворих вратата и седнах на бюрото, като ги оставих да стоят прави пред него.

— Вярно ли е това за Карбоун? — попита единият от двамата по-възрастни.

— Карбоун е убит — отвърнах аз. — Не знам от кого и защо.

— Кога?

— Снощи, между девет и десет.

— Къде?

— Тук.

— Това е охранявана база.

Кимнах.

— Извършителят не е цивилно лице.

— Чухме, че яко бил накълцан.

— Доста яко.

— Кога ще установите кой го е направил?

— Скоро. Надявам се.

— Имате ли улики?

— Нищо конкретно.

— Когато научите, и ние ли ще научим?

— Държите ли да знаете?

— И още как!

— Защо?

— Много добре разбирате защо — отвърна мъжът.

Кимнах. Хомо или не, Карбоун беше член на най-страховитата команда в света. Приятелите му щяха да отмъстят за него. За момент ми се стори, че едва ли не му завиждам. Ако бяха пречукали мен предишната вечер в гората, беше малко вероятно трима здравеняци да осъмнат на другата сутрин пред нечий кабинет и да тъпчат нервно, жадни за мъст. После ги погледнах отново и си помислих: Който и да го е направш, спукана му е работата. От мен се иска само да им кажа едно име.

— Трябва да ви задам няколко въпроса, каквито обикновено се задават на разпит — казах аз. И им ги зададох, без да пропускам нищо: Имал ли е Карбоун врагове? Замесвал ли се е в някакви конфликти? Получавал ли е заплахи? Участвал ли е в сбивания? Тримата само клатеха глави и отговаряха отрицателно на всеки въпрос.

— Нещо друго? — попитах накрая аз. — Нещо, с което да се е излагал на риск?

— Какво например? — отговори ми тихо с въпрос единият от по-възрастните.

— Каквото и да е — отвърнах аз. По-далеч от това нямах желание да отивам.

— Не — отрекоха едновременно всички.

— Имате ли теория по въпроса?

— Проверете при рейнджърите — каза младият. — Търсете човек, който е скъсан на изпита за „Делта“ и му се струва, че още има какво да доказва някому.

Тръгнаха си, като ме оставиха да размишлявам над последната забележка. Рейнджър, който има какво да доказва? Съмнявах се, че е това. Беше твърде неправдоподобно. Един сержант от „Делта“ няма да тръгне да се разхожда в гората с непознати, та да му спукат черепа. Обучават ги дълго и усилено, за да избягват подобни ситуации. Ако ли пък някой рейнджър се беше сбил лице в лице с Карбоун, сега щяхме да открием рейнджъра под онова дърво, а не Карбоун. Ако са били двама рейнджъри, и двамата щяха да са мъртви. Или поне по Карбоун щеше да има множество рани. Той нямаше да се даде толкова лесно.

Така че Карбоун бе отишъл в горичката с някого, който се е ползвал с пълното му доверие. Представих си го спокоен, увлечен в разговор, може би дори усмихнат, както го бях видял в бара. Не беше изключено да е вървял напред, с гръб към нападателя, без да подозира каквото и да било. После си представих как другият вади изпод якето си щанга за гуми или тежък железен лост, замахва, чува се хрущене на кост. Още веднъж. И още веднъж. Карбоун бе убит с три силни удара. Изненадващи. А човек като него не се оставя лесно да го изненадат.

Телефонът ми иззвъня. Вдигнах слушалката. Беше полковник Уилард, гадното копеле от кабинета на Гарбър в Рок Крийк.

— Къде си? — попита той.

— В кабинета си. Как иначе бих могъл да вдигна телефона?

— Стой там — каза той. — Не ходи никъде, не прави нищо, не се обаждай на никого. Това е заповед. Стой и чакай.

— Какво да чакам?

— Идвам веднага.

И той затвори. Аз върнах слушалката на мястото й.

Никъде не отидох, нищо не направих, с никого не говорих. Сержантката ми донесе чаша кафе. Аз я приех. Уилард не ми бе заповядал да умирам от жажда.

След около час в предната стаичка се чуха гласове и при мен влезе младият сержант от „Делта“, сам. Онзи с брадата и тена. Казах му да седне и се замислих за заповедта, която бях получил. Не ходи никъде, не прави нищо, не се обаждай на никого. Казах си, че да разговарям с човека вече означаваше, че правя нещо, следователно ме поставяше в нарушение на съответната част от заповедта. Но пък, от друга страна, и дишането също беше правене на нещо. Формално погледнато. Също и храносмилането. Да не говорим, че ми растеше коса, брада, и двайсетте ми нокътя също растяха… Човек не може да не върши съвсем нищо. Следователно тази част от заповедта имаше чисто риторичен ефект.

— Мога ли да ви помогна с нещо, сержант? — запитах.

— Мисля, че Карбоун беше хомо — каза той.

— Мислите?

— Е, добре, знам, че беше.

— Кой друг го знаеше?

— Всички ние.

— И какво?

— Ами нищо. Рекох си, че е редно и вие да го знаете. Това е.

— Мислиш ли, че има връзка с убийството?

Той поклати глава.

— Бяхме го приели какъвто е. Този, който го е убил, не е от нашите. Не е изобщо от частта. Това е невъзможно. Ние не правим такива работи. А извън частта никой не знаеше. Така че няма връзка.

— Защо тогава ми го казваш?

— Защото рано или късно щяхте да го разберете. Исках да сте подготвен. Да не се изненадате.

— Защо?

— За да си мълчите по въпроса. След като веднъж се убедите, че няма връзка.

Не казах нищо.

— Това ще хвърли петно върху паметта му — добави сержантът. — А не бива. Той беше симпатичен човек и добър войник. Да си хомо не бива да се смята за престъпление.

— Съгласен съм — казах аз.

— Армията има нужда от промяна.

— Армията мрази промяната.

— Твърди се, че това увреждало боеспособността на частите — каза той. — Да бяха дошли да видят как тренира моят отряд. И какво правеше Карбоун по време на тренировки!

— Не мога да си замълча — казах аз. — Ако можех, щях да го направя. Но така както беше направено да изглежда местопрестъплението, всички ще го разберат.

— Какво? Убийството е било на сексуална основа? Защо не ни казахте по-рано?

— Опитвах се да го прикрия — отвърнах аз.

— Но никой извън частта не е могъл да знае!

— Все някой е знаел. Иначе убиецът трябва да е един от вас.

— Невъзможно! Изключено! Абсурд!

— Все нещо е възможно на тоя свят — казах аз. — Той срещаше ли се с някого извън базата?

— Не, никога.

— Искаш да кажеш, че от шестнайсет години не е имал сексуален партньор?

Човекът се замисли.

— Струва ми се, че не мога да ви отговоря — каза накрая той.

— Все някой е знаел — повторих аз. — Но съм съгласен, че това не е причина за убийството. Просто някой се опитва да го изкара така. Може би най-после можем да изясним поне тази страна на нещата.

Сержантът поклати глава.

— Това ще е единственото, с което ще го запомнят.

— Съжалявам — казах аз.

— Аз не съм хомо — каза той.

— И да си, не ме интересува.

— Имам жена и дете — каза той. След като ми предостави тази информация, той стана и си тръгна, а аз продължих да изпълнявам заповедта на Уилард.

Времето до идването му прекарах в размишления. На местопрестъплението не бе открито оръжие. Никакъв особен материал за изследване. Никакви нишки от облекло, закачени по околните храсти, никакви стъпки по земята, никакви частици от кожата на нападателя под ноктите на Карбоун. Убиецът бе отнесъл оръжието със себе си. Той положително бе носил камуфлажна униформа, която трябва да отговаря на строгите изисквания на Министерството на отбраната, едно от които е да не се къса лесно и да не оставя конци след себе си. Текстилни фабрики по цялата страна се надпреварват да произведат идеалния плат, който да отговаря на тези изисквания за качество и здравина, за да спечелят военните поръчки. От друга страна, земята беше замръзнала, което изключваше следи от стъпки. Периодът на денонощни минусови температури в Северна Каролина продължава около месец, а в момента бяхме точно по средата му. Освен това ударът явно бе нанесен изненадващо. Карбоун не бе имал време да се обърне с лице към нападателя си, за да се брани с ритници, нокти и зъби.

Ето защо нямаше никакви веществени доказателства. Но и ние имахме някои предимства. Разполагахме с краен брой заподозрени. Базата беше затворена за външни лица, а армията си има своите начини да следи кой кога къде се намира. Можехме да започнем с безкрайните списъци на личния състав и да елиминираме всяко име поотделно по един-единствен признак: възможен или невъзможен извършител. После да съберем на едно място всички възможни извършители и да приложим върху тях светата троица на всеки детектив: средство, мотив, обективна възможност. Наличието на средство и обективна възможност само по себе си не означаваше много. По дефиниция никой не би попаднал в списъка на евентуалните извършители, ако не беше имал обективна възможност да извърши престъплението. Освен това всеки, който служи в армията, би трябвало да е в състояние да замахне с щанга или железен лост и да удари неподозираща жертва по главата. Иначе не би имал място там.

Оставаше значи мотивът — и моето разследване трябваше да започне оттам. Каква беше причината за убийството?

Още един час седях все така на бюрото си. Без да излизам, без да правя нищо, без да се обаждам на никого. Моята сержантка ми донесе още кафе. Споменах й мимоходом да позвъни на лейтенант Съмър и да я помоли да се отбие при мен.

Съмър се яви в кабинета ми точно след пет минути. Имах да й давам дълъг списък от задачи, но тя ги бе предвидила до една. Бе поръчала списък на личния състав на базата и разпечатка с всички отметнати на портала при влизане и излизане, по която да включваме или изключваме имена според случая. Бе разпоредила стаята на Карбоун да бъде запечатана в очакване на обиск. И накрая бе уредила среща с командира на неговата част, на която да поискаме допълнителна информация за професионалната кариера и личния му живот.

— Отлично — казах аз.

— Каква е тази история с Уилард? — запита тя.

— Прави се на важен, доколкото схващам — отвърнах аз. — Случаят е деликатен и явно му се иска да дойде и лично да го поеме. Да не забравям за кого работя.

Оказа се обаче, че греша.

Уилард най-после се появи — точно четири часа, след като ми се бе обадил. Чух гласа му от предната стая. Сигурен бях, че сержантката няма да му предложи кафе. Тя разбираше от хора. Вратата се отвори и той влезе при мен. Не ме погледна. Просто затвори зад себе си, обърна се и седна на стола за посетители. И още със сядането започна да се върти, да се попипва и да подръпва крачолите си, сякаш му пареха на коленете.

— Какво си правил вчера? — каза той. — Искам пълен рапорт за всичките ти действия. От собствената ти уста.

— Дошли сте да разпитвате мен?

— Именно.

Вдигнах рамене.

— До два часа бях в самолета. После до пет бях с вас.

— И след това?

— В единайсет бях в базата.

— Шест часа? Аз стигнах дотук за четири.

— Сигурно сте шофирали. Докато аз сменях автобуси и спирах коли на автостоп.

— И след това?

— Разговарях с брат ми по телефона.

— Помня го брат ти — каза Уилард. — Работил съм с него.

Кимнах.

— И той го спомена.

— После?

— После разговарях с лейтенант Съмър. На лични теми.

— И?

— Към полунощ откриха трупа на Карбоун.

Уилард кимна и се размърда на стола си. Изглеждаше притеснен.

— Пазиш ли автобусните билети?

— Съмнявам се — казах аз.

Той се усмихна.

— А помниш ли кой те докара до базата?

— Едва ли. Защо питате?

— Защото може да ми потрябва да го знам. За да докажа, че не съм направил грешка.

Замълчах.

— Ти определено направи доста грешки — каза Уилард.

— Така ли?

Той кимна.

— Не мога да реша дали наистина си идиот, или правиш всичко, за да приличаш на такъв.

— Какво правя?

— Нарочно ли се опитваш да дискредитираш армията?

— Моля?

— Какво всъщност става тук, майоре?

— Вие ми кажете, полковник.

— Студената война свърши. Задават се промени. Няма начин статуквото да бъде запазено. Затова всяка част от отбранителната система трябва да намери сили и да понесе с достойнство нужните жертви. И знаеш ли още какво?

— Какво?

— Сухопътната войска винаги е най-отдолу. Военновъздушните сили си имат своите страхотни самолети. Военноморският флот си има своите подводници и самолетоносачи. Морската пехота си е все така недосегаема. Докато ние сме натикани в калта, и то буквално. Най-отдолу. Армията не е интересна, Ричър. Така поне мислят във Вашингтон.

— Е, и?

— Тоя Карбоун е педи, Ричър. Той е един извратен тип, по дяволите! В елитна част има извратени типове?! Да не смяташ, че това е нещо, с което армията може да се хвали? И то точно в момент като този? Трябваше да го пишеш злополука.

— Нямаше да отговаря на истината.

— На кого му пука!

— Карбоун не е убит заради сексуалната си ориентация.

— Разбира се, че за това е убит.

— Не, знам го със сигурност — казах аз. — Такава ми е професията.

Известно време Уилард ме гледаше мълчаливо и злобно.

— Е, добре — рече накрая той. — Ще се върнем пак на тази тема. Кой освен теб е виждал трупа?

— Хората ми — отвърнах аз. — Плюс една жена подполковник от Центъра по военна психология. И патоанатомът.

Той кимна.

— Ти ще се заемеш с хората си. Аз ще кажа на тая психоложка и на доктора.

— Какво ще им кажете?

— Че това ще го пишем злополука. Те ще ме разберат. Никаква зла умисъл, никакво престъпление. И никакво разследване повече.

— Вие сигурно се шегувате.

— Ти може би смяташ, че армията иска да се разчуе? И то точно сега? Че в „Делта“ служат сексуално извратени типове, което е противозаконно, и че това е продължавало с години? Да не си се побъркал?

— Сержантите настояват за разследване.

— Сигурен съм, че командирът им е на друго мнение. Можеш да ми вярваш. Можеш да си го запишеш на стената.

— Ще трябва да ми издадете официална заповед — казах аз. — Кратка, ясна и конкретна.

— Гледай ме в устата — каза той. — Престани да се занимаваш с тоя педал. Напиши рапорт, че е умрял при нещастен случай. По време на тренировка, на нощно учение, на маневри, докато е бягал за здраве. Каквото ти дойде на ума. Спънал се е и е паднал на главата си. Случаят е приключен. Това ти е официалната заповед.

— Бих желал да я получа в писмен вид.

— Ти няма ли да пораснеш най-после! — сопна се той.

Няколко мига се гледахме мълчаливо над бюрото. Седях неподвижно, а Уилард подскачаше на стола си, гърчеше се и се пипаше. Без да ме вижда, свих дясната си ръка в юмрук. Представих си, че стоварвам юмрука си точно в центъра на гръдния му кош. Предполагах, че мога да спра сърцето му с един удар. И после да го пиша нещастен случай. По време на тренировка или нещо такова. Можех да пиша, че се е упражнявал да сяда и става от стола, при което се е подхлъзнал и е ударил гръдната си кост в ръба на бюрото.

— Кой е точният час на смъртта? — попита той.

— Между девет и десет снощи.

— А ти си бил извън базата до единайсет?

— Вече ме питахте и аз ви отговорих.

— Можеш ли да го докажеш?

Сетих се за часовите на портала. Те ме бяха отметнали.

— Нужно ли е? — попитах.

Известно време той не отговори. Както си седеше, се наклони наляво.

— Следващ въпрос. Казваш, че оня педал не бил убит, защото е педал, а за друго. Какви доказателства имаш?

— Бяха се престарали с уликите.

— С цел прикриване на истинския мотив?

Кимнах.

— Така мисля.

— А какъв е истинският мотив?

— Не знам. За да бъде установен, е нужно разследване.

— Да поразсъждаваме малко — рече той. — Да предположим, че предполагаемият извършител е щял да извлече полза от убийството. Кажи ми как е щяло да стане това.

— Както става обикновено — отвърнах аз. — Като предотврати някакви бъдещи действия от страна на сержант Карбоун. Или като прикрие престъпление, в което Карбоун е участвал или е знаел за него.

— С други думи, трябвало е да му затвори устата.

— Да прикрие нещо, най-общо казано. Така мисля аз.

— И казваш, че това ти е професията.

— Именно — рекох аз. — Това ми е професията.

— Как би могъл да откриеш този човек?

— Чрез разследване на случая.

Уилард кимна.

— Да предположим, просто като хипотеза, че го откриеш. После какво би направил?

— Бих го арестувал — казах аз. За да му спася живота, добавих наум. Представих си приятелите на Карбоун от неговия отряд как пристъпват нервно от крак на крак, готови да му извият врата.

— И кръгът ти от заподозрени включва всички, които са били в базата по това време?

Кимнах. Сигурно точно в този момент лейтенант Съмър се бореше с разпечатките от портала.

— Определен въз основа на списъците на личния състав и справката за преминалите през портала.

— Дай ми факти — каза Уилард. — Предполагам, че фактите са важно нещо за човек с твоята професия. Площта на тази база е близо четиристотин квадратни километра. За последен път телената ограда е подновявана през 1943 година. Това са факти. Аз лично ги открих без всякакво затруднение, както би трябвало да си ги открил и ти. Не ти ли е хрумвало, че може би не всички, които влизат и излизат от базата, минават през главния портал? Не ти ли е хрумвало, че някой би могъл да се вмъкне през телената ограда, без да бъде отметнат?

— Малко е вероятно — казах аз. — За целта ще трябва да измине пеша между три и четири километра в пълна тъмнина, а в базата цяла нощ има моторизирани патрули, които минават на произволни интервали.

— Ако е бил трениран, може патрулите да са го пропуснали.

— Малко е вероятно — повторих аз. — По какъв начин се е добрал до сержант Карбоун?

— Имали са предварително уговорена среща.

— Трупът не беше открит на място, което подлежи на определяне, а на произволна, с нищо незабележима точка встрани от черния път.

— Тогава са ползвали зададени координати по карта.

— Малко е вероятно — казах аз за трети път.

— Но все пак е възможно.

— Всичко е възможно.

— Включително някой да се е срещнал с вашия педал, да го е пречукал, после да се е върнал през оградата, за да мине официално през главния портал?

— Всичко е възможно — повторих аз.

— Какъв отрязък от време му е бил нужен според теб? Между убийството и минаването през портала?

— Не знам. Трябва да изчисля изминатото разстояние.

— Може да е тичал.

— Може.

— В такъв случай е бил задъхан, когато е минавал портала.

На казах нищо.

— Е, как мислиш? — попита Уилард. — Какъв отрязък от време му е бил нужен?

— Час-два.

Той кимна.

— Така. Ако педалът е очистен между девет и десет, убиецът е могъл спокойно да се отметне на портала в единайсет.

— Възможно е — казах аз.

— А мотивът му е бил да прикрие нещо.

Кимнах, но не казах нищо.

— А пък на теб са ти трябвали шест часа, за да изминеш път, който аз изминах за четири. И разликата от два часа я обясняваш с това, че уж си пътувал бавно.

Не отговорих.

— Ти току-що се съгласи, че два часа са били предостатъчни, за да се свърши тази работа. Имам предвид конкретно времето от девет до единайсет часа, което случайно се оказва същите онези два часа, за които нямаш правдоподобно обяснение.

Не реагирах. Уилард се усмихна.

— Освен това си пристигнал на портала задъхан — добави той. — Така разбрах.

Не отговорих.

— Но какъв мотив би могъл да имаш ти? — запита той. — Предполагам, че не си познавал добре Карбоун. Не си се движил в неговата среда, тъй да се каже. Искрено се надявам да не греша.

— Губите ми времето — казах. — При това правите голяма грешка. Наистина не бива да ме превръщате в свой враг.

— Така ли?

— Да — рекох аз. — Точно така.

— Искал си да прикриеш нещо — подметна Уилард. — Какво ли?

Не отговорих.

— Ще ти кажа още един интересен факт — продължи той. — Сержант Кристофър Карбоун беше този, който подаде рапорта срещу теб.

За доказателство той бръкна в джоба си и извади сгънато копие от рапорта. Изглади го с ръце на бюрото и го плъзна към мен. Най-отгоре имаше входящ номер и дата, място и точен час. Датата беше 2 януари, мястото беше комендантството на Форт Бърд, точният час 08:45. Следваха два абзаца клетвена декларация. Прочетох набързо няколко изречения, написани на оня скован, дървен език, на който се пишат служебните рапорти: Аз лично видях как един действащ майор от военната полиция на име Ричър нападна първото цивилно лице, като му нанесе удар с крак в коляното. Веднага след това свое действие същият нападна и второто цивилно лице, нанасяйки му удар с глава в лицето. Доколкото мога да преценя, и двете нападения бяха предприети без видим повод. Не беше налице обективна обстановка, изискваща самозащита от страна на майора.

Отдолу имаше подпис, а под подписа — изписани с печатни букви на ръка името на Карбоун и личния му номер. Беше същият като в служебното му досие. Вдигнах очи към безшумния стенен часовник и си представих как Карбоун се бе изхлузил от бара към паркинга, как ми бе хвърлил един бърз поглед и после се бе смесил с другарите си, които се облягаха на колите и пиеха бира от бутилки. После отново наведох глава, отворих чекмеджето на бюрото си и плъзнах вътре листа хартия.

— „Делта“ по принцип се грижат за своите — каза Уилард. — Това, предполагам, е част от бойната им слава. Как ли ще постъпят сега? Един от техните хора е пребит до смърт, след като е подал рапорт срещу някакъв нафукан майор от военната полиция, а въпросният майор се грижи само за кариерата си, затова не може да обясни къде му се губят два часа точно по времето, когато е станало убийството?

Не казах нищо.

— Командирът на отряд „Делта“ ще получи екземпляр, разбира се — каза Уилард. — Такава е процедурата при дисциплинарни жалби. И разни други хора ще получат екземпляри. Твърде скоро новината ще се разчуе. И хората ще почнат да ми задават въпроси. Какво да им кажа аз тогава? Бих могъл да заявя, че ти в никакъв случай не си заподозрян. Или пък бих могъл да им кажа, че със сигурност си заподозрян, но поради някаква техническа подробност не мога да те пипна. Много ми е интересно как тяхното чувство за справедливост ще подходи към подобна неправда.

Аз мълчах.

— Това е единствената жалба, която Карбоун е подавал някога — продължи той. — За шестнайсет години служба. И това проверих. Не че ми се струва необичайно. Човек като него трябва да умее да си сдържа нервите. На момчетата от „Делта“ няма да им убегне поуката от станалото. Техен другар надига глава за пръв път от шестнайсет години, и ето какво става. Единственото обяснение е, че вие двамата сте имали сметки за уреждане. От това твоята популярност пред тях едва ли ще нарасне особено.

Продължавах да мълча.

— Е, какво да направя? — запита той. — Да ида при тях и да им намекна за някакви технически пречки? Или да се разберем помежду си? Аз да те отърва от „Делта“, а ти да правиш каквото ти кажа.

Не отговорих.

— Аз лично не мисля, че си го убил — каза Уилард. — Дори и ти не би стигнал чак дотам. Но и да го беше направил, нямаше да ме е яд кой знае колко. Педалите в армията трябва да бъдат избивани. На тях не им е мястото тук. Ти просто си го убил по друга причина, това е всичко.

— Хвърляте празни заплахи — казах аз. — Вие така и не ми казахте за жалбата. Не ми я показахте, когато се видяхме вчера. Не ми споменахте име.

— В сержантската столова няма да се впечатлят от доводите ти. Ти си следовател от военната полиция. Това ти е професията. За теб не представлява нищо да измъкнеш едно име от всичките преписки, които си мислят, че водим.

Не казах нищо.

— Събуди се, майоре — каза Уилард. — Влез в час. Твоят Гарбър го няма вече. Отсега нататък ще правиш каквото аз кажа.

— Допускате грешка — казах аз, — като ме превръщате в свой враг.

Той поклати глава.

— Не съм съгласен. Не допускам грешка. И не те превръщам във враг. Просто въвеждам ред. Един ден ще си ми благодарен. Всички ще сте ми благодарни. Светът се променя. И аз виждам посоката.

Не казах нищо.

— Помогни на армията — каза той. — Така ще помогнеш и на себе си.

Продължих да мълча.

— Е, какво? Споразумяхме ли се?

Не отговорих. Той ми намигна.

— Мисля, че се споразумяхме. Не си бил чак толкова тъп.

Уилард стана, излезе от кабинета ми и затвори вратата след себе си. Седях и наблюдавах как твърдата найлонова тапицерия на стола му възвръща формата си след него. Това ставаше бавно, като поетият въздух тихо съскаше през дупките на шевовете.

10

Светът се променяше. Цял живот се помнех като единак, но изведнъж бях започнал да усещам самота. Смятах се за циник, но точно в този момент се бях почувствал безнадеждно наивен. И двете ми семейства бяха на път да ме изоставят — едното поради простите, неотменими закони на природата; а другото, понеже ценностите, в които вярвах, изведнъж сякаш бяха започнали да се изпаряват. Бях като човек, който една сутрин се е събудил съвсем сам на необитаем остров, след като през нощта всички останали са го напуснали, като са отмъкнали със себе си и последната лодка. И аз стоях на брега и гледах отдалечаващите се сенки на хоризонта. Изведнъж всички около мен бяха започнали да говорят на езици, които не разбирах. Светът се променяше. А на мен това никак не ми харесваше.

Съмър дойде след три минути. Предположих, че се е крила зад ъгъла, чакайки Уилард да си тръгне. Под мишница носеше дебели свитъци компютърни разпечатки; в погледа й се четяха важни новини.

— Васел и Кумър са идвали отново снощи — каза тя. — Отметнати са в списъците на портала.

— Седни — казах аз.

Тя се поколеба за миг зачудена, после седна на стола, където бе седял Уилард.

— Аз съм вреден за здравето — казах. — Трябва да се пазиш от мен. По-добре стой далеч.

— Какво искаш да кажеш?

— Оказахме се прави — продължих. — Форт Бърд е пълен със срамни тайни. Първо Креймър, сега и Карбоун. Уилард приключва и двата случая, за да спести на армията ненужни изчервявания.

— Той не може да приключи с Карбоун просто така!

— Нещастен случай при тренировка — казах аз. — Спънал се и си ударил главата.

— Какво?!

— С това целял да ме изпита — поясних аз. — Да види дали ще му играя по свирката, или не.

— И ти какво? Ще играеш ли?

Не отговорих.

— Тази заповед е противозаконна — каза Съмър. — Това е самата истина.

— И ти ще я оспориш?

Тя не отговори. Единственият практически начин да се оспори противозаконна заповед е да не се изпълни и после неизпълнилият я да си пробва силите пред неизбежния военен трибунал. Това автоматично превръща конфликта в личен двубой, и то срещу противник, намиращ се далеч по-високо в служебната йерархия, и пред съдия, който си дава сметка, че в армията е за предпочитане заповедите да се изпълняват.

— Така че все едно нищо не се е случило — казах аз. — Донасяш цялата документация по случая и забравяш, че изобщо си чувала за мен, за Креймър и Карбоун.

Тя не отговори.

— Освен това искам да говориш с момчетата, които са били на портала снощи. Ще им кажеш да забравят какво са видели.

Тя седеше, забила поглед в пода.

— После отиваш в офицерския клуб и чакаш следващата задача.

Съмър вдигна лице и ме погледна.

— Ти сериозно ли говориш?

— Абсолютно — казах аз. — Това е заповед.

Тя ме гледаше втренчено.

— Ти не си оня, за когото те смятах.

Кимнах.

— Права си — казах. — Не съм.

Съмър излезе, аз изчаках още минута, за да напусне сградата, и разгънах свитъците, които бе оставила на бюрото ми. Бяха дълги, край нямаха. Намерих страницата, която ме интересуваше, и известно време я гледах втренчено.

Понеже не обичам съвпаденията.

Васел и Кумър бяха влезли през главния портал на Форт Бърд в шест и четирийсет и пет същата вечер, в която бе убит Карбоун. Бяха напуснали базата в десет. Три часа и петнайсет минути — и то точно по времето на смъртта му.

Или точно по време на вечеря.

Вдигнах телефона и позвъних в столовата на офицерския клуб. Един сержант ми каза, че дежурният ще ми се обади след минута. Междувременно звъннах по интеркома на моята сержантка и й наредих да изясни кой заема съответстващия на мен пост във Форт Ъруин и да ме свърже с него. Тя влезе в кабинета ми след четири минути с чаша кафе, очевидно за мен.

— Много бил зает в момента. Щял да се освободи до половин час. Казва се Франц.

— Не може да бъде! — казах аз. — Франц е в Панама. Аз лично се видях там с него.

— Майор Калвин Франц — каза тя. — Това е името, което ми дадоха.

— Я им се обади пак — казах аз. — Провери отново.

Тя остави чашата с кафе на бюрото ми и излезе да говори по телефона. След още четири минути се появи на вратата и ме увери, че информацията й е вярна.

— Майор Калвин Франц — повтори тя. — Поел поста на двайсет и девети декември.

Вдигнах очи към календара. Беше пети януари.

— Ти също си тук от двайсет и девети — отбеляза тя.

Погледнах я в очите.

— Обади се на още няколко бази — казах. — Главно на големите. Започни от Форт Бенинг и карай по азбучен ред. Вземи имената на началниците на военната полиция и виж кой откога е на този пост.

Тя кимна и излезе. В този момент звънна телефонът. Беше дежурният от офицерската столова. Попитах го за Васел и Кумър. Той потвърди, че са вечеряли в клуба. Васел си бил поръчал камбала, а Кумър пържола.

— Сами ли се храниха? — запитах аз.

— Не, сър. Бяха в смесена компания на старши офицери — отвърна младежът.

— Предварително уговорена среща ли беше?

— Не, сър, на мен ми се стори, че е импровизирано събиране. Доста странна група. Мисля, че се срещнаха в бара, докато си пиеха аперитива. Във всеки случай нямахме запазена маса за такава компания.

— Колко време продължи вечерята?

— Малко преди седем и трийсет вече бяха седнали на масата, а си тръгнаха точно в десет.

— Никой от тях ли не се отдели от компанията?

— Не, сър. Бяха пред очите ни.

— През цялото време?

— Обслужвахме ги най-внимателно, сър. Заради генерала.

Затворих, после пак вдигнах телефона и позвъних на главния портал. Попитах кой лично бе видял Васел и Кумър да влизат и да излизат. Дадоха ми името на някакъв сержант. Наредих им да го намерят и да му кажат да ми се обади.

После зачаках.

Пръв ми се обади човекът от портала. Потвърди, че е бил на пост през цялата вечер и че с очите си е видял Васел и Кумър да пристигат в шест и четирийсет и пет и после да си тръгват в десет.

— С каква кола?

— Черна, голяма, с четири врати, сър — каза той. — Служебна кола на Пентагона.

— Гранд маркиз?

— Мисля, че да, сър.

— Имаха ли шофьор?

— Полковникът караше колата, сър — каза човекът. — Полковник Кумър имам предвид. Генерал Васел беше на седалката до него.

— Само двамата ли бяха в колата?

— Тъй вярно, сър.

— Сигурен ли си?

— Абсолютно, сър. Няма съмнение. Вечерно време използваме фенерчета. Беше черна кола с четири врати, с номера от Пентагона, двама офицери на предната седалка, с удостоверена самоличност, задната седалка незаета.

— Добре, благодаря — казах аз и затворих. В следващия миг телефонът иззвъня отново. Беше Калвин Франц от Калифорния.

— Ричър? — каза той. — Какво, по дяволите, правиш там?

— Тъкмо щях да ти задам същия въпрос.

Няколко мига в слушалката не се чуваше никакъв звук.

— Нямам представа какво става тук — каза той. — В Ъруин всичко е спокойно. Местните казват, че така си било винаги. Във всеки случай времето е хубаво.

— Ти провери ли от кого е заповедта ти?

— Разбира се — отвърна той. — А ти? Там ни беше толкова добре, аз лично не се бях забавлявал така от Гренада, а изведнъж се озовавам сред пясъците на пустинята Мохаве. Явно на Гарбър му е дошла поредната гениална идея. Мислех си, че на мен ми е бесен нещо. А сега вече не знам какво всъщност става. Не вярвам да е бесен и на двама ни.

— Какво точно гласеше твоята заповед?

— Временно командирован на разположение на комендантството.

— Комендантът там ли е в момента?

— Всъщност не е. Самият той е бил командирован някъде в същия ден, в който пристигнах.

— С други думи, ти си изпълняващ длъжността комендант?

— Така изглежда.

— Аз също.

— Ама каква е тази история?

— Представа нямам — казах аз. — Но ако разбера, ще ти кажа. На първо време обаче искам да ти задам един въпрос. Тук се натъкнах на един полковник и на един бригаден генерал, които уж е трябвало да участват в конференция на бронетанковите войски в Ъруин навръх Нова година. Казват се Васел и Кумър. Те появиха ли се там?

— Конференцията беше отменена — каза Франц. — Чух, че междувременно техният генерал-майор бил гушнал букета някъде. Креймър се казвал. Така че те си казали, че без него няма смисъл да я провеждат. Явно, че не са в състояние да мислят самостоятелно. Или пък сега се боричкат кой да го наследи.

— Искаш да кажеш, че Васел и Кумър изобщо не са идвали в Калифорния?

— Не са идвали в Ъруин — каза той. — Сигурен съм. За Калифорния не мога да кажа. Голям щат е.

— Кой още е трябвало да участва?

— Върховното командване на бронетанковите войски. Някои са базирани тук. Други дойдоха и веднага си тръгнаха. Трети изобщо не се явиха.

— Знаеш ли нещо за дневния ред?

— Не съм длъжен да знам. Важен ли е бил?

— Нямам представа. Васел и Кумър твърдят, че не е имало дневен ред.

— Винаги има.

— И аз така мисля.

— Ще се ослушвам и ако чуя нещо, ще ти кажа.

— Честита Нова година — казах и затворих телефона. Известно време седях мълчаливо. Дълбоко замислен. Калвин Франц беше свестен мъж. Всъщност един от най-добрите. Стабилен, честен и си разбираше от работата. Нищо не беше в състояние да го разколебае. Бях си тръгнал от Панама спокоен, със съзнанието, че той остава след мен. Но не беше останал. Мен вече ме нямаше там, него също. Кой ли беше отишъл на наше място?

Допих си кафето, изнесох чашата в предната стаичка и я сложих до кафе машината. Сержантката говореше по телефона. Пред нея имаше лист хартия, на който си водеше бележки. Като ме видя, вдигна пръст, сякаш имаше важни новини. После продължи да пише. Върнах се на бюрото си. Пет минути по-късно тя влезе с листа в ръка. Беше изписан с тринайсет реда в три колони. Третата колонка беше съставена изцяло от цифри. Вероятно дати.

— Стигнах до Форт Ръкър — каза тя. — Не продължих. Мисля, че се очертава твърде ясна закономерност.

— Разкажи ми — казах аз.

Тя изреди тринайсетте точки от списъка — все имена на военни бази, подредени по азбучен ред. После прочете тринайсетте имена на съответните командири на военната полиция. Всичките ми бяха познати; двамата с Франц бяхме сред тях. Накрая тя прочете и датите, на които тринайсетте бяха поели постовете си. Всичките еднакви — 29 декември. Преди осем дни.

— Я повтори имената — казах аз.

Тя ги прочете още веднъж. Слушах и кимах. Ако някой си поставеше за цел да състави отбор на суперзвезди на военната полиция и ако си дадеше труд да прекара цяла нощ в размишления кого да включи в него, най-вероятно щеше да се спре на тези тринайсет имена. В това нямаше съмнение. Бяха все първодивизионни играчи, една златна тринайсеторка. В системата имаше още десетина от този калибър, от които двама-трима най-вероятно бяха в останалите бази до края на азбуката, а другите седем-осем — разпръснати на стратегически места по земното кълбо. Това беше каймакът. Не се наемам да преценя колко високо или колко ниско в списъка бях аз самият, но нямаше никакво съмнение, че като екип бяхме най-добрите ченгета в американската армия.

— Много странно — казах. Така си беше. За да се преместят толкова много хора на определени длъжности в едни и същ ден, със сигурност се бе изисквало воля и планиране, а за да стане точно по време на операция „Справедлива кауза“, причината наистина трябва да бе важна. В стаята беше тихо; аз мълчах, сякаш се ослушвах някой да ми даде отговор на въпроса.

— Отивам в помещенията на „Делта“ — казах накрая.

* * *

Взех един хъмър от автопарка, понеже не ми се ходеше пеша. Не бях сигурен дали оня кретен Уилард си е тръгнал, а за нищо на света не исках да го срещам. Часовият ме пусна да вляза в някогашния затвор и аз се насочих право към стаята на помощник-командира. Заварих го отново на бюрото му; изглеждаше значително по-уморен, отколкото сутринта.

— Оказа се нещастен случай при тренировка — казах.

Капитанът кимна.

— Така чух и аз.

— Какво е тренирал?

— Нощни маневри.

— Сам?

— Е, тогава укриване и маскировка.

— В базата?

— Добре де, да кажем, че е тичал за здраве. Колкото да изгори калориите от почивните дни. Както щеш го пиши.

— Искам всичко да е изпипано — казах. — Все пак аз подписвам рапорта.

Капитанът кимна.

— Тогава да оставим тичането. Пък и Карбоун не обичаше да тича. Той си падаше по фитнеса. Като повечето…

— Като повечето какви? — запитах аз Капитанът ме погледна право в очите.

— Като повечето от „Делта“ — каза той.

— Имаше ли специалност?

— Те всички разбират от всичко.

— Не са ли профилирани? Да кажем, радиовръзка или медицинска помощ?

— Всички разбират от радиовръзка. Както и от медицинска помощ. За всеки случай. Така всеки от тях, ако го пленят отделно, може да твърди, че е доктор. И да го докаже, за да отърве куршума.

— Нощно време провеждат ли се медицински тренировки?

Капитанът поклати глава.

— Не специално.

— А може би е изпробвал съобщителна техника?

— Или нов джип — каза капитанът. — Карбоун разбираше от коли. Доколкото знам, занимаваше се с поддръжка на джиповете. Ако изобщо е имал специализация, това е тя.

— Е, добре — казах аз. — Приемаме, че е спукал гума, джипът е паднал от крика и му е сплескал главата.

— Става — каза капитанът.

— Неравен терен, може би крикът не е бил закрепен правилно, изплъзнал се е встрани…

— Става — повтори капитанът.

— Ще напиша, че хората ми са докарали джипа на буксир.

— Добре.

— Какъв джип да пиша?

— Какъвто искаш.

— Командирът тук ли е?

— В отпуск е за празниците.

— Кой е той?

— Едва ли го познаваш.

— Ти кажи, пък ще видим.

— Полковник Брубейкър — отвърна капитанът.

— Дейвид Брубейкър? — запитах. — Познавам го. — Което беше вярно донякъде. По-скоро славата му бе стигнала до мен. Брубейкър беше фанатичен поддръжник на специалните части. Ако зависеше от него, всички ние, останалите военни, можехме да си стегнем багажите и да си ходим, оставяйки неговите момчета да бранят света. Може би с няколко хеликоптерни батальона, които да ги разнасят насам-натам. И с една-единствена служба в Пентагона, чиято грижа да бъде да му доставя нужните оръжия.

— Кога ще се върне? — запитах.

— Утре по някое време.

— Ти обади ли му се?

Капитанът поклати глава.

— Той не би пожелал да се замесва в това. Ще откаже да разтоваря с теб. Но след като установим точно какво е естеството на злополуката, ще го накарам да издаде нови правила за безопасност.

— Смазан от джип — казах. — Това е естеството на злополуката. Би трябвало Брубейкър да е доволен. Разделът за безопасност при работа на превозни средства би трябвало да е по-къс от този при боравене с оръжие.

— Къде?

— В полевия наръчник.

Капитанът се усмихна.

— Брубейкър не ползва полеви наръчници — каза той.

— Искам да видя стаята на Карбоун — казах аз.

— Защо?

— За да я прочистя. Ако ще подписвам рапорт за злополука с джип, по-добре да няма изненади после.

Стаята на Карбоун беше като всички останали стаи на хората от отряда му — по същество пригодена за живеене затворническа килия. Представляваше бетонно помещение приблизително два и половина на два, боядисано с латекс, със собствена мивка и тоалетна чиния. Не беше лошо за сержант. Познавах много други сержанти по света, които с удоволствие биха се сменили с него.

Съмър се беше погрижила да опънат полицейска лента пред вратата. Смъкнах я, навих я на руло и я пъхнах в джоба си. После влязох в стаята.

Отряд „Делта“ на специалните части не прилича по нищо на останалите родове войски, що се отнася до дисциплина и униформеност. Отношенията между чиновете са неформални. Отдавна никой не помни как се отдава чест. Спретнатостта не се цени особено. Дори самата униформа не е задължителна. Ако някой си харесва старата, изтъркана камуфлажна куртка, с която е влязъл в казармата, има пълно право да я носи. Ако предпочита маратонки „Найки“ пред войнишките ботуши, негова си работа. Армията може да е закупила четиристотин хиляди пистолета „Берета“, но ако той държи на „Зиг Зауер“, получава „Зиг Зауер“, и толкова.

Така че гардеробът в стаята на Карбоун не беше пълен с чисти, старателно изгладени униформи. В него нямаше купчини тениски, уставно сгънати и подредени под конец. Край леглото не се виждаха лъснати до блясък ботуши. Всичките му дрехи заемаха три четвърти от пространството върху дългия стелаж над войнишкото му легло. Не бяха много. И ако не се брои масленозеленият цвят, те почти по нищо не напомняха на съвременна униформа. Сред тях имаше стари зимни куртки и панталони, войнишки наистина, но каквито отдавна не се ползваха в армията. Части от камуфлажен костюм, силно избелели и без отличителни белези за чин и войскова част. Масленозелена кърпа за глава и няколко зеленикави тениски, станали почти прозрачни от пране. Плюс едно навито МОПОПЛИ — многоцелево олекотено приспособление.

Той пристъпи половин крачка към мен.

— Смяташ, че можеш да ме сриташ, а?

Не се помръднах.

— Мислиш, че съм могъл да пречукам Карбоун. А той е поне два пъти повече войник от теб.

— Няма и да разбереш кога ще ти се случи случка — закани се сержантът с брадата.

Не отговорих.

— Можеш да ми вярваш — каза той.

Извърнах поглед встрани. Вярвах му. Ако от „Делта“ ме бяха набелязали за очистване, нямаше и да разбера кога ще ми се случи случка. Това беше сигурно. Можеше да е след седмици, след месеци, дори след години, но все някога щях да вляза в някоя тъмна уличка, от мрака щеше да се отдели нечия сянка и между ребрата ми щеше да хлътне острието на пехотен нож или вратът ми щеше да изпука и пукотът да отекне между тухлените фасади от двете ми страни, и това щеше да е краят.

— Имаш една седмица — каза сержантът с брадата.

— За какво?

— За да докажеш, че не си бил ти.

Не отговорих.

— Избирай — каза той. — Или ни докажи, че си невинен, или гледай да прекараш пълноценно тези седем дни. Не си поставяй амбициозни цели. Не започвай да четеш дълга книга.

11

Върнах се с хъмъра до службата и го паркирах пред вратата на сградата. Сержантката с малкото дете си беше тръгнала. На нейно място беше дребният мургав ефрейтор, за когото предполагах, че е от Луизиана. Каната за кафе беше студена и празна. На бюрото ми имаше две бележки. Едната гласеше: Обади се майор Франц. Другата: Детектив Кларк позвъни обратно. Вдигнах телефона и най-напред набрах номера на Франц.

— Ричър? — каза той. — Разпитах за дневния ред на танкистите.

— И?

— Нямало такъв. Това е тяхната версия. Сякаш всички са си плюли в устата.

— Но?

— Но и двамата с теб знаем, че това са пълни глупости. Винаги има дневен ред.

— Е, и? Успя ли да научиш нещо?

— Не бих казал — отвърна той. — Но успях да установя със сигурност, че вечерта на трийсети декември е пристигнал шифрован факс от Германия и че следобед на трийсет и първи са били копирани множество документи, а на първи януари е паднало голямо рязане и изгаряне на хартия. Последното е станало, след като се е разчуло за Креймър. Говорих с човека, който работи на пещта. Изгорил цяло чувалче хартиени ленти, може би около шейсет листа.

— Колко надеждна е линията за шифровани факсове?

— Колко надеждна би трябвало да бъде според теб?

— Извънредно надеждна. Защото единственият начин да си обясня всичко това е, ако дневният ред е бил наистина секретен. Ама наистина, наистина секретен. А ако е бил чак толкова секретен, за какво изобщо им е било да го отпечатват на хартия?

— Това е Дванайсети корпус, Ричър. Тези хора от четирийсет години живеят на фронтовата линия. При тях всичко е секретно.

— Колко души е трябвало да участват в конференцията?

— Проверих в столовата. Поръчани са били петнайсет обяда в хартиени пликове.

— Петнайсет обяда, шейсет нарязани страници, ще рече четири страници дневен ред.

— Така изглежда. И всичко на пепел.

— Не и оригиналът от Германия.

— Оригинала са си го изгорили там, на място.

— Не, аз мисля, че Креймър го е носел със себе си, когато е бил убит.

— Че къде е сега?

— Никой не знае. Изчезнал е.

— Струва ли си да се издири?

— Никой не знае — повторих аз. — Само този, който го е писал, а той е мъртъв. Освен него Васел и Кумър. Те сигурно са го виждали. Може да са участвали в написването.

— Васел и Кумър се върнаха в Германия. Тази сутрин. С първия полет от „Дълес“. Тук, в щаба, стана дума за това.

— Ти срещал ли си някога онзи новия, Уилард? — запитах аз.

— Не.

— Гледай да не го срещаш. Гадно копеле е.

— Благодаря за предупреждението. С какво сме се провинили, та да ни го пратят?

— Нямам представа — казах аз, затворих и набрах номера на детектив Кларк във Вирджиния. Сложиха ме на изчакване. Чу се прещракване, за около секунда чувах глъчка от далечни гласове като в оживен полицейски участък, след което близък глас каза:

— Кларк.

— Ричър — казах на свой ред аз. — От военната база във Форт Бърд. Търсили сте ме.

— Доколкото си спомням, вие сте ме търсили — каза Кларк. — За да ви докладвам докъде сме стигнали. Истината е, че доникъде. Сякаш сме изправени срещу тухлена стена. Бих казал, че се нуждаем от помощ.

— Не мога нищо да направя. Случаят е ваш.

— Така е, уви! — рече той.

— Какво все пак успяхте да научите?

— Нищо и половина. Извършителят е влязъл и излязъл, без да остави каквито и да било следи. Явно е бил с ръкавици. По земята е имало лек скреж. Внесъл е малко кал от пътеката, но няма отпечатъци от подметки.

— Съседите забелязали ли са нещо?

— Повечето не са си били вкъщи или пък са били пияни. Все пак беше Нова година. Пратих хора да поразпитат по улицата, ала засега няма нищо необичайно. Минавали са коли, но това е нормално в новогодишната нощ, когато много хора отиват и се връщат от празненства.

— Някакви следи от гуми по алеята към гаража?

— Никакви, които да ни послужат.

Замълчах.

— Жертвата е убита с железен лост — продължи Кларк. — Вероятно със същия, с който е разбита вратата.

— Така и предположих — казах аз.

— След нанасяне на удара извършителят го е избърсал в килима и го е измил на кухненската мивка. Намерихме следи от кръв в канала. По крановете няма отпечатъци. Пипано е с ръкавици.

Не реагирах.

— И което е по-важно — добави той, — в къщата нищо не подсказва, че вашият генерал изобщо е живял там.

— Защо?

— Направихме пълна експертиза, снехме отпечатъци от всички възможни повърхности, взехме проби от косми, от влакънца и всякаква друга материя, включително от канала и крановете на мивката, както ви казах. Всичко принадлежеше на жертвата освен един-два случайни отпечатъка. Пипнахме те, казахме си ние, но от базата ни съобщиха, че са на съпруга й. А съотношението между нейните и неговите отпечатъци показва, че може би от пет години не се е прибирал вкъщи. Това нормално ли е?

— Доста време е прекарвал по базите в чужбина — казах аз. — Но всяка година по празниците би трябвало да си е бил вкъщи. При нас се говори, че бракът му не е бил много щастлив.

— Такива хора най-добре да се развеждат — отсече Кларк. — Това не е фатално дори за един генерал, нали така?

— Не съм чувал да е фатално — казах аз. — Или поне вече не е.

Кларк се умълча. Явно мислеше.

— Колко нещастен е бил всъщност бракът им? — запита накрая той. — Достатъчно, за да заподозрем съпруга като извършител?

— Часът на смъртта не отговаря — казах аз. — Той е умрял малко преди нея.

— Дали е имало намесени пари?

— Къщата не е лоша — казах аз. — Сигурно е била нейна.

— А може да си имаме работа с наемен убиец, може убийството да е уредено предварително?

Той вече се хващаше за сламки.

— В такъв случай би трябвало да го е уредил от Германия.

Кларк не каза нищо.

— Кой ви е позвънил, за да му докладвате докъде сте стигнали?

— Вие — каза той. — Преди час.

— Нямам спомен за това.

— Не вие лично — каза той. — Хората ви. Онова черно котенце, с което се запознах на местопрестъплението. Вашата лейтенантка. Бях зает и не можех да говоря. Тя ми даде някакъв номер, на който да й позвъня, но аз го загубих и звъннах на оня, който ми бяхте дали тогава. Защо, да не съм сбъркал нещо?

— Не — казах аз. — Постъпили сте правилно. Съжалявам, че не мога да ви помогна.

Затворихме. Няколко минути седях и мислих, после натиснах интеркома и повиках ефрейтора.

— Обади се на лейтенант Съмър и й кажи да дойде.

Съмър се яви в рамките на десет минути. Беше с камуфлажна униформа; нещо в изражението на лицето и в стойката на тялото й ми подсказваше, че едновременно ме презира и леко се притеснява от мен. Изчаках я да седне и започнах направо:

— Обади се детектив Кларк — казах.

Тя мълчеше.

— Нарушила си изричната ми заповед — казах.

Тя мълчеше.

— Защо? — запитах.

— А ти защо изобщо я издаде?

— Защо според теб?

— Понеже слушаш какво ти нарежда Уилард.

— Длъжен съм. Той ми е командир.

— Не съм съгласна.

— Намираш се в армията, Съмър — казах аз. — Началниците се слушат не само когато сме съгласни с тях.

— Но не сме длъжни да прикриваме безобразия само защото ни е заповядано.

— Напротив, длъжни сме. Така е било винаги, така и ще бъде.

— Да, но не е редно.

— Теб да не са те произвели началник-щаб, че знаеш толкова?

— Не е справедливо спрямо Карбоун и мисис Креймър — каза тя. — Те са невинни жертви.

Замислих се за секунда.

— Защо започна от мисис Креймър? — попитах аз. — Да не смяташ, че е по-важна от Карбоун?

Съмър поклати глава.

— Не съм започнала от мисис Креймър. До нея стигнах, след като вече бях започнала от Карбоун. Прегледах списъците на личния състав и разпечатките от портала и си отбелязах кой е бил в базата по време на убийството и кой не.

— Но нали ми даде цялата документация?

— Да, но най-напред я преснимах.

— Съмър, ти си луда.

— Защо? Понеже не ме е страх, нали?

— На колко си години?

— На двайсет и пет.

— Е, добре — казах. — Догодина ще си на двайсет и шест. Една двайсет и шест годишна чернокожа, уволнена дисциплинарно от единствената работа, която е в състояние да върши. Междувременно пазарът на труда ще бъде залят от безработни заради съкращенията в армията, само че безработни, чиито гърди са обкичени с медали, а джобовете им са пълни с препоръки. И какво ще правиш тогава? Ще гладуваш? Или ще идеш в стриптийз бара при Син?

Тя не отговори.

— Трябваше да оставиш нещата на мен — казах аз.

— Но ти нищо не правеше!

— Радвам се, че си останала с такова впечатление — казах аз. — Това беше идеята.

— Какво?

— Смятам да унищожа Уилард — отвърнах. — Или той, или аз.

Съмър не каза нищо.

— Аз работя за армията. Не за Уилард. Вярвам в армията, не в Уилард. Нямам намерение да го оставя да съсипе всичко.

Тя продължи да мълчи.

— Казах му да не ме превръща в свой враг — продължих аз. — Само че той не ме послуша.

— Това е голяма крачка — каза тя.

— И вече съм я направил — отговорих.

— Но защо ме отстрани?

— Защото, ако оплескам нещата, не искам да загазиш и ти.

— Значи ме закриляш.

Кимнах.

— Недей — каза тя. — И сама мога да се опазя.

Не отговорих.

— А ти на колко си години? — попита тя.

— На двайсет и девет.

— Значи догодина ще си на трийсет. Един трийсетгодишен бял мъж, уволнен дисциплинарно от единствената работа, която е в състояние да върши. И докато аз съм достатъчно млада, за да мога да започна живота си отначало, ти не си. Изцяло си сраснат с тази институция, нямаш социални умения, никога не си живял в цивилния свят, не ставаш за нищо. На теб като че ли повече ти отива да се спотайваш в храстите.

Не отговорих.

— Трябваше да се посъветваш с мен — продължи тя.

— Въпрос на личен избор — отвърнах.

— Аз вече съм направила своя избор — каза тя. — Явно и ти си го разбрал. Детектив Кларк ме е изпортил.

— Това е, което имам предвид — казах аз. — Един случаен телефонен разговор и си на улицата. Залозите в тази игра са високи.

— Залозите са еднакво високи и за двама ни, Ричър. Така че ми разправи всичко, което е нужно да знам.

Пет минути по-късно тя знаеше онова, което знаех и аз. А то се състоеше само от въпроси без отговори.

— Подписът на Гарбър явно е фалшив — каза тя.

Кимнах.

— А подписът на Карбоун върху жалбата? И той ли е фалшив?

— Възможно е — казах аз. Извадих от чекмеджето на бюрото си копието, което Уилард ми беше дал. Пригладих го с длани и й го подадох. Тя го сгъна прилежно и го сложи във вътрешния си джоб.

— Ще проверя почерка — рече тя. — Сега за мен това ще е по-лесно, отколкото за теб.

— Вече и за двама ни нищо няма да е лесно — казах аз. — Трябва да го разбереш. И бъди наясно с какво си се захванала.

— Наясно съм. Бъди спокоен.

Известно време седях мълчаливо и я гледах. На лицето й се беше изписала тънка усмивчица. Корава жена. Но пък като си помисля, тя беше израснала в бедна колиба в щата Алабама, докато наоколо бяха горели църкви и избухвали коли. Предполагах, че да си пази гърба от Уилард и шепа жадни за мъст смелчаци от „Делта“ все пак представлява сериозен напредък в живота й.

— Благодаря ти — казах й, — че си на моя страна.

— Не съм на твоя страна — рече тя, — а на своя.

Телефонът на бюрото ми иззвъня. Вдигнах слушалката.

Беше ефрейторът от Луизиана, звънеше от бюрото си пред вратата.

— Обаждат се от щатската полиция на Северна Каролина — каза той. — Търсят дежурния офицер. Искате ли да говорите с тях?

— Не особено — казах аз. — Но се налага.

В слушалката се чу припукване, после тишина, после отново припукване. И след това гласът на полицейския диспечер, който ми съобщи, че патрул от щатската полиция, минаващ по магистрала 95, бил намерил зелено платнено куфарче, захвърлено на банкета. В него имало портфейл с документи на името на някой си генерал Кенет Р. Креймър от армията на САЩ. Човекът обясни, че решил да позвъни първо във Форт Бърд, понеже бил най-близкият военен обект до мястото, където било намерено куфарчето. Каза ми и къде точно се намира куфарчето в момента в случай, че реша да пратя някого да го прибере.

12

Нямаше време да изписваме специално кола от автопарка, затова се качихме на хъмъра, който бях оставил пред входа. Както винаги караше Съмър. С хъмъра шофьорските й умения някак си не можеха да се изявят докрай. Това е грамаден, бавноподвижен джип, който се справя адекватно с много задачи, но изминаването на големи разстояния за кратко време по гладки пътища не е сред тях. Съмър изглеждаше като джудже зад волана. Возилото вдигаше ужасен шум; двигателят боботеше страховито, тежките гуми свиреха по асфалта. Минаваше четири следобед; денят поначало си беше мрачен, а при това започваше да се смрачава.

Подкарахме на север към мотела на Креймър, на детелината отбихме на изток, докато пресякохме междущатска магистрала 95 и оттам отново свихме на север. След като изминахме около двайсет и пет километра, започнахме да се оглеждаме за сградата на щатската полиция. Оказа се на още двайсетина километра по-нататък. Беше дълга едноетажна тухлена постройка с цяла гора от високочестотни антени по покрива. Изглеждаше строена в началото на петдесетте. Тухлите бяха мръсно бежови. Трудно беше да се каже дали поначало са били жълти и потъмнели от слънцето, или по-скоро бели и зацапани от пушеците на автомобилното движение. По цялата дължина на фасадата с големи четвъртити букви от неръждаема стомана беше написано: ЩАТСКА ПОЛИЦИЯ НА СЕВЕРНА КАРОЛИНА.

Отбихме от шосето и паркирахме пред двойна стъклена врата. Съмър угаси двигателя; двамата изчакахме минута-две, после слязохме от хъмъра, пресякохме тесния тротоар и влязохме вътре. Интериорът беше типичен за полицейски участък, безличен и функционален; подът беше застлан с линолеум, който се излъскваше до блясък всяка нощ, независимо дали имаше нужда от лъскане, или не. Стените бяха от бетонни тухли, с дебело напластена боя. Беше горещо; във въздуха се носеше лека миризма на човешка пот и прясно сварено кафе.

До входа имаше гише с дежурен полицай. И двамата бяхме с камуфлажните си униформи, а паркираният хъмър се виждаше през стъклената врата, така че човекът веднага направи връзката. Не ни попита кои сме и не ни поиска документи за самоличност. Нито пък се поинтересува защо генерал Креймър не се е явил лично. Просто ме погледна за миг, огледа Съмър малко по-подробно, после се наведе зад гишето и се изправи с куфарчето в ръка. Беше поставено в прозрачен найлонов плик. Не от онези, в които криминолозите слагат веществени доказателства, а в най-обикновен плик от универсален магазин, само че прозрачен. Името на магазина беше отпечатано напреко с големи червени букви.

Самото куфарче напълно съответстваше на големия платнен куфар, който бяхме намерили в стаята на Креймър — същият цвят, същият дизайн, същата възраст, същата степен на износеност, без монограм. Отворих го и погледнах вътре. Портфейл. Самолетни билети. Паспорт. Програма за пътуването — три листа, с резервации на хотели и полети. И една книга с твърди корици.

Но не и дневен ред на конференция.

Затворих куфарчето, поставих го върху плота и машинално го изравних с ръба. Бях разочарован, но не и изненадан.

— В найлоновия плик ли го е намерил патрулът? — запитах.

Дежурният поклати глава. Гледаше към Съмър, не към мен.

— Аз го сложих в плика. Да не се цапа. Не знаех колко време ще мине, докато дойде някой да го потърси.

— А къде точно е намерено?

Той помисли малко, с мъка отдели поглед от Съмър и прокара дебелия си показалец по разтворената на бюрото му книга, после се обърна и насочи същия показалец към картата зад гърба си. Беше подробен план на минаващия през Северна Каролина участък от магистрала 95. Проточен като десетсантиметрова панделка, той очертаваше трасето на пътя, от долната граница с Южна Каролина нагоре до Вирджиния. Показалецът на мъжа се поколеба за миг и после решително се заби в една точка по протежение на магистралата.

— Ето тук — каза той. — До банкета на платното в посока север, на километър и половина след този паркинг с бензиностанцията и на осемнайсет километра южно от мястото, където сме сега.

— Може ли да се разбере колко време е лежало край пътя?

— Трудна работа — каза той. — Не се занимаваме специално с боклука по банкетите. Може да е се търкаляло там и цял месец.

— А как са го открили?

— При спиране на кола за дребно нарушение. Патрулният го е забелязал съвсем случайно, докато е вървял от своята към колата на нарушителя.

— Кога точно е станало?

— Днес — каза дежурният. — В началото на следобедната смяна. Малко след пладне.

— Не е било цял месец край шосето — подхвърлих аз.

— Защо, кога е загубено?

— Навръх Нова година.

— Къде?

— Откраднато е от мястото, където е нощувал генералът.

— А къде е нощувал?

— В един мотел на петдесет километра южно оттук.

— Значи крадците са пътували на север.

— Предполагам — казах аз.

Човекът ме погледна, сякаш искаше разрешение, после взе куфарчето в двете си ръце и го огледа внимателно, като познавач, който се е натъкнал на рядък антикварен предмет. Вдигна го към светлината и дълго време се взира в него от всякакви ъгли.

— Януари е — каза той. — Нощем пада роса. Толкова е студено, че за да не се заледят пътищата, ги посипваме със сол. По това време на годината, ако нещо изпадне край пътя, бързо ще се съсипе. А куфарчето може да изглежда старо и износено, но не е повредено. Вярно, в гънките на брезента има мръсотия. Но не кой знае колко. Във всеки случай не се търкаля там от Нова година. Бих казал, че едва ли е било на открито повече от двайсет и четири часа. Една нощ максимум.

— Сигурен ли сте? — запита Съмър.

Мъжът поклати глава. Върна куфарчето на плота.

— Просто предполагам — каза той.

— Е, добре — казах аз. — Благодаря.

— Трябва да се разпишете, за да го приберете.

Кимнах. Той обърна книгата и я побутна към мен. Над десния джоб на куртката ми беше щамповано името ми: Ричър, но буквите бяха избледнели, пък и доколкото можах да забележа, той не ми обръщаше много внимание. Не откъсваше поглед от бюста на Съмър. Тъй че аз написах на съответния ред К. Креймър, взех куфарчето под мишница и се обърнах да си ходя.

— Странен обир — каза дежурният. — В портфейла са оставени пари и кредитна карта. Проверихме съдържанието му.

Не отговорих. Бутнах вратата и закрачих към хъмъра.

Съмър изчака една пролука в потока от движещи се коли, даде газ, пресече трите платна и навлезе право в затревената разделителна полоса. Спусна се надолу, нагази през отточната канавка на дъното, изкачи се по отсрещния склон и изпълзя на магистралата в другата посока. Изчака секунда-две да се поразредят колите, даде газ, излезе на асфалта и пое на юг. Това беше едно от нещата, за които хъмърът ставаше идеално.

— Я чуй тази версия и ми кажи какво мислиш — рече тя. — Снощи Васел и Кумър тръгват от Форт Бърд точно в десет с куфарчето. Поемат на север за летище „Дълес“ или за Вашингтон. Изваждат дневния ред и изхвърлят куфарчето през прозореца на колата.

— Те през цялото време са били в бара и в офицерската столова на Бърд.

— Значи някой от сътрапезниците им го е предал. Трябва да проверим с кого са се хранили. Може някоя от жените в списъка с хъмърите да е била с тях.

— Всички имат алиби.

— Само формално. На едно новогодишно парти обикновено не се знае кой кога пристига и си тръгва.

Погледнах през прозореца на колата. Зимният следобед се изнизваше бързо. Светът изглеждаше студен и неприветлив.

— Това са сто километра — казах. — Куфарчето е намерено на сто километра северно от Форт Бърд. Близо час път. На тяхно място аз бих задигнал дневния ред и бих изхвърлил куфарчето някъде по-наблизо.

Съмър не отговори.

— Можели са да спрат на някой паркинг, за да го пуснат в контейнера за боклук. Да изхвърлиш куфарче през прозореца на движеща се кола изглежда доста подозрително.

— Може пък наистина да не е имало дневен ред.

— Това би било прецедент във военната история.

— Тогава може дневният ред да не е бил важен.

— Във Форт Ъруин са поръчали обяд в хартиени пликове. Значи генералите и полковниците са смятали да работят и през обедната си почивка. Което също щеше да е прецедент в историята. Тази конференция е била важна, Съмър, повярвай ми.

Тя не отговори.

— Я обърни пак както ти си знаеш — казах аз. — През полосата. После ще се върнем на север. Искам да поогледам мястото около онзи паркинг с бензиностанцията.

Паркингът изглеждаше досущ като всички подобни комплекси, които бях виждал по магистралите на Америка. Двете половини на магистралата, отиващи съответно на север и на юг, се раздалечаваха на известно разстояние, образувайки голяма издутина по протежение на разделителната полоса. Едни и същи съоръжения обслужваха пътуващите и в двете посоки, затова сградите имаха по две лица, без гръб. Бяха тухлени, заобиколени от всички страни от зазимени цветни лехи и голи дървета. Имаше бензинови колонки и диагонални места за паркиране пред сградите. В момента тук не беше нито пусто, нито особено оживено. Празниците бяха приключили. Цели семейства се връщаха по домовете си — кой на работа, кой на училище. Около една трета от местата за паркиране бяха заети. Разпределението на колите беше доста любопитно — повечето хора бяха паркирали на първото изпречило им се място, най-близо до входа откъм шосето, сякаш се бяха страхували, че някой може да им го отнеме, докато всъщност около заведенията за хранене и тоалетните имаше много свободни места. Такава е човешката природа, да не вярваш в късмета си.

До главния вход на комплекса имаше площадка с полукръгла форма. В заведенията проблясваха ярки неонови светлини. Отвън, доста близо до вратите, имаше шест кофи за боклук. Наоколо беше пълно с хора, които зяпаха през витрините от вън на вътре и от вътре на вън.

— Тук е прекалено открито — каза Съмър. — Така доникъде няма да стигнем.

Кимнах.

— Нямаше да си давам тоя труд, ако не беше мисис Креймър.

— Карбоун ни е по-важен. Трябва да караме подред.

— Имам чувството, че се предаваме.

Излязохме от комплекса през северния изход, Съмър отново изпълни номера с пресичането на полосата и ние поехме по магистралата на юг. Разположих се на седалката максимално удобно за военен автомобил и се приготвих за дългия път към базата. Вляво небето беше съвсем тъмно. Вдясно над хоризонта се виждаха бледите отблясъци на залеза. Платното беше влажно. Съмър явно не се тревожеше от възможно заледяване.

В продължение на двайсет минути се возих неподвижно. После включих плафониерата над главата си и основно претърсих куфарчето на Креймър. Не очаквах да намеря нищо интересно; така и се оказа. Паспортът му беше обикновен, издаден преди седем години. На снимката той изглеждаше по-добре, отколкото като мъртъв в мотела, но разликата не беше голяма. По страниците имаше много гранични печати от Германия и Белгия. Страните, където се намираха бъдещите бойни полета и щабът на НАТО. Той не беше ходил никъде другаде. Истински специалист, посветил поне седем години от живота си на последното голямо танково полесражение в историята и на командната структура, която щеше да го ръководи.

Самолетните билети бяха точно такива, каквито бе очаквал Гарбър. Франкфурт-Дълес и Вашингтон-Лос Анджелис, и в двата случая отиване и връщане. Всичките полети бяха за икономическа класа, закупени със специална служебна отстъпка три дни преди датата на първия полет.

Програмата на пътуването му съответстваше на данните, отпечатани на билетите. Бяха отбелязани дори местата на седалките. Креймър явно обичаше да сяда до пътеката или пък с възрастта пикочният му мехур беше станал по-активен. Имаше резервация за единична стая в общежитието за командировани офицери във Форт Ъруин, докъдето Креймър така и не бе успял да стигне.

В портфейла му имаше общо трийсет и седем щатски долара и шейсет и седем германски марки на дребни банкноти. Основно платежно средство беше картата му „Америкън Експрес“, която изтичаше след година и половина. В графата член от… пишеше 1964 г. Помислих си, че му е било доста рано за военен. По онова време повечето офицери от армията плащаха в брой или със служебни купони. Явно Креймър беше харчил парите си по по-цивилизован начин.

В портфейла имаше и шофьорска книжка от щата Вирджиния. На постоянен адрес беше вписана къщата в Грийн Вали, макар че Креймър бе избягвал да се прибира там. Имаше още и военна карта за самоличност, а зад найлоново прозорче се виждаше цветна снимка на мисис Креймър. Лицето на снимката беше много по-младо от онова на трупа, който бях открил на пода в къщата. Поне с двайсет години. Навремето мисис Креймър явно е била доста хубава. Имаше дълга кестенява коса, която с избеляването на снимката бе придобила оранжев оттенък.

В портфейла нямаше нищо друго. Нито квитанции, нито сметки от ресторанти, нито отрязъци от чекове, телефонни номера или каквито и да било други хартийки. Не че това ме изненадваше. Генералите по принцип са прибрани хора. Добри воини, но и добри бюрократи. Представих си, че кабинетът на Креймър и апартаментът му в гарнизона са били също толкова подредени, колкото и този портфейл. С всичко необходимо и нищо излишно.

Книгата с твърди корици се оказа научна монография за битката при Курск, издадена от някакъв провинциален университет в Средния запад. Тази битка, която се бе провела през юли 1943 г., беше последната голяма офанзива на хитлеристка Германия във Втората световна война и нейното първо съкрушително поражение в открит бой срещу руснаците. При това тя беше останала в историята като най-голямото танково сражение на всички времена и само хора като Креймър бяха в състояние да променят този факт в бъдеще. Във всеки случай не бях никак изненадан от литературните му интереси. Дълбоко в съзнанието си той сигурно беше съжалявал, че жаждата му за бойни подвизи се ограничава с четене на истории за този величествен двубой между стотиците задъхани, ревящи „Тигри“, „Пантери“ и руските Т–34, разразил се преди толкова години в далечната, изпепелена от слънцето руска пустош.

В куфарчето нямаше нищо друго. Само няколко измачкани късчета хартия, затъкнати в ъглите и по шевовете. По всичко личеше, че Креймър е имал навик преди всяко пътуване да изпразва куфарите си, да ги обръща надолу и да ги изтърсва най-внимателно от всякакви случайно останали боклуци. Поставих всичко обратно вътре, закопчах каишките и сложих куфарчето в краката си.

— Когато се върнем, говори с дежурния от столовата — казах на Съмър. — Опитай се да разбереш кой още е вечерял с тях.

— Ясно — каза Съмър, без да отделя поглед от пътя пред себе си.

Върнахме се във Форт Бърд тъкмо за вечеря. Хапнахме набързо в бара на офицерския клуб заедно с колеги от военната полиция. Дори Уилард да бе поставил свои информатори между тях, те щяха да видят само двама уморени офицери, които се хранят мълчаливо и почти не разговарят. Но между две блюда Съмър все пак успя да се измъкне за малко, а когато се върна, по очите й разбрах, че има да ми казва нещо. Изядох си спокойно десерта и допих кафето, без да бързам, за да не се издам, че имам важна работа. После излязох. Застанах отвън на студа и зачаках. Съмър дойде след пет минути. Усмихнах й се. И двамата се държахме така, сякаш имахме тайна любовна среща.

— Само една жена е вечеряла с Васел и Кумър — каза тя.

— Коя?

— Подполковник Андрея Нортън.

— Психоложката?

— Да.

— През нощта срещу Нова година тя е била на парти.

Съмър направи гримаса.

— Нали ги знаеш тия новогодишни партита. В някакъв бар в града, с още неколкостотин души, през цялото време се влиза и излиза, пиене, шумотевица, бъркотия, хората се изнизват по двойки към хотелите… Спокойно е могла да се измъкне, без да я видят.

— Къде се намира барът?

— На половин час от мотела.

— При това положение е отсъствала поне един час.

— Не е невъзможно.

— Била ли е в бара точно в полунощ? Когато хората се хващат за ръце и пеят „За старото приятелство“? Който е бил край нея, би трябвало да си спомни.

— Присъствалите твърдят, че Нортън била с тях в полунощ. Но тя може да се е върнала дотогава. Оня хлапак от мотела казва, че хъмърът потеглил в единайсет и двайсет и пет. Значи спокойно е могла да се върне, дори е имала пет минути в повече. И всичко е щяло да изглежда напълно естествено. Нали разбираш, малко преди дванайсет всички отново се събират около масата и чакат часовника. И тогава партито започва отначало.

Не казах нищо.

— Тя може да е взела куфарчето, за да го прочисти от улики. Може телефонният й номер да е бил записан на листче заедно с името й. Може Креймър да е носил нейна снимка. Или да си е водил дневник. Във всеки случай тя не е искала да стане скандал. Но след като си е взела онова, което й е трябвало, спокойно е могла да го върне, като са й го поискали.

— Откъде Васел и Кумър са знаели от кого да го поискат?

— В армията е трудно да се прикрие една дългогодишна връзка.

— Нещо не е точно — казах аз. — Ако са знаели за Креймър и Нортън, защо им е трябвало да ходят до къщата във Вирджиния?

— Е, добре, да кажем, че не са знаели със сигурност. По-скоро са го усещали, смятали са го за една възможност. Може би не и първата, която им е дошла наум. Може тогава да са си мислели, че връзката е прекъсната.

Кимнах.

— Какво бихме могли да изкопчим от нея?

— Например да получим потвърждение, че Васел и Кумър са уредили снощи куфарчето да им се предаде. Това ще докаже, че са го търсили, тоест замесени са в убийството на мисис Креймър.

— Но те не са се обаждали на никого от хотела, а не са имали време, за да отидат дотам лично. Така че не виждам как са могли да бъдат замесени. Какво още можем да изкопчим?

— Можем да разберем със сигурност какво е станало с дневния ред. Да кажем, че Васел и Кумър са си го получили обратно. В такъв случай армията поне ще си отдъхне, че някой журналист няма да го изрови от боклука.

Кимнах. Не казах нищо.

— Може и Нортън да го е видяла — продължи Съмър. — Може да го е прочела. И тогава би могла да ни каже за какво е всичко това.

— Звучи примамливо.

— И е.

— Не мога ли просто да ида при нея и да я попитам?

— Ти си от Сто и десета част. Можеш да питаш всекиго за всичко.

— Трябва обаче да се пазим Уилард да не надуши.

— Нортън не знае, че той ти е забранил да ровиш.

— Знае. Казал й е след историята с Карбоун.

— Мисля, че все пак трябва да говорим с нея.

— Няма да е лесно — рекох. — Тя сигурно ще се засегне.

— Само ако възприемем грешен подход.

— А какъв шанс имаме да налучкаме правилния?

— Може да успеем да насочим разговора накъдето искаме. Като се възползваме от чувството й за срам. Тя няма да иска тази история да се разчуе.

— Не бива да я притискаме много, за да не се обади на Уилард.

— Теб страх ли те е от него?

— Страх ме е от това, което може да ни причини от висотата на служебното си положение. Едва ли ще имаме полза, ако ни премести в Аляска.

— Ти решаваш.

Известно време мълчах и мислех. Сетих се за книгата на Креймър. Сега за нас бе настъпил 13 юли 1943 г. В известен смисъл бяхме в положението на Александър Василевски — съветския маршал, решил изхода на битката при Курск. Ако в тази минута вземехме решение за атака, трябваше да нанесем удара с всички сили, да настъпваме решително и да не се отказваме, докато не смажем врага. Ако дори за миг се оставехме да ни завре в калта или се забавехме да си поемем дъх, той щеше да контраатакува и да ни прегази.

— Е, добре — казах аз. — Да действаме.

Открихме Андрея Нортън във фоайето на офицерския клуб и аз я запитах дали би ни отделила една минута за разговор в кабинета си. По погледа й видях, че се чуди защо ли ни е потрябвала отново. Казах й, че въпросът е деликатен и поверителен, от което учудването й само се увеличи. Явно Уилард я бе уверил, че случаят „Карбоун“ е приключен, и тя не се сещаше за какво друго бихме могли да я питаме. Но все пак се съгласи да ни приеме. Щеше да ни чака в кабинета си след трийсет минути.

Двамата със Съмър прекарахме трийсетте минути до срещата в моя кабинет, преглеждайки списъците на лицата, които са били в наличност и в разход по време на убийството на Карбоун. Разпечатката беше поне десетина метра дълга, а нагъната като акордеон беше дебела колкото палеца ми. На всеки ред с бледи мастилени точки от принтерна лента беше отпечатано по едно име със съответния чин и номер. Отстрани почти до всяко име имаше отметка.

— Какво показва този знак? — попитах аз. — В наличност или в разход?

— В наличност — отвърна тя.

Кимнах. Тъкмо от това се бях страхувал. Прекарах палеца си по гънките на акордеона.

— Колко са общо? — запитах.

— Около хиляда и двеста.

Кимнах отново. Не беше кой знае колко трудно да пресееш хиляда и двеста имена, за да откриеш един-единствен убиец. Във всеки полицейски участък списъците със заподозрените са далеч по-дълги. Навремето имаше няколко случая в Корея, при които целият личен състав на американския контингент се бе оказал заподозрян. Разликата беше там, че подобни случаи поглъщаха огромни ресурси, многоброен персонал и практически бездънен бюджет. Те изискваха абсолютно съдействие от страна на всички заинтересовани страни. И в никакъв случай не можеха да се разследват зад гърба на прекия началник, в пълна тайна и от двама души, действащи на своя глава.

— Невъзможно — казах аз.

— Няма нищо невъзможно — отвърна Съмър.

— Трябва да подходим по различен начин.

— Как?

— Какво е носел той на мястото на престъплението?

— Нищо.

— Не е вярно. Носел е себе си.

Съмър вдигна рамене. Прекара върховете на пръстите си по ръбовете на хартията. Акордеонът набъбна за миг, после отново изтъня, когато попадналият между листата въздух излезе с тиха въздишка.

— Избери си едно име — каза тя.

— Носел е пехотен нож.

— Хиляда и двеста имена, това са хиляда и двеста пехотни ножа.

— Освен това е носел щанга за гуми или метален лост.

Съмър кимна.

— А също и кисело мляко — казах аз.

Тя мълчеше.

— Четири неща. Себе си, пехотен нож, тъп метален инструмент и кисело мляко. Откъде е взел киселото мляко?

— От хладилника в стаята си — отвърна Съмър. — Или от някоя столова, от бюфета, от лавката, от супермаркет или от бакалия извън базата.

Представих си напрегнат, задъхан мъж, който подтичва, може би облян в пот, с окървавен пехотен нож и железен лост в дясната ръка и празна кофичка от кисело мляко в лявата, препъва се в тъмното, наближава мястото, за което е тръгнал, изведнъж поглежда надолу, вижда кофичката от кисело мляко в ръката си, замахва и я мята надалеч, прибира кървавия нож и лоста под куртката си.

— Трябва да намерим кофичката — казах аз.

Съмър не отговори.

— Положително я е хвърлил — продължих аз. — Не на самото място на престъплението, но не и много далеч оттам.

— И какво ще ни помогне това?

— На нея ще има стикер с цена или баркод. Може би и дата на трайност. Така ще открием къде е купена.

Помислих малко.

— Освен това може да има и отпечатъци.

— Той е бил с ръкавици.

Поклатих глава.

— Виждал съм как хората отварят запечатана храна. Никога с ръкавици. Просто не става. Отгоре кофичката е с фолио. Има издадено настрани езиче, което трябва да се дръпне.

— Но базата е четиристотин квадратни километра!

Кимнах. Бяхме отново в изходна точка. Обикновено с няколко телефонни разговора бих могъл да събера всички новобранци в базата, да ги строя в редица на метър един от друг, да ги накарам да коленичат и да пропълзят целия участък като гигантски гребен, преобръщайки всяка тревичка и всяко камъче. И така ден след ден, докато не намерят това, което съм ги пратил да търсят. Армията разполага с достатъчно жива сила, за да открие игла в копа сено. Или ако иглата е счупена, да намери и, двете половинки. А също и малката люспица хром, която се е обелила при точката на счупване.

Съмър погледна часовника на стената.

— Трийсетте минути изтекоха.

Взехме хъмъра, за да стигнем до Центъра по психология, и паркирахме на място, вероятно запазено за друг. Беше девет часът. Съмър угаси двигателя, отворихме вратите и слязохме на студа.

Взех куфарчето на Креймър със себе си.

Минахме по покритите с плочки коридори и стигнахме до стаята на Нортън. Вътре светеше. Почуках и влязохме. Тя седеше зад бюрото. Всичките й учебници бяха подредени по лавиците. Пред нея го нямаше познатия жълт бележник. Нито молив или писалка. Светлината на настолната лампа описваше идеален кръг върху голото дърво.

Срещу бюрото имаше три стола за посетители. Тя ни направи знак с ръка да седнем. Съмър седна отдясно, аз отляво. Многозначително подпрях куфарчето на Креймър върху облегалката на празния стол в средата, точно срещу Нортън; набиваше се в очи като призрак, внезапно появил се на семейния пир. Нортън дори не го погледна.

— С какво мога да ви помогна? — запита тя.

С подчертано старание наместих куфарчето така, че да застане изправено върху стола.

— Разкажете ни за вечерята снощи.

— Каква вечеря?

— С висшите офицери от бронетанковите войски, които са били на посещение.

Нортън кимна.

— Васел и Кумър — рече тя. — Е, и?

— Те са работили за генерал Креймър.

Тя отново кимна.

— Да, така е.

— А сега ни разкажете за вечерята.

— За храната ли?

— За атмосферата — казах аз. — За разговорите. За настроението.

— Та това си беше най-обикновена вечеря в офицерския клуб — каза тя.

— Някой е дал на Васел и Кумър едно куфарче.

— Така ли? В смисъл като подарък?

Не отговорих.

— Не си спомням такова нещо — каза тя. — Кога точно?

— По време на вечерята — поясних аз. — Или когато са си тръгвали.

Известно време всички мълчахме.

— Куфарче значи — каза Нортън.

— Вие ли бяхте? — запита я Съмър.

Нортън я изгледа озадачено. Тя или искрено не разбираше за какво става дума, или беше превъзходна актриса.

— Какво да съм била аз?

— Вие ли им дадохте куфарчето?

— За какво да им давам куфарче? Та аз едва ги познавам!

— А откъде ги познавате?

— Виждали сме се един-два пъти. Преди години.

— Във Форт Ъруин ли?

— Да речем.

— Защо вечеряхте с тях?

— Бях в бара. Те ме поканиха. Би било грубо да откажа.

— Знаехте ли, че идват?

— Нямах представа — каза тя. — Учудих се, че не са в Германия.

— Все пак сте ги познавали достатъчно, за да знаете къде са базирани.

— Креймър беше командващ бронетанковите войски в Европа. И двамата са от неговия щаб. Едва ли са били базирани в Хавай.

Настана мълчание. Наблюдавах очите на Нортън. Тя не бе спряла погледа си на куфарчето за повече от секунда. Може би си бе помислила, че е мое, и не му бе обърнала повече внимание.

— Какво става тук? — запита тя.

Не отговорих.

— Кажете ми!

Посочих с пръст куфарчето.

— Това е на генерал Креймър. Загубил го е навръх Нова година, а днес се появи отново. Опитваме се да разберем къде е било.

— Къде го е загубил?

Съмър се размърда на стола си.

— В един мотел — каза тя. — По време на интимна среща с жена от тази база. Жената е карала хъмър. Ето защо издирваме жени, които са се познавали с Креймър, имат зачислени персонални хъмъри и са били извън базата в новогодишната нощ, а снощи са вечеряли тук.

— Аз бях единствената жена на вечеря в клуба снощи.

Мълчание.

Съмър кимна.

— Знаем това. И ви обещаваме да запазим всичко в тайна, но първо искаме да ни кажете на кого сте дали куфарчето.

Известно време никой не проговори. Нортън гледаше Съмър, сякаш тя току-що бе разказала труден за разбиране виц.

— Вие май си мислите, че съм била любовница на Креймър — каза накрая тя.

Съмър не отговори.

— Не е вярно — каза Нортън. — Опазил ме господ.

Ние мълчахме.

— Не знам да плача ли, или да се смея — продължи тя. — Много съм объркана. Вашето обвинение е налудничаво. Смаяна съм, че изобщо можете да си помислите подобно нещо.

Дълго време никой не продума. Нортън се усмихна, като че ли случилото се най-вече я забавляваше. Като че ли не изпитваше гняв. Затвори очи, сякаш се мъчеше да изтрие разговора от паметта си.

— Липсва ли нещо от куфарчето? — запита накрая тя.

Не отговорих.

— Помогнете ми, моля ви — настоя тя. — Опитвам се да разбера смисъла на този безумен разговор. Липсва ли нещо от куфарчето?

— Васел и Кумър казват, че не липсва.

— Но?

— Аз не им вярвам.

— Може би е редно да им повярвате. Те са висши офицери.

Не отговорих.

— А какво казва вашият командир?

— Той ни забранява да разследваме случая. Бои се, че може да се стигне до крайно неудобни ситуации.

— Би трябвало да го послушате.

— Аз съм следовател. Работата ми е да задавам въпроси.

— Армията е като семейство — каза тя. — Трябва да сте на наша страна.

Нортън отново затвори очи. Отначало си помислих, че просто е уморена, но после си дадох сметка, че се опитва да си възстанови снощната сцена на гардероба в офицерския клуб.

— Не — каза тя. — Нито един от двамата не носеше куфарче, като си тръгваха.

— Абсолютно сигурна ли сте?

— Сто процента.

— Какво беше настроението им по време на вечерята?

Нортън отвори очи.

— Бяха отпуснати и спокойни — отвърна тя. — Сякаш просто си убиваха времето.

— Казаха ли за какво отново са в Бърд?

— Погребението на генерал Креймър е било вчера на обяд.

— Не знаех това.

— От „Уолтър Рийд“ били освободили трупа, а доколкото знам, Пентагонът се е занимал с подробностите.

— Къде са го погребали?

— В „Арлингтън“ — каза тя. — Къде, ако не във военното гробище?

— Но то е на петстотин километра оттук!

— Горе-долу. По права линия.

— Защо тогава са дошли да вечерят в базата?

— Не ми казаха — отвърна Нортън.

Аз замълчах.

— Друго? — запита тя.

Поклатих глава.

— В мотел значи — каза тя. — Приличам ли ви на жена, която би приела среща с мъж в мотел?

Не отговорих.

— Свободни сте — каза тя.

Станах. Съмър също. Взех куфарчето на Креймър от средния стол и излязох от стаята. Съмър ме следваше по петите.

— Вярваш ли й? — запита ме Съмър.

Двамата седяхме в хъмъра пред Центъра по психология. Двигателят работеше на празен ход и през отворите за отоплението влизаше горещ, застоял въздух, който миришеше на дизелов пушек.

— Абсолютно — казах аз. — Повярвах й още като видях, че не поглежда към куфарчето. Ако го беше виждала преди, сигурно щеше да се стегне. А това за мотела е извън всякакво съмнение. Такава, за да я съблечеш, ще ти трябва най-малко апартамент в „Риц“.

— Е, какво научихме от целия разговор?

— Нищо — отвърнах аз. — Абсолютно нищо.

— Не. Научихме, че Форт Бърд е извънредно привлекателно място, така поне изглежда. Васел и Кумър непрекъснато си намират поводи да ни навестяват.

— Е, това го знам тъй или иначе.

— И че Нортън смята, че сме едно семейство.

— Какво можеш да очакваш от офицер!

— Двамата с теб също сме офицери.

Кимнах.

— Четири години съм бил в „Уест Пойнт“ — казах. — Би трябвало да ги разбирам тези неща. Може би трябваше да си сменя името и да започна отново като редник. Досега щяха да са ме повишили в сержант. Или дори в главен сержант. Де да беше така!

— А сега какво?

Погледнах часовника си. Наближаваше десет.

— Сега ще спим — казах. — А утре рано-рано тръгваме да търсим кофичка от кисело мляко.

13

Аз самият никога не бях ял кисело мляко, но бях виждал други да ядат и имах смътна представа, че се продава в малки кофички, около пет сантиметра в диаметър, което означаваше, че на квадратен метър се събират малко повече от триста кофички. Общата площ на Форт Бърд беше четиристотин квадратни километра, следователно в нея можеха да се разпръснат към 120 милиарда кофички. Да се намери сред тях точно определена кофичка беше задача, сравнима с намирането на конкретна спора антракс в рамките на футболен стадион. Успях да направя тези пресмятания, докато си вземах душ и се обличах в пълния мрак преди зазоряване.

После седнах на леглото и зачаках небето да просветлее. Нямаше смисъл да излизам още сега и да пропусна шанса си от едно на сто и двайсет милиарда само защото не виждам в тъмното. Затова пък, както си седях, изведнъж ми хрумна, че ние бихме могли да подобрим значително този шанс, стига да търсехме интелигентно и на подходящи места. Човекът с киселото мляко явно бе стигнал от точка А до точка Б. Ние знаехме къде се намира точка А — там, където бе убит Карбоун. Докато точка Б най-вероятно беше дупка в телената ограда или място в близост до някоя от основните сгради на базата. Така че, ако играехме умно, можехме да сведем милиарда до милион и да намерим онова, което търсехме, за някакви си стотина години, вместо за хиляда.

Освен ако междувременно някоя изгладняла миеща се мечка не бе отмъкнала кофичката в дупката си като скромна закуска.

Със Съмър се срещнахме в автопарка на военната полиция. Тя беше бодра и пълна със сили, но и двамата мълчахме. Нямаше нищо за казване, освен че задачата, с която се бяхме нагърбили, си беше направо невъзможна. Само че не искахме да си го признаем на глас. Затова и не ни беше до приказки. Качихме се в един хъмър и потеглихме. Този път карах аз за разнообразие, като маршрутът беше същото триминутно разстояние, което бях изминал преди трийсетина часа.

Според брояча на хъмъра бяхме изминали два километра и половина, а според бордния компас се бяхме движили на запад и после на юг, когато пристигнахме на местопрестъплението. По стволовете на дърветата все още висяха парчета жълта лента, с която военните полицаи бяха опасали периметъра. Паркирахме на десетина метра встрани от пътя и слязохме от джипа. Аз се покачих на предния капак и седнах на покрива над стъклото. Известно време се взирах на запад и на север, после се обърнах назад и се загледах на изток и юг. Беше студено. Духаше остър вятър. Пейзажът беше кафеникав, мъртъв и безкраен. Слънцето се бе подало над хоризонта, бледо и хилаво.

— Накъде е тръгнал според теб? — извиках аз.

— На североизток — извика в отговор Съмър.

Гласът й звучеше уверено.

— Защо мислиш така? — попитах.

Съмър се качи на капака и седна до мен.

— Бил е с кола — каза тя.

— Защо мислиш така? — повторих аз.

— Защото не намираме изоставен автомобил, а се съмнявам, че убиецът и жертвата са дошли пеша дотук.

— Защо мислиш така? — попитах за трети път аз.

— Защото, ако са дошли пеша, е нямало да се отдалечат толкова много. Та това е поне на половин час от най-близката сграда. Не мога да си представя как лошият е могъл да крие щанга за гуми или железен лост под дрехите си цели трийсет минути. Ако е бил с шуба, е щял да се движи като глътнал бастун. Карбоун е щял да го усети. Ето защо смятам, че са дошли с кола. И то с колата на убиеца. Металният предмет вероятно е бил скрит под яке на задната седалка. Може би там са били и пехотният нож, и киселото мляко.

— Откъде са тръгнали?

— Няма значение. Важното е да установим къде е отишъл убиецът след това. Ако е бил с кола, явно не е потеглил към телената ограда. Може да се предположи, че в оградата няма чак такива дупки, през които да мине автомобил. Човек да, елен също, но не и джип или лека кола.

— Е, добре — казах аз.

— Така че той се е върнал в базата. Никъде другаде не е могъл да иде. Не е могъл просто да кара без посока. Минал е по черния път, паркирал е колата и се е прибрал.

Кимнах. Загледах се право пред себе си, в хоризонта на запад. Обърнах се и погледнах на северозапад, по протежение на пътя. Два километра и половина. Представих си аеродинамичните качества на една празна кофичка от кисело мляко. От лека пластмаса, с форма на чаша и с отметнато на една страна фолио, което допълнително да я спира във въздуха. Представих си, че замахвам с всички сили, за да я захвърля надалеч. Тя щеше да загребе въздух и да се спре най-много след три метра. Два километра и половина, умножени по триметрова ивица встрани от шосето, отляво, откъм страната на шофьора. Изведнъж милионът се сви до хиляда. После отново се разду до милиард.

— Имам една добра и една лоша новина — казах аз. — Мисля, че си права, че можем да намалим участъка за претърсване с около деветдесет и девет процента. Или дори с повече. Което е добре.

— Но?

— Но ако той е бил с кола, дали изобщо е изхвърлил кофичката?

Съмър не отговори.

— Можел е просто да я пусне на пода на колата — казах аз. — Или ако е бил с хъмър, да я метне отзад в багажника.

— Не и ако хъмърът е бил изписан от автопарка.

— Може после да я е взел от багажника, за да я хвърли в кошче за боклук. Или да си я е отнесъл вкъщи.

— Може. Шансът е петдесет на петдесет.

— Или най-много седемдесет на трийсет.

— Мисля, че все пак трябва да я потърсим.

Кимнах. Подпрях се с длани на рамката на предното стъкло и скочих на земята.

Беше януари и условията за оглед бяха подходящи. През февруари щеше да е още по-добре. В умерения пояс на северното полукълбо през февруари растителността е най-оскъдна. Но и през януари не беше зле. Всякакви треви и трънаци бяха полегнали на земята, а теренът беше равен и кафеникав. С цвят на увехнали тръни и навети от вятъра листа. Нямаше сняг. Фонът беше неутрален, без особености. Предполагах, че една кофичка от млечен продукт би трябвало да е снежнобяла. Или кремава. Или може би розова, ако млякото е било с ягоди. Но нямаше да бъде черна, да речем. Никой не продава мляко в черна опаковка. Цветът щеше да е от тези, които изпъкват. Ако минехме покрай нея, щяхме да я забележим.

За начало огледахме един пояс от три метра около заградения с полицейска лента участък. Не открихме нищо. Върнахме се на черния път и поехме на изток. Съмър крачеше на метър и половина от левия коловоз. Аз — на метър и половина вляво от нея. Като се оглеждахме едновременно в двете посоки, по този начин покривахме ивица с ширина близо пет метра, при това в решаващия метър и половина помежду ни усилията ни се дублираха. А именно там според моята теория на аеродинамиката беше най-вероятно да е паднала захвърлената кофичка.

Вървяхме бавно. Аз правех малки крачки и скоро си изработих ритъм, при който на всяка крачка обръщах главата си от крайно ляво до крайно дясно и обратното. Сигурно съм изглеждал доста глупаво отстрани. Като пингвин. Но иначе методът беше ефикасен. Движех се на автопилот, при което земята пред очите ми се сливаше в равен сив фон. Успявах да елиминирам от съзнанието си всичко, което си беше на мястото — сухи треви, клечки, кал. Ако обаче се появеше нещо необичайно за там — например кофичка от кисело мляко, — то веднага щеше да ми се набие в очи.

Така вървяхме десет минути, при което не открихме нищо.

— Да се сменим, а? — предложи Съмър.

Разменихме местата си и продължихме нататък. Освен милионите тонове гнила шума и други естествени боклуци не открихме нищо. Военните бази се поддържат в идеален вид. Ежеседмичното почистване на района е нещо като религиозен ритуал. Извън телената ограда човек можеше да се спъне в какво ли не. Но вътре беше като излизано. Вървяхме така още десет минути, изминахме нови триста метра, после спряхме и отново си разменихме местата. От бавното ходене на студа усетих, че замръзвам. Но продължавах да пристъпям и да се взирам в земята пред себе. Усещах, че с всяка крачка шансовете ни се увеличават. Разстоянието, което си бяхме определили да изминем, беше около два километра и половина. Първите и последните неколкостотин метра не предлагаха много възможности. Можеше да се предположи, че отначало единствената грижа на убиеца е била да се отдалечи колкото се може повече. Към края пък вече е наближавал сградите на базата, а дотогава е трябвало да е приключил със задачата, за да си придаде безгрижен вид. Така че средният участък би бил най-подходящ, за да се отърве от всичко ненужно. Ако е бил нормален, той е трябвало да спре колата, да си поеме дълбоко дъх и да обмисли всичко отначало. Може би е свалил прозореца и е усетил нощния студ по лицето си.

Забавих крачка и напрегнато се огледах вляво и вдясно. После пак — първо вляво, после вдясно. Нищо.

— Дали е имал кръв по себе си? — запитах.

— Може, но не много — чух гласа на Съмър от дясната си страна.

Не извих глава да я погледна. Очите ми бяха вперени в земята пред мен.

— Може би по ръкавиците — каза тя. — А също и по обувките.

— По-малко, отколкото си е мислил — казах аз. — Може би е очаквал да има много кръв. Освен ако самият не е бил лекар.

— Тоест? — каза тя.

— Тоест не е ползвал кола от парка. Очаквал е да има много кръв, а не е искал на другия ден да открият петна по седалките.

— Тоест, ако е бил със собствена кола, както каза ти, просто е хвърлил кофичката отзад и ние няма какво да търсим тук.

Кимнах безмълвно. Продължихме да крачим напред.

Извървяхме целия среден участък от пътя, но не открихме нищо. Две хиляди метра спяща зимен сън органична материя и нито едно човешко творение. Никакви угарки, никакви хартийки, никакви ръждясали консервни кутии или празни бутилки от бира. Достойна оценка за командира на базата. И голямо разочарование за нас. Когато на триста метра различихме сградата на щаба, спряхме.

— Искам да се върна — казах аз. — И да огледам средната част още веднъж.

— Става — рече тя. — И така, кръгом!

Двамата се обърнахме и тя застана от другата ми страна. Решихме да минем още веднъж централния участък на отсечки от по триста метра, като разменяме местата си — там, където аз бях ходил от външната страна, сега щеше да е тя, и обратното. Нямаше никаква реална причина, освен да съпоставим гледните си точки. Аз бях поне с една глава по-висок от нея и според едно просто тригонометрично изчисление можех да обхвана терена поне с две стъпки по-надалеч във всяка посока. Докато на Съмър очите й бяха по-близо до земята, а тя твърдеше, че има остро зрение.

Закрачихме в обратната посока бавно и равномерно.

В първата отсечка не открихме нищо. Разменихме местата си. Аз застанах на пет метра от левия коловоз. Погледът ми шареше вляво и вдясно. Сега вятърът духаше в лицата ни и очите ми се насълзиха от студа. Пъхнах ръце в джобовете си.

Във втората отсечка също нямаше нищо. Отново се сменихме. Сега крачех на метър и половина от пътя, успоредно на коловозите. В третата отсечка пак нищо. Отново се разменихме. Докато вървяхме бавно напред, пресмятах наум. До момента бяхме огледали ивица, широка пет метра и дълга 2200. Това правеше към 11 000 квадратни метра, което е малко повече от един хектар. Една четирийсет хилядна от площта на базата. Шансът ни да открием кофичката точно тук беше едно на четирийсет хиляди — малко по-добър, отколкото ако отидехме до града да си купим билет от лотарията.

Крачехме мълчаливо. Вятърът се усилваше, очите ни сълзяха. Не се виждаше нищо.

И изведнъж го съзрях.

Беше доста вдясно, може би на шест-седем метра от мен. Не кофичка за кисело мляко, нещо друго. За малко щях да го подмина, понеже беше извън полосата на оглед. Дотам кофичка от кисело мляко не би могла да стигне, ако бъде хвърлена от прозорец на кола. Ето защо, макар очите ми да го забелязаха, мозъкът ми веднага го отхвърли. Просто така го бях програмирал.

Но след това погледът ми се върна и се задържа върху предмета. По чисто животински инстинкт.

Предметът приличаше на змия. Онази част от мозъка ми, която бях наследил от влечугите, прошепна: змия, и по нервните ми влакна мигновено протече електрически импулс от чист, примитивен страх — същия страх, благодарение на който прадедите ми бяха съумели не само да оцелеят, но и да еволюират през хилядолетията. Всичко протече за част от секундата. После затихна. Модерната, образована част от мозъка ми се намеси и каза само: през януари тук няма змии, приятел. Много е студено. Изпуснах въздуха от дробовете си, направих крачка напред, после се спрях и отново погледнах нататък. Този път от любопитство.

В сухата трева наистина се бе проточил закривен черен предмет. Войнишки колан? Градински маркуч? Ала предметът лежеше на земята някак тежко, беше потънал дълбоко сред твърдите кафеникавите стъбла, по-дълбоко, отколкото ако беше направен от гума, плат или кожа. Явно беше масивен. Така и трябваше да бъде, след като бе прелетял толкова голямо разстояние от пътя. Значи сигурно беше нещо от метал. И то плътен, не тръбен. Затова ми беше непознат на вид. В армията почти няма метални предмети със закривена форма.

Тръгнах към него. Приближих се. Коленичих.

Беше железен лост.

Черен, лъскав, в единия си край зацапан със спечена кръв и косми.

Останах да пазя находката си и пратих Съмър да вземе джипа. Сигурно бе тичала през целия път дотам, защото се върна по-рано, отколкото я очаквах, все още задъхана.

— Имаме ли торбички за улики? — запита тя.

— Това не е улика — отвърнах аз. — При злополука не се търсят улики.

— Не смятам да го предавам в съда — каза Съмър. — Просто не желая да оставям отпечатъци по него, че на Уилард да му хрумне някоя умна идея.

Тя провери в багажника на джипа.

— Няма торбички — установи разочаровано.

Замислих се. Обикновено се внимава веществените доказателства да не се замърсят с чужди отпечатъци, косми и друга материя, за да не се подвежда следствието. Ако объркаш нещо, прокурорите ще те изядат. Но този път причините да внимаваме бяха по-различни. Тъй като Уилард ми дишаше във врата, ако вземех, че обърках нещо, можеше да се окажа право в затвора. Средство, мотив, възможност, а сега и отпечатъците ми върху оръжието на убийството — нещата му се нареждаха идеално. Ако версията за злополука при тренировки се издънеше, той щеше да се хване за първото обяснение, което му се изпречеше на пътя.

— Можем да доведем специалист — каза Съмър. Беше застанала непосредствено зад мен. Усещах присъствието й, без да я виждам.

— Не можем да намесваме никого — казах аз. — Съвестно ми е, че и теб набърквам.

Тя пристъпи до мен и клекна. Разгърна тревата, за да погледне отблизо.

— Не го пипай — казах аз.

— Нямам такова намерение — отвърна тя.

Двамата клечахме един до друг и оглеждахме оръжието. Беше най-обикновен лост за разковаване на сандъци, изработен от осмоъгълен стоманен прът. Имаше вид на качествен инструмент. При това беше нов, покрит с лъскава черна боя, с каквато обикновено се боядисват яхти и коли. По форма напомняше на алт саксофон. Тялото му беше около деветдесет сантиметра, леко S-образно. В единия си край беше едва чупнато, а в другия по-извито, с което наподобяваше главна буква J. И двата края бяха сплеснати и разцепени по средата, за да вадят пирони. Като цяло формата на инструмента беше издължена, проста и брутална в своята ефикасност.

— Не е ползван много — каза Съмър.

— Никак — отвърнах аз. — Не и по предназначение.

Изправих се.

— Няма смисъл да го проверяваме за отпечатъци — казах. — Оня положително е бил с ръкавици, когато е замахвал с него.

Съмър също се изправи и застана до мен.

— Няма смисъл да вземаме и кръвна проба — добави тя. — Можем да сме сигурни, че кръвта е на Карбоун.

Не отговорих.

— Не можем да го оставим да се търкаля тук — каза Съмър.

— Така е — отвърнах аз. — Нямаме право.

Наведох се и развързах дясната си обувка. Изтеглих връзката и съединих двата й края в моряшки възел. Получи се примка, дълга около две педи. Навих я около дясната си длан и прекарах свободния й край през изсъхналата трева, докато закачи върха на лоста. После стиснах ръката си в юмрук и внимателно повдигнах тежкия лост, като горд въдичар, който показва току-що уловена риба.

— Да вървим — казах и носейки желязото провесено на връзката, закуцуках към хъмъра. Когато стигнах, обувката ми се бе изхлузила наполовина. Седнах максимално навътре до скоростния лост и подпрях находката между седалката и арматурното табло така, че да не се докосва до дрехите ми.

— Накъде? — запита Съмър.

— Към моргата — казах аз.

Надявах се, че патоанатомът и хората му ще са излезли на закуска, но всички бяха по местата си и работеха. Докторът ни засече във фоайето. Беше се запътил нанякъде, с папка в ръка. Загледа се първо в нас, после в трофея, който висеше от ръката ми. Нужна му бе половин секунда, за да разбере какво е това, и още половин, за да си даде сметка в каква конфузна ситуация сме се озовали всички.

— Можем да наминем по-късно — казах аз. Когато те няма.

— Не — каза докторът. — Да идем в кабинета ми.

Той тръгна напред. Беше нисък, мургав и късокрак, енергичен и компетентен, малко по-възрастен от мен. Изглеждаше симпатичен. Освен това нямаше вид на глупак. Лекарите по принцип не са глупаци. Науката им е доста сложна, трябва да знаят много неща, за да се справят с професията си.

Предполагах освен това, че е и етичен. Повечето медици, с които се бях срещал, бяха етични. По нагласа са хора на науката, а един учен успява да запази здрав интереса си към фактите и истината. Или поне интелектуалното си любопитство. Което ни беше от полза, тъй като от отношението на този мъж зависеше много. Той можеше или да се отдръпне и да не ни пречи, или с едно телефонно обаждане да провали всичко.

Кабинетът му представляваше правоъгълно помещение, пълно с метални армейски бюра и кантонерки. Нямаше почти никакво свободно място. По стените висяха дипломи в рамки. Лавиците бяха отрупани с книги и наръчници. Не се виждаха буркани с човешки органи. Никакви гадости във формалдехид, които да издават професията на обитателя. Приличаше на кабинета на който и да било военен адвокат, само че дипломите по стената бяха от медицински колежи, а не от юридически.

Докторът седна върху въртящия се стол. Постави папката върху бюрото. Съмър затвори вратата и се облегна на нея. Аз бях застанал по средата на стаята, а лостът висеше от ръката ми. Мълчахме и се споглеждахме. Изчаквахме да видим кой ще направи първия ход.

— Карбоун е загинал при нещастен случай по време на тренировка — каза накрая докторът, с което премести царската си пешка с две квадратчета напред.

Кимнах.

— Спор няма — казах аз, премествайки своята пешка.

— Радвам се, че по този пункт нямаме разногласия — каза той. Но тонът му говореше друго: Как може човек да повярва на подобна дивотия?

Чух как зад гърба ми Съмър въздъхна с облекчение. В негово лице имахме съюзник. Но съюзник, който държеше да запази дистанция. Съюзник, който щеше да се прикрива зад сложни игри и увъртания. Не че можех да му се сърдя. Човекът дължеше на армията години служба заради това, че му бе платила обучението. И трябваше да внимава. Той беше наш съюзник, но ние бяхме длъжни да зачитаме желанията му.

— Карбоун е паднал и си е ударил главата — казах аз. — Случаят е приключен. Нещастна случайност, всички много съжаляваме.

— Но?

Повдигнах малко лоста.

— Мисля, че си е ударил главата ето върху това.

— Три пъти? — попита докторът.

— Да кажем, че е отскочил. Да кажем, че под нападалите листа е имало сухи клонки, които са пружинирали като трамплин.

Докторът кимна разбиращо.

— Не е изключено теренът да е бил тъкмо такъв, все пак е зима.

— Смъртоносна комбинация — добавих аз.

Свалих леко ръката си с лоста и зачаках.

— Защо го донесохте? — попита докторът.

— В случай че стане нужда от допълнителни доказателства — казах аз. — Все пак, който го е оставил така да се валя по земята, та Карбоун да си удари главата в него, трябва да бъде най-строго смъмрен за своето нехайство.

Докторът отново кимна.

— Безразборното изхвърляне на боклук е сериозно нарушение.

— Особено в американската армия — добавих аз.

— Какво искате от мен? — запита той.

— Нищо — отвърнах аз. — Тук сме, за да си помагаме. След като случаят така и така е приключен, решихме, че едва ли ще искате да си губите времето с някакви тъпи гипсови отливки. От раната на главата, нали разбирате? Рекохме си, че сега спокойно можете да ги изхвърлите на боклука.

Докторът кимна за пореден път.

— Защо не ги изхвърлите вместо мен? — каза той. — Вместо да се разкарвам…

Той поседя известно време дълбоко замислен. После прибра папката, отвори някакви чекмеджета и застла бюрото си с листове бяла хартия, върху които подреди половин дузина предметни стъкла.

— Това нещо изглежда доста тежко — каза той.

— Така е — съгласих се аз.

— Защо не го оставите някъде? — рече той. — Да не ви тежи.

— Това лекарски съвет ли е?

— Може да си разтегнете някоя мускулна връзка.

— Къде да го сложа?

— Ако видите наоколо някоя равна повърхност…

Пристъпих и внимателно положих лоста на бюрото му, върху хартията с предметните стъкла. Размотах връзката си за обувки и развързах моряшкия възел. Коленичих и най-спокойно си навървих обувката. Затегнах връзката и я завързах на клуп. Вдигнах глава тъкмо когато докторът посягаше към едно от предметните стъкла. Взе го и изстърга с него част от спечената кръв с косми по накрайника на лоста.

— По дяволите? — възкликна той. — Изцапах хубавото стъкълце. Колко съм небрежен!

Докато го гледахме, той повтори същата небрежност с още пет предметни стъкла.

— Дали ни интересуват отпечатъци от пръсти? — запита той.

Поклатих глава.

— Предполага се наличие на ръкавици — казах.

— Мисля, че все пак трябва да проверим. Проявеното нехайство е причинило смърт.

Докторът отвори още някакво чекмедже и нахлузи на ръката си бяла хирургическа ръкавица. От края й се изплъзна миниатюрно облаче талк. После той вдигна лоста и го изнесе от стаята.

Върна се след по-малко от десет минути. Ръкавицата още беше на ръката. Лостът беше идеално измит, черната боя лъщеше. Можеше да мине за съвсем нов.

— Няма отпечатъци — каза той.

Пусна лоста на стола си, дръпна едно от големите чекмеджета на кантонерката и измъкна отвътре проста картонена кутия. Отвори я и извади две тебеширено бели гипсови отливки. И двете бяха дълги по около педя и на гърба им с черен флумастер пишеше Карбоун. Едната беше позитив, получена чрез нанасяне на мокър гипс върху раната. Другата беше негатив, получена чрез вземане на отпечатък от позитивната. Негативната възпроизвеждаше формата на раната, нанесена с оръжието, а позитивната — формата на самото оръжие.

Докторът постави позитивната отливка на стола до железния лост. Изравни краищата им успоредно един с друг. Отливката беше дълга петнайсетина сантиметра, бяла и леко нащърбена при снемането, но иначе абсолютно идентична с гладката черна стомана. Без разлика. Същото сечение, същата дебелина, същите очертания.

След това докторът постави негатива върху бюрото си. Беше малко по-голям от позитива и с доста по-неправилна форма. Точно копие на раните по темето върху разбитата глава на Карбоун. Той хвана лоста и го повдигна. Прецени тежестта му. Изравни го с раната. Като го движеше плавно и полека, едва-едва го наложи върху отливката. Веднъж. Втори път. Трети път. Третата и последна рана беше най-ясно очертана. Продълговата вдлъбнатина в гипса, между сантиметър и половина и два широка, в която върхът на лоста пасна идеално.

— Ще проверя кръвта и космите — каза докторът, — но вече знам какъв ще бъде резултатът.

Той отдели лоста от отливката и отново го долепи до нея. И този път лостът пасна идеално и докрай в очертанията на раната. Докторът го повдигна в дланта си сякаш за да го претегли на ръка. После го стисна за по-изправения край и замахна с него като играч на бейзбол, който отбива трудна висока топка. После пак, още по-силно, с рязък, отсечен замах. Лостът беше твърде голям и тежък в ръцете му. С мъка успяваше да го удържи.

— Извършителят е бил много силен — каза той. — С убийствен замах. Едър и висок, десняк, в отлична физическа форма. Но сигурно в базата има много хора, които отговарят на това описание.

— Няма извършител — казах. — Карбоун е паднал на главата си.

Докторът се усмихна за миг, докато балансираше лоста върху дланта си.

— За инструмент е направо красив — отбеляза той. — Не ви ли се струва някак странно?

Разбрах какво иска да каже. Беше съвършено оформено парче стомана, с всичко необходимо и без нищо излишно. По това приличаше на други съвършено оформени неща: на полицейския модел „Колт“, на пехотен нож или на хлебарка. Докторът плъзна лоста в дългото метално чекмедже. Той изстърга по дъното и после глухо тупна вътре.

— Ще го съхранявам тук — каза човекът. — Така ще е в безопасност. Стига да нямате нищо против.

— Става — казах аз.

Той затвори чекмеджето.

— Вие десняк ли сте? — запита ме.

— Да — отвърнах аз. — Десняк съм.

— Полковник Уилард каза, че вие сте го убили — каза докторът. — Но аз не му повярвах.

— Защо?

— Много се изненадахте, като видяхте кой е — обясни той. — Когато го обърнах с лице към вас. Реагирахте много спонтанно. Това е нещо, което не може да се симулира.

— А казахте ли това на Уилард?

Човекът кимна.

— Прие го като пречка, но не непреодолима. Сигурен съм, че вече си е изработил теория за обяснение.

— Ще си отварям очите — казах аз.

— Някои сержанти от „Делта“ също се отбиха при мен — каза той. — Плъзнали са слухове. Мисля, че наистина трябва да си отваряте очите.

— Това и смятам да направя — казах аз.

— На четири — каза той.

Двамата със Съмър се върнахме в джипа. Тя запали двигателя, постави го на скорост и зачака с крак върху спирачката.

— В интендантството — казах аз.

— Лостът не е изписан оттам — каза тя.

— Изглеждаше скъп — възразих аз. — Може би достатъчно скъп, за да привлече вниманието на снабдителите от Пентагона.

— Ако беше военен, щеше да е зелен.

Кимнах.

— Възможно е. Но си струва да проверим. В един момент ще се наложи да си изясним позициите, за да няма изненади.

Съмър вдигна крак от спирачката и потегли към сградата на интендантството. Тя беше постъпила във Форт Бърд много преди мен и знаеше кое къде е. Паркира пред някаква сграда, която имаше вид на типичен армейски склад. Знаех, че вътре ще има дълъг тезгях, а зад него — огромни складови помещения, забранени за посетители. И пълни до тавана с военни униформи, автомобилни гуми, одеяла, канчета и манерки, окопни инструменти, всякакъв вид снаряжение.

Влязохме и видяхме зад тезгяха млад редник с нова камуфлажна униформа. Жизнерадостен, русоляв младеж с такъв доволен вид, сякаш се намираше в железарския магазин на баща си и това беше сбъднатата му житейска мечта. Явно гореше в работата. Казахме му, че се интересуваме от ръчни инструменти, и той отвори някакъв каталог с дебелината на осем телефонни указателя. Намери нужния раздел. Помолихме го да провери какви видове стоманени лостове има в наличност. Той наплюнчи пръст, прелисти няколко страници и откри всичко на всичко два артикула. Лост с общо предназначение, дълъг, закривен в единия край, и Лост с общо предназначение, къс, закривен в двата края. Помолих го да ни покаже мостра от втория вид.

Той се обърна и изчезна между стелажите. Ние зачакахме. Стояхме и вдишвахме уникалната миризма на всеки склад на интендантство — смесица от стар прах, нова гума и влажни дочени дрехи. Човекът се върна след пет минути с въпросния военен артикул. Постави го на тезгяха пред нас. Стоманата издумка глухо върху дървото. Съмър се оказа права. Беше боядисан в масленозелено. Освен това по нищо не приличаше на лоста, който току-що бяхме оставили в кабинета на патоанатома. С друго сечение, поне с петнайсет сантиметра по-къс, малко по-тънък, с по-различни извивки. Изглеждаше старателно изработен. Идеален пример за начина, по който армията върши всичко. Преди години този инструмент сигурно се е водил под номер деветдесет и девет в нечии списъци за преоборудване на войската. Сформирана е била комисия от още живи участници в някогашните строителни батальони. Зададени са били точни спецификации по отношение на дължина, тегло и здравина. Изследвана е била здравината на метала. Набелязани са били възможни области на употреба. Изчислена е била крехкостта в ледените зими на Северна Европа. А също и степента на размекване и последващо огъване в условията на екватора. После са били обявени търгове. Фабрики из цяла Пенсилвания и Алабама са пресмятали производствените цени за артикула. Изработени са били прототипи, които са били подложени на всевъзможни най-безмилостни изпитания. В резултат е бил одобрен един-единствен модел. Доставена е била боя, чиято дебелина и равномерност на нанасяне са били следени най-стриктно. И накрая всичко е било забравено. Само дето продуктите на въпросната поръчка, на дългите месеци планиране, проектиране, пресмятане и изпитване продължаваха да постъпват във военните складове с хиляди всяка година, независимо дали от тях имаше нужда, или не.

— Благодаря, редник — казах аз.

— Ще го вземете ли? — запита младежът.

— Не. Исках само да го видя.

Върнахме се в моя кабинет. Минаваше десет сутринта, денят беше мрачен и мъглив, чувствах се без цел. Новото десетилетие не започваше кой знае колко обещаващо за мен. Още не бях станал голям почитател на деветдесетте години, макар да течеше шестият им ден.

— Смяташ ли да пишеш рапорт за нещастния случай? — запита Съмър.

— До Уилард ли? Още не.

— Той ще очаква да го получи днес.

Кимнах.

— Знам. Но ще го накарам да ми нареди още веднъж.

— Защо?

— Понеже ми е интересно като явление. Все едно да наблюдаваш как се гърчат червеи в труп на нещо, което наскоро е умряло.

— Какво е умряло?

— Желанието ми да ставам от леглото сутрин.

— Заради една гнила ябълка — рече Съмър — не си струва да хвърляме кошницата.

— Може би — отвърнах аз. — Стига ябълката да е само една.

Тя не отговори.

— Тия железни лостове — казах аз. — Вече имаме два случая с тях, а аз не обичам съвпаденията. Само дето не виждам връзка помежду им. Просто няма как да ги свържем. Карбоун е бил на милион километри от мисис Креймър, и то във всеки възможен смисъл. Те са обитавали два съвсем отделни свята.

— Васел и Кумър са връзката — каза тя. — Трябвало им е нещо, което според тях е имало в къщата на мисис Креймър, а освен това са били в базата вечерта, когато е убит Карбоун.

Кимнах.

— Побъркваща работа. Връзката я има, само дето не е налице. Във Вашингтон не са се обаждали на никого от хотела, приели са едно-единствено външно позвъняване, а и са били твърде далеч от Грийн Вали, за да могат да убият мисис Креймър. Вярно, били са тук, когато е убит Карбоун, но през цялото време са вечеряли в офицерския клуб, риба и пържола, имат десетки свидетели.

— Първия път ги возеше шофьор. Майор Маршъл, помниш ли? Докато втория път са били сами. Звучи ми подозрително, сякаш крият нещо. Сякаш са имали някаква тайнствена причина да дойдат.

— Няма нищо тайнствено в това да се помотаеш в бара на офицерския клуб, после да се преместиш в столовата и да си хапнеш хубаво. Околните не са ги изпускали от поглед нито за миг.

— Но защо са били без шофьор? Защо са дошли сами? Маршъл положително е бил с тях на погребението. И изведнъж решават да шофират петстотин километра насам и петстотин обратно?

— Може Маршъл да е бил зает — казах аз.

— Той е тяхно лично протеже, тяхната гордост — отвърна тя. — Не може да е зает, когато им трябва.

— Защо изобщо са идвали дотук? Доста път са били за една вечеря.

— Дошли са за куфарчето, Ричър. Нортън греши. Положително греши. Някой им го е дал. И те са си тръгнали с него.

— Не мисля, че Нортън греши. Поне мен успя да ме убеди.

— Може да са им го предали на паркинга. Нортън няма как да е видяла това. Не вярвам да е излязла на студа да им маха за сбогом. Но няма съмнение, че са потеглили оттук с куфарчето. Как иначе са си тръгнали толкова спокойно за Германия?

— Може просто да са се отказали. Те при всички случаи са били длъжни да пътуват за Германия. Не са можели да стоят тук вечно. Трябвало е да се борят за мястото на Креймър.

Съмър не каза нищо.

— Както и да е — рекох аз. — Не е възможно да има връзка.

— На тоя свят са възможни всякакви неща.

Кимнах.

— Във всеки случай те не са толкова важни засега. Важен е Карбоун.

— Ще се връщаме ли да търсим кофичката от мляко?

Поклатих глава.

— Тя е в колата на убиеца. Или в боклука му.

— Можеше да ни бъде от полза.

— Ще се съсредоточим върху лоста. Той е съвсем нов. Може би е купен по едно и също време с киселото мляко.

— Нямаме хора.

— Детектив Кларк от Грийн Вали ще свърши работата вместо нас. Той сигурно вече търси своя железен лост. Предполагам, че обикаля по железарските магазини. Ще го помолим да разшири радиуса и да обхване по-дълъг период от време.

— Това ще му създаде допълнителна работа.

Кимнах.

— Трябва да му предложим нещо в замяна. За да има интерес да ни помага. Ще му кажем, че и ние работим по нещо, което може да му бъде от полза.

— Какво например?

Усмихнах се.

— Ще измислим. Например може да му подхвърлим името на Андрея Нортън. Нека и тя да види на какво му се вика семейство.

Обадих се на детектив Кларк. Не му дадох името на Андрея Нортън. Вместо това му казах няколко лъжи. Казах му например, че съм си спомнил за разбитата врата на мисис Креймър и за раните по главата й и съм стигнал до заключението, че и двете са нанесени с железен лост. После набързо си съчиних някаква поредица от обири в складовете на военните бази по цялото Източно крайбрежие, при които уж били използвани същите железни лостове, и го попитах дали не бихме могли да си спестим малко тичане, като използваме неговата информация от издирването на оръжието на убийството в Грийн Вали. Известно време той мълча, затова запълних паузата, като му казах, че понастоящем военните нямат на склад точно този вид лост, поради което съм бил убеден, че убиецът е използвал инструмент, придобит от цивилен източник. За да му замажа очите, подхвърлих, че няма смисъл да дублираме неговите усилия, тъй като в момента работим по някаква много интересна версия, която поглъща цялото ни време. Кларк продължи да мълчи, явно в очакване да чуе какво му се предлага в замяна. Обещах му, че веднага щом имаме профил или описание на извършителя, той също ще го получи. Като чу това, се поободри. Явно беше отчаян, изправен пред каменна стена. Запита ме какво точно искам. Казах му, че ще е от полза, ако може да разшири обсега на проверката си върху всички железарски магазини в радиус от петстотин километра около Грийн Вали и да поиска справка за продадени лостове, да кажем, в периода от 31 декември до 4 януари.

— Каква е тази толкова интересна версия, по която работите? — запита той.

— Може да се намери връзка между мисис Креймър и военните — казах аз. — Може ние първи да разкрием извършителя и тогава ще ти го сервираме на поднос, вързан с панделка.

— Много бих се зарадвал — рече той.

— Едната ръка мие другата — рекох аз.

— Така си е — отвърна той.

Настроението му се оправи. Прие всичко, което му предложих. Обеща да разшири района на издирване и да ме държи в течение. Когато затворих, телефонът веднага иззвъня отново. Вдигнах слушалката и чух женски глас. Топъл, интимен, южняшки. Помоли ме да изпълня 10–33 по отношение на 10–16 от КО на ВП във Форт Джаксън, което на нормален език означаваше: Моля, изчакайте шифрована връзка с вашия колега в Южна Каролина. Зачаках с долепена до ухото си слушалка и няколко секунди чувах само електронен шум. После линията припука и моят колега от Южна Каролина се включи, за да ми каже, че полковник Дейвид Брубейкър, командващ специалните части във Форт Бърд, е бил открит тази сутрин с два куршума в главата на сляпа уличка в някакъв гадничък квартал на Кълъмбия, столицата на Южна Каролина, намираща се на цели триста километра от голф клуба, където полковник Брубейкър прекарал празниците със съпругата си. Според местните доктори смъртта била настъпила преди поне ден-два.

14

Моят колега от Южна Каролина се казваше Санчес, познавах го добре и ми беше доста симпатичен. Интелигентен мъж, който си разбираше от работата. Включих телефона на високоговорител, за да чува Съмър, и двамата със Санчес обсъдихме накратко въпроса за юрисдикцията, но без особен ентусиазъм. При такива следствия юрисдикцията и без това е мъгляво понятие, а този път поначало нямахме шансове за намеса. Брубейкър беше отишъл на почивка със семейството; трупът му беше открит на градска уличка, намираща се в района на полицейското управление на Кълъмбия и те го смятаха за свой. Нищо не можеше да се направи по въпроса. Тамошните власти бяха сезирали ФБР, понеже човекът за последен път бил видян в хотела на някакъв голф клуб в Северна Каролина, което придаваше междущатско измерение на инцидента, а с такива случаи определено се занимава Бюрото. Това се допълваше и от обстоятелството, че всеки военнослужещ формално се смята за служител на федералното правителство, а убийството на федерален служител е особен вид престъпление, за което се предявяват и допълнителни обвинения в случай, че извършителят бъде хванат. И на Санчес, и на двама ни със Съмър не ни пукаше особено за разликата между щатските и федералните съдилища; знаехме само, че щом е замесено ФБР, случаят явно ни се е изплъзнал от ръцете. Решихме, че най-многото, на което бихме могли да се надяваме, бе все някога да видим част от документацията, предоставена за наша собствена информация, и то от любезност. Съмър направи гримаса и извърна глава. Аз вдигнах слушалката, натиснах бутона да изключа високоговорителя и със Санчес продължихме разговора.

— Имаш ли някакво предположение? — запитах го.

— Бил е някой, когото е познавал — отвърна той. — Не е лесно да изненадаш в тъмна уличка опитен боец от „Делта“, Брубейкър беше наистина добър.

— Какво е оръжието?

— Съдебните лекари смятат, че е деветмилиметров пистолет. Те би трябвало да разбират от тези неща. В края на краищата са виждали достатъчно огнестрелни рани. Имам чувството, че в петък и събота вечер прибират доста трупове от този квартал.

— Какво е правил там?

— Нямам представа. Имал е среща, предполагам. С познат.

— Можеш ли да кажеш кога приблизително?

— Трупът е напълно изстинал, кожата е леко позеленяла.

Според тях убийството е станало преди двайсет и четири до четирийсет и осем часа. Да кажем, някъде по средата са трийсет и шест часа, което се пада преди денонощие и половина. Миналата нощ, малко преди или малко след дванайсет. Боклукчиите са го открили в десет тази сутрин. Там прибират боклука веднъж в седмицата.

— Ти къде беше на двайсет и осми декември?

— В Корея. А ти?

— В Панама.

— Защо ни преместиха?

— Все ми се струва, че скоро ще разберем — казах аз.

— Тук става нещо — каза Санчес. — Проверих, защото ми беше любопитно, и се оказа, че поне двайсет души по целия свят сме в същото положение. Всичките заповеди носят подписа на Гарбър, но и той ми се струва съмнителен.

— Сигурен съм, че не е наред — казах аз. — Около теб имаше ли нещо подозрително преди сегашната ситуация с Брубейкър?

— Нищо. Най-спокойната седмица, която помня.

Затворихме. Няколко минути стоях неподвижно. Мислех си къде ли точно се падаше Кълъмбия, стоящата на Южна Каролина. Доколкото си спомнях, на около триста, триста и двайсет километра от Форт Бърд. Тръгваш на югозапад по магистралата, пресичаш границата на щата, намираш шосе 20 в западна посока, и не след дълго си там. Триста километра. Оная нощ бяхме открили трупа на Карбоун. Бях си тръгнал от кабинета на Андрея Нортън в два след полунощ. До този час имах алиби, което тя щеше да потвърди. В седем сутринта вече бях в моргата, за да присъствам на аутопсията. Това пък щеше да го потвърди докторът. Но между два и седем все пак оставаше една пролука от пет часа, която по всяка вероятност съвпадаше с времето на смъртта на Брубейкър. Можеше ли човек да измине два пъти по триста километра за пет часа?

— Какво си мислиш? — запита Съмър.

— Момчетата от „Делта“ вече ме подозират за Карбоун. Сега се питам дали няма да ме погнат и заради Брубейкър. Как ти звучи шестстотин километра за пет часа?

— Твърде възможно — каза тя. — Зависи от колата, разбира се, също и от натовареността на трафика, от времето, от полицията, от състоянието на пътя. Но е напълно изпълнимо.

— Страхотно.

— Все пак е малко вероятно.

— Така е по-добре. За тях да застреляш Брубейкър е все едно да убиеш Господ Бог.

— Ти ли ще им съобщиш новината?

Кимнах.

— Налага се. Въпрос на уважение. Но ти ще я предадеш от мое име на командира на базата, нали?

Макар да си падаше гадно копеленце, помощник-командирът на специалните части беше преди всичко жив човек. Когато чу за Брубейкър, той замръзна и пребледня; в реакцията му имаше нещо повече от неприятно предчувствие за бюрократичните разправии, които го очакваха. Бях чувал, че Брубейкър е строг и авторитарен лидер, леко надменен, но се отнасял като истински баща към хората си, поотделно като човешки същества и като бойна единица. Специалните части по принцип, и особено отрядът „Делта“, не се ползваха с особена популярност в Пентагона и на Капитолийския хълм. Армията мрази промяната и й трябва много време, за да свикне с новите неща. Самата идея за тази разпасана команда от професионални убийци и ловци на хора поначало беше трудна за преглъщане, а тъкмо Брубейкър беше този, който им я бе натикал в гърлата навремето и оттогава не бе спрял да я защитава. Убийството му щеше да се отрази на специалните части така, както смъртта на действащ президент — на нацията като цяло.

— Не ни стигаше Карбоун — каза човекът, — а сега и това, което е безумие! Дали има връзка?

Аз го изгледах.

— Откъде-накъде? Това с Карбоун беше нещастен случай при тренировка.

Той не каза нищо.

— Защо Брубейкър е бил на хотел?

— Той много обича да играе голф. Има къща до Форт Браг от много време, но игрищата там не му харесват.

— Къде се намира хотелът?

— Край Роли.

— Той често ли ходеше там?

— При всеки удобен случай.

— Жена му играе ли голф?

Помощникът кимна.

— Двамата играят заедно. — Замисли се. — Играеха — поправи се той и извърна поглед.

Представих си Брубейкър. Не го бях виждал лично, но познавах други като него. Това са хора, които един ден могат професионално да обясняват как се залага противопехотна мина, за да може малките стоманени сачми в нея да откъснат главите на максимален брой човешки същества, а на следващата сутрин ги виждаш, по тениска в пастелни тонове с крокодилче на джобчето, как играят голф със съпругите си, държат се за ръце и се усмихват, сякаш единственото нещо на света, което ги вълнува, е как да стигнат до топката с електрическата си количка. Да, познавах много такива като него. Баща ми например. Само дето не играеше голф. Той беше любител на птиците. Беше ходил в повечето страни на света и познаваше всички видове птици.

Станах от стола.

— Обади ми се, ако имаш нужда от нещо — казах аз. — Ако мога с нещо да помогна, нали разбираш?

Той кимна.

— Благодаря за визитата — каза. — По-добре е от телефонен разговор.

Върнах се в моя кабинет. Съмър я нямаше. Изгубих повече от час с нейните списъци на личния състав. Реших да си улесня живота и зачеркнах патоанатома от списъка. После Съмър и Андрея Нортън. После всички останали жени. Данните от експертизата ясно сочеха, че нападателят е едър и силен мъж. Преминах нататък и зачеркнах персонала в офицерския стол. Сержантът ме бе уверил, че всички са били на работа и са се суетели около височайшите гости. Зачеркнах готвачите, барманите, часовите на портала. После и всички болни в лазарета. И себе си. А също и Карбоун, доколкото не се беше самоубил.

Преброих останалите отбелязани, че са били налице, и записах на лист хартия броя им: 973 души — действителният кръг от заподозрени. После известно време седях и гледах пред себе си в празното пространство. В един момент телефонът иззвъня. Вдигнах слушалката. Беше Санчес, от Форт Джаксън.

— Току-що ми се обадиха от полицията на Кълъмбия — каза той. — Да споделят първоначалните си констатации.

— Е, и?

— Техният патоанатом не е напълно съгласен с мен. Времето на смъртта не е било между три и четири сутринта, а точно в един и двайсет и три минути миналата нощ.

— Откъде тази точност?

— Куршумът се е отплеснал и е ударил часовника му.

— Номерът със счупения часовник, а? На това невинаги може да се разчита.

— Не, не е часовникът. Направили са и други тестове. Сезонът не бил подходящ за развитие на личинки, което е добър индикатор, но стомашното му съдържание напълно отговаряло на интервал от пет-шест часа след обилна вечеря.

— Какво казва жена му?

— Бил изчезнал в осем вечерта, след като добре похапнали. Станал от масата и не се върнал повече.

— А тя какво е направила тогава?

— Нищо — каза Санчес. — Мъжът й служи в специалните части. През целия им брак е било все така: той изчезва нанякъде, често посред нощ, няма го с дни и седмици, после не казва къде е бил… Била свикнала.

— Може би са му се обадили по телефона?

— Тя предполага, че така е станало, но не е сигурна. Преди вечеря е постоял в сауната. Все пак цял следобед били играли голф.

— Не можеш ли да й се обадиш? С теб ще й бъде по-лесно да говори, отколкото с гражданската полиция.

— Бих могъл да пробвам.

— Друго? — запитах аз.

— Раните са от деветмилиметров пистолет — каза той. — Два куршума, и двата са минали през черепа, с чисти входни отверстия и доста неугледни изходни рани.

— Били са с цяла метална риза — казах аз.

— Стреляно е с допряно дуло — каза той. — По кожата има следи от обгаряне. И барутни сажди.

Замислих се. Нещо не можех да си го представя. Два куршума? С допряно дуло? Единият трябва да е направил завой във въздуха, за да счупи и часовника му, след като му е пръснал черепа.

— Да не би ръцете му да са били на главата?

— Застрелян е отзад, Ричър. С два бързи изстрела в тила. Дан-дан, благодаря много и лека нощ. Вторият куршум сигурно е закачил часовника на излизане от главата. Траекторията му е била низходяща. Убиецът вероятно е бил висок.

Не казах нищо.

— Добре де — продължи Санчес. — Колко правдоподобно ти звучи това? Ти познаваше ли го?

— Никога не съм го виждал — отвърнах аз.

— Брубейкър беше професионалист. Много по-добър от останалите. А и обмисляше всичко. Всяка възможност, всяка подробност, всяка гънка от пейзажа. Не признаваше случайностите.

— И все пак се е оставил да го застрелят с два куршума в тила.

— Очевидно е познавал убиеца. Няма друг начин. Как иначе ще се обърне с гръб, и то посред нощ, в сляпа улица?

— Някого от Форт Джаксън ли подозираш?

— Там живее сума ти народ.

— На мен ли го казваш!

— Той имаше ли врагове в Бърд?

— Не съм чувал — отвърнах аз. — Но явно е имал врагове нагоре в йерархията.

— Само че тия тъпаци не причакват жертвите си посред нощ в тъмни улички.

— Къде е тая уличка?

— В един не дотам приятен квартал.

— И никой нищо не е чул?

— Никой — каза Санчес. — От градската полиция са разпитвали по къщите, но нищо не са открили.

— Много странно.

— Това са цивилни граждани, какво очакваш?

Санчес се умълча.

— Успя ли да се запознаеш с Уилард? — запитах го аз.

— Всеки момент го чакаме да дойде. Изглежда ми като човек, който си вре носа навсякъде.

— Какво представлява тази уличка?

— Свърталище на проститутки и пласьори на дрога. Не е сред забележителностите, които Кълъмбия рекламира в туристическите си брошури.

— Уилард мрази скандалите — казах аз. — Сега ще има да се тръшка, че станалото прави лошо впечатление.

— И разваля имиджа на Кълъмбия? Какво го интересува това?

— Разваля имиджа на армията — отвърнах аз — Той няма да иска името на Брубейкър да се свързва с уличници и пласьори на дрога. Все пак ставадума за полковник от елитните части. Уилард и без това се бои, че тия истории в Съветския съюз ще доведат до размествания в армията. Според него сега повече отвсякога трябва да пазим имиджа си. Въобразил си е, че само той разбира положението.

— Положението е такова, че аз, тъй или иначе, не мога да се добера до този случай. Самият той има ли някакво влияние над полицията в Кълъмбия или над ФБР? Ако ли не, може да забрави за случая.

— Бъди готов за неприятности — казах аз.

— Искаш да кажеш, че ни чакат седем гладни години?

— Е, не чак толкова.

— Защо не?

— Имам такова предчувствие.

— Доволен ли си, че аз ти посреднича с местните? Или да им кажа да се свържат направо с теб? Формално погледнато, Брубейкър е твой контингент.

— Ти се занимавай с тях — отвърнах. — Имам си достатъчно грижи.

Затворихме и аз отново се наведох над списъците на Съмър. Деветстотин седемдесет и три имена. Деветстотин седемдесет и двама невинни, един виновен. Кой ли?

Съмър се върна след около час и още с влизането си ми подаде лист хартия. Беше фотокопие от заявка за изписване на оръжие, подадена преди четири месеца от сержант Кристофър Карбоун. Беше за пистолет „Хеклер & Кох“. Може би на Карбоун му бе допаднал автоматът „Хеклер & Кох“ на въоръжение в „Делта“ и бе решил да се екипира с лично оръжие от същата марка за самозащита. Изрично бе поискал модификация, която да стреля със стандартни деветмилиметрови патрони тип „Парабелум“. С пистолета си бе изписал един пълнител с 13 патрона и два резервни. Като заявка беше съвсем стандартна, пък и в избора на оръжието нямаше нищо необичайно. Предполагах, че е била удовлетворена, без да предизвика политически последици. „Хеклер & Кох“ е германска фирма, а последния път, когато проверих, Германия беше член на НАТО. Едва ли бяха възникнали й технически проблеми със съвместимостта. Патроните „Парабелум“ бяха стандартен боеприпас на НАТО. Военните складове в американската армия бяха пълни с тях. Имаше достатъчно, за да се напълнят три пълнителя с по 13 патрона милион пъти дневно, докато свят светува.

— Е, и? — запитах аз.

— Виж подписа — каза Съмър. Извади от вътрешния си джоб копието от жалбата на Карбоун по мой адрес и ми го подаде. Разгънах го на бюрото си, успоредно със заявката за оръжие. Огледах внимателно и двете.

Подписите бяха еднакви.

— Не сме графолози все пак — казах аз.

— Не е и нужно. Подписите са идентични, Ричър. Повярвай ми.

Кимнах. И двата подписа гласяха К. Карбоун; и на двата главните букви К бяха твърде характерни — издължени нагоре, изписани със замах, с дълги засукани камшичета. Малкото н в края на всеки подпис също беше характерно — с дълга и енергична напречна черта, която стигаше далеч след името и завършваше с артистична извивка надолу. Буквите а-р-б-о-у по средата бяха равни, закръглени и четливи. Подписът издаваше твърда ръка, воля и самоувереност; беше подпис, еволюирал в течение на годините, през които е бил поставян върху безброй чекове, сметки, разписки и документи за наемане на коли. Разбира се, нито един подпис не е защитен срещу фалшифициране, но този конкретно би представлявал сериозно предизвикателство. Едва ли е било лесно да се намери фалшификатор между полунощ и 08:45 сутринта във военна база в Северна Каролина.

— Ясно — казах аз. — Жалбата е истинска.

Оставих листа върху бюрото. Съмър го обърна към себе си и прочете написаното от край до край, макар че сигурно вече го знаеше наизуст.

— Много хладнокръвно звучи — каза тя. — Като нож в гърба.

— Смахната история — казах аз. — Това е. Никога не съм виждал този човек, абсолютно съм сигурен. Освен това е от „Делта“. А сред тях няма пацифисти и нежни души, които се ужасяват от едно малко сбиване. Защо се е скандализирал толкова? Да не би да съм счупил неговия крак?

— Може да е имал личен мотив — каза тя. — Може дебелият да му е бил приятел.

Поклатих глава.

— Щеше да се намеси. Да ни разтърве.

— Това е единствената жалба, която е подал за шестнайсет години служба.

— Ти да не си разпитвала?

— Да, говорих с всякакви хора. И с местни, и по телефона.

— Внимателно ли пипа?

— Много внимателно. Тази жалба е единствената, подавана някога срещу теб.

— И това си проверила значи?

Тя кимна.

— Проверявам всичко, до най-малката подробност.

— Искала си да знаеш с какъв тип си имаш работа, така ли?

— Не, исках да докажа на момчетата от „Делта“, че нямаш стари вражди. Нито с Карбоун, нито с когото и да било.

— Какво, ти мен ли закриляш?

— Все някой трябваше да го направи. Преди малко бях при тях и мога да ти кажа, че са бесни.

Кимнах. Разбрали са за Брубейкър.

— Сигурно — казах аз. Представих си затворническата им сграда, първоначално проектирана, за да не избяга никой от вътре на вън, после пригодена, за да не прониква никой от вън на вътре; сега между тия дебели стени сигурно вреше и кипеше като в тенджера под налягане. Представих си кабинета на Брубейкър, празен и притихнал. И килията на Карбоун, също празна.

— А къде тогава е новият пистолет на Карбоун? — запитах аз. — Не го намерих в стаята му.

— В арсенала — каза Съмър. — Почистен, смазан и зареден. Те предават личните си оръжия на съхранение. В хангара имат отделна желязна клетка, трябва да я видиш, прилича на пещерата на Дядо Коледа. Натъпкана от стена до стена с бронирани хъмъри, камиони, експлозиви, гранатомети, противопехотни мини, апаратура за нощно виждане. Стига за въоръжаване на централноафриканска държава с диктаторски режим.

— Благодаря — рекох аз, — много успокоително звучи.

— Съжалявам — каза тя.

— Защо е подал жалбата?

— Нямам идея.

Представих си Карбоун в оня стриптийз бар в новогодишната нощ. С влизането си се бях насочил към групичка от четирима мъже, които бях взел за сержанти. В блъсканицата тримата се бяха озовали в един момент с гръб към мен, а четвъртият с лице. Всичко бе станало съвсем случайно. Нямах представа кого ще намеря там, а те не бяха очаквали да се появя. Не познавах нито един от тях. Беше толкова случайна среща, колкото изобщо е възможно. И все пак Карбоун ме беше наклепал заради някакво си сбиване, каквото сигурно бе виждал хиляди пъти. Или в каквото сам бе участвал. Ако някой сержант твърди, че никога не се е бил в бар, значи е лъжец.

— Ти католичка ли си? — запитах аз.

— Не, защо? — отвърна Съмър.

— Питах се дали не знаеш латински.

— Не само католиците знаят латински. Ходила съм на училище все пак.

— Е добре, qui bono? — казах аз.

— Кой печели ли? Искаш да кажеш от тази жалба?

— Винаги помага да потърсиш мотива — казах аз. — С него се обясняват много неща. В историята, в политиката, навсякъде.

— Нещо като следвай парите, така ли?

— Нещо такова — казах аз. — Но не мисля, че тук са намесени пари. По-скоро някаква друга изгода за Карбоун. Иначе за какво му е трябвало да го прави?

— Може пък да е било от морални съображения. Може някакъв вътрешен подтик да го е накарал.

— Не и ако това е първата му жалба за шестнайсет години. Сигурен съм, че е виждал и много по-лошо. Аз счупих само един крак и един нос. Нищо кой знае какво не е станало. Това е армията, Съмър. Не вярвам през всичките тези години Карбоун да си е въобразявал, че е в кръжок по ръкоделие.

— Не знам — каза тя.

Плъзнах към нея листа с написаната цифра 973.

— Това е общият брой на заподозрените — казах аз.

— Той е бил в бара до осем часа — каза тя. — Проверих, тръгнал си е сам. Оттогава никой на го е виждал жив.

— Каза ли някой в какво настроение е бил?

— Сержантите от „Делта“ нямат настроения. Да не би случайно да заприличат на хора…

— А пил ли е много?

— Една бира.

— Значи си е тръгнал от столовата в осем съвсем спокойно, сякаш няма нищо?

— Явно така е било.

— И е познавал човека, с когото е имал среща.

Съмър не отговори.

— Преди малко, докато те нямаше, Санчес пак се обади — казах аз. — Полковник Брубейкър е бил застрелян в тила. С два куршума, от упор.

— Явно и той е познавал убиеца си.

— Много е възможно — казах аз. — В един и двайсет и три през нощта. Между три и половина и четири и половина часа след Карбоун.

— Значи имаш алиби пред хората от „Делта“ — каза тя. — В един и двайсет и три си беше тук.

— Така е — казах аз. — Бяхме с Нортън.

— Ще им го кажа.

— Няма да ти повярват.

— Смяташ ли, че има връзка между Карбоун и Брубейкър?

— Здравият разум ми подсказва, че би трябвало да има. Само че не виждам как. Нито пък защо. Е, да, и двамата са от отряда „Делта“. Карбоун обаче е убит тук, а Брубейкър на съвсем друго място. При това Брубейкър е голям началник, важна клечка, докато Карбоун е никой, прост сержант, който си е живял тихо и кротко и на никого не е пречил.

— Мислиш ли, че един ден в армията ще служат гейове?

— Те вече служат в армията. И винаги са служили. През Втората световна война съюзниците са имали общо четиринайсет милиона мъже в униформа. По теорията на вероятностите поне един милион от тях са били хомосексуалисти. А пък доколкото си спомням, това не ни е попречило да спечелим войната. Така поне пише в учебниците.

— Би било голяма крачка — каза тя.

— Подобна на тази, която са направили, когато са започнали да приемат чернокожи. А също и жени. Отначало всички са се разпищели и завайкали, че е опасно за бойния дух, че е вредно за сплотеността на армията. Същите глупости, както сега с хомосексуалистите. Ти, като си жена, какво ти е?

— А ти католик ли си?

Поклатих глава.

— Майка ми ни преподаваше латински. Тя много се грижеше за образованието ни. На много неща ни научи, мен и брат ми Джо.

— Трябва да й се обадиш.

— Защо?

— За да я питаш как е кракът й.

— Може би по-късно.

Отново се заех със списъците на личния състав, докато Съмър излезе за малко и се върна с карта на източните щати. Залепи я със скоч на стената под часовника и забоде върху Форт Бърд кабарче с голяма червена главичка. После обозначи по същия начин град Роли в Южна Каролина, където Брубейкър бе играл голф със съпругата си. От чекмеджето на бюрото си й подадох прозрачна плексигласова линийка и по мащаба на картата тя започна да изчислява разстоянията и времето за изминаването им.

— Не забравяй, че повечето хора не карат толкова бързо като теб — казах аз.

— Никой не кара толкова бързо като мен — отвърна тя.

Разстоянието между Роли и Кълъмбия се оказа дванайсет сантиметра по права линия, което тя закръгли на петнайсет заради извивките на пътя. После наложи линийката върху скалата с мащаба.

— Триста километра — отсече тя. — Ако Брубейкър е тръгнал от Роли след вечеря, към полунощ спокойно е бил в Кълъмбия. Час и нещо, преди да бъде убит.

После тя измери разстоянието между Форт Бърд и Кълъмбия. Оказа се двеста и четирийсет километра — по-малко, отколкото бях предполагал.

— Три часа — каза тя. — При това без бързане.

После ме погледна.

— Възможно е убиецът да е един и същ — каза тя. — Карбоун е убит между девет и десет, значи същият човек е можел да бъде в Кълъмбия между дванайсет и един, за да очисти и Брубейкър.

Постави кутрето си върху кабарчето, с което бе означила Форт Бърд.

— Карбоун.

После разпери пръсти и постави показалеца си върху кабарчето на Кълъмбия.

— Брубейкър. Има явна последователност.

— По-скоро предположение — казах аз.

Тя не отговори.

— Знаем ли с положителност, че Брубейкър е дошъл от Роли с кола?

— Можем да приемем, че да.

— Трябва да говорим със Санчес — каза тя. — Да провери дали колата на Брубейкър е намерена. Ако трябва, да пита жена му дали изобщо е бил с кола.

— Добре — каза тя и излезе да се обади от телефона на сержантката. Останах сам с безкрайните списъци на личния състав. Съмър се върна след десет минути.

— Бил е с колата си — каза тя. — Жена му казала на Санчес, че и двамата са били в хотела с колите си. Винаги пътували така, защото често се налагало той да замине нанякъде, а тя не искала да остане без превоз.

— Каква е била колата му? — запитах аз. Бях сигурен, че Съмър се е осведомила.

— „Шевролет Импала SS“.

— Хубава кола.

— Тръгнал бил веднага след вечеря. Жена му си помислила, че се връща във Форт Бърд. Това би било нормално. Но до този момент колата още не е намерена. Поне според полицейското управление на Кълъмбия и според ФБР.

— Ясно — казах аз.

— Санчес смята, че не му казват всичко. А знаели нещо.

— Това също би било нормално.

— Той ги притиска, но не е лесно.

— Не е.

— Ще ни се обади — каза тя — веднага щом разбере нещо.

Телефонът иззвъня след трийсет минути. Но не беше Санчес. Не беше и във връзка с Брубейкър или Карбоун. Обаждаше се детектив Кларк от Грийн Вали, Вирджиния. Ставаше дума за мисис Креймър.

— Научих нещо — каза той.

Гласът му звучеше самодоволно. Започна да ми описва с най-големи подробности всичките си ходове. Сами по себе си те бяха доста разумни. По картата бе разучил всички възможни пътища към Грийн Вали в радиус от петстотин километра. После с помощта на телефонни указатели бе съставил списък на всички железарски магазини и складове по протежение на въпросните пътища. Беше разпоредил на хората си да се обадят на всички, един по един, като започнат от центъра на паяжината. Основателно бе предположил, че през зимата продажбите на железни лостове едва ли са много. По-сериозни ремонти се правят от пролетта нататък. Никой не разбива стени и не демонтира шкафове през студения сезон. Така че Кларк бе очаквал малко случаи. През първите три часа не бе успял да регистрира нито един. След Коледа повечето хора бяха купували главно електрически бормашини и отвертки. А също и известен брой моторни триони, за да си приготвят дърва за камините. Някои с по-авантюристичен дух си бяха купили брадви. Но никой не бе проявил интерес към нещо толкова прозаично като железен лост.

Така че Кларк бе сменил тактиката и се бе насочил към базите данни на криминалния полицейски архив. Първоначално бе търсил случаи, в които да фигурират разбити врати и железни лостове. Явно бе смятал, че така ще стесни кръга от възможности. Не бе открил нищо, което да отговаря на тези параметри. Вместо това в полицейския архив се бе натъкнал на обир на железарско магазинче в град Сперивил, щата Вирджиния. То било забутано в края на сляпа уличка. По показания на собственика витрината била разбита с ритник в малките часове на новогодишната нощ. Понеже било празник, в касата нямало пари. Доколкото собственикът можел да определи, от инвентара липсвал само един железен лост.

Съмър се върна при картата на стената и заби едно кабарче върху град Сперивил, Вирджиния. Беше толкова малък, че кабарчето го закриваше целия. След това заби още едно кабарче върху Грийн Вали. Двете точки бяха на малко повече от половин сантиметър една от друга. Главичките на кабарчетата почти се допираха. Между двата града едва ли имаше повече от петнайсетина километра.

— Виж сега — каза Съмър.

Станах от бюрото си и се загледах в картата. Сперивил се падаше на завоя на шосе, което продължаваше на югозапад към Грийн Вали и по-нататък. В другата посока то не водеше за никъде освен направо за Вашингтон. Съмър заби трето кабарче върху Вашингтон. Постави върха на кутрето си върху него. После сложи средния си пръст върху Сперивил, а показалеца върху Грийн Вали.

— Васел и Кумър — каза тя. — Те са. Тръгнали са от Вашингтон, задигнали са лоста от Сперивил и са разбили вратата на мисис Креймър в Грийн Вали.

— Само дето не са те — казах аз. — Васел и Кумър току-що са били пристигнали на летището. Не са имали кола, нито пък са се опитали да поръчват. Ти сама направи справка за телефонните им разговори.

Тя не отговори.

— И двамата са канцеларски плъхове — казах аз. — Да ги убиеш, не могат да разбият витрина на магазин.

Съмър махна ръката си от картата. Аз се върнах на бюрото и подредих списъците на личния състав в изрядна купчинка.

— Трябва да се съсредоточим върху Карбоун — казах.

— Тогава е редно да променим плана — рече тя. — Детектив Кларк престава да се занимава с железни лостове. Вече е намерил този, който му трябва.

Кимнах.

— Връщаме се към традиционните, доказали се във времето методи на разследване.

— Които са?

— Нямам представа. Аз съм завършил „Уест Пойнт“. Не съм учил в школа за военни полицаи.

Телефонът на бюрото иззвъня. Вдигнах слушалката. Същият топъл, интимен, южняшки глас повтори заклинанията за 10–33 по отношение на 10–16 от Форт Джаксън, които бях чувал и преди. Приех разговора, натиснах бутона за високоговорител, облегнах се на стола и зачаках. Помещението се изпълни с електронен шум. После се чу щракване.

— Ричър? — каза Санчес.

— Да, и лейтенант Съмър. На високоговорител сме.

— Има ли други в стаята?

— Не.

— Вратата затворена ли е?

— Да. Какво става?

— От полицията на Кълъмбия се обадиха отново, това става. Снасят ми на час по лъжичка. Явно много им е гот. Нямаш представа как злорадстват.

— Защо?

— Защото Брубейкър е имал хероин в джоба си. Три пликчета кафяв хероин. И голяма пачка пари. От полицията казват, че бил убит при сделка, след като настъпили усложнения.

15

Аз съм 1960-и набор, което ще рече, че през Лятото на любовта съм бил едва на седем, в края на ефективното американско присъствие във Виетнам съм бил на тринайсет, а при окончателното ни изтегляне оттам — на петнайсет години. Може да се каже, че съм пропуснал основната част от главоболията, които американската армия си е имала с наркотиците. Най-гъстата Розова мъгла ме е подминала. Уловил съм малко от по-късната, вече стабилна фаза. Подобно на много други войници, и аз съм опитвал по малко трева, колкото да си изработя предпочитания към един или друг сорт и източник, но в никакъв случай не в количества, които биха ме поставили на челните места в списъка на американските наркомани. Така че, поне що се отнася до наркотиците, си останах любител. Един от онези, които опитват, тоест купуват, а не продават.

Но като военен полицай съм виждал да се продава доста дрога. Разследвал съм безброй сделки. Някои успешни, други не. Знам кое как става. И ако има нещо, което съм разбрал със стопроцентова сигурност, то е, че когато някоя сделка се провали, в смисъл, че единият от двамата остане проснат на земята, в джобовете на трупа няма нищо. Нито стока, нито пари. Това е толкова просто и ясно. Ако убитият е купувачът, то продавачът си тръгва с всичката налична стока плюс парите на купувача. Ако пък очистят продавача, клиентът придобива цялото налично количество без пари. Така или иначе, едната от страните реализира значителна печалба на цената на два куршума и малко ровене из чужди джобове. Ето защо казах:

— Глупости, Санчес. Това е инсценировка.

— Естествено. Знам го и без да ми кажеш.

— Опита ли се да им го обясниш?

— Смяташ ли, че беше нужно? Те може да са цивилни, но не са глупаци.

— Защо злорадстват тогава?

— Понеже това им развързва ръцете. Ако не са в състояние да разкрият случая, могат да го пишат улична свада между пласьори. Така накисват Брубейкър, а свалят всякаква отговорност от себе си.

— Открили ли са свидетели?

— Нито един.

— Произведени са изстрели — казах аз. — Все някой ги е чул.

— Не и според местните полицаи.

— Уилард ще превърти — рекох аз.

— Това е най-малкият ни проблем.

— Имаш ли алиби?

— Аз ли? Трябва ли да имам?

— Уилард ще се опита да те притисне. Ще използва срещу теб всичко, за което може да се хване, за да му играеш по свирката.

Санчес не отговори веднага. В настъпилата пауза шумът по линията се усили. После отново се чу гласът му.

— Мисля, че няма за какво да се хване — каза той. — Все пак не аз, а градската полиция отправя обвиненията.

— Ти се пази — казах аз.

— Бъди спокоен.

Натиснах копчето и прекъснах връзката. Съмър мислеше. Лицето й беше напрегнато, долните й клепачи потрепваха.

— Какво? — запитах аз.

— Сигурен ли си, че е инсценировка?

— Няма как да не е.

— Е, добре — каза тя. — Хубаво. — Вдигна ръка и я постави върху картата. Кутрето върху Форт Бърд, показалеца върху град Кълъмбия. — Да приемем, че е инсценировка. Очертава се една закономерност. Дрогата и парите в джоба на Брубейкър са същото, което беше клонът в задника на Карбоун и киселото мляко по гърба му. Прекалено старателен опит за отклоняване на следствието. За прикриване на истинския мотив. Това вече не са догадки, а реално установен метод на действие. Извършителят е един и същ. След като е премахнал Карбоун тук, той се е метнал на колата и е потеглил за Кълъмбия, за да очисти и Брубейкър. Такава е последователността на събитията. Всичко си идва на мястото. Часове, разстояния, начинът на мислене.

Погледнах я. Малката й кафява ръка беше разперена върху картата като морска звезда. Върху ноктите си имаше прозрачен лак. Очите й блестяха.

— Защо е изхвърлил лоста? — запитах. — След Карбоун, но преди Брубейкър.

— Предпочитал е с пистолет — каза тя. — Като всеки нормален човек. Само дето тук не е можел да го използва. Вдига много шум. Представи си: изстрели късно вечерта, на километър и половина от щаба на базата, всички щяха да хукнат натам. Докато в града, и то в скапан квартал като онзи, явно е разчитал, че никой няма да обърне внимание. Както впрочем е станало.

— Можел ли е обаче да бъде сигурен?

— Не — каза тя. — Не напълно. Той е определил мястото на срещата, така че поне е знаел къде отива. Но не е можел да знае какво ще намери там. Сигурно е искал да запази лоста като резервно оръжие. Само че лостът е бил покрит с кръв и косми от Карбоун. Бързал е, не е имал време да го почисти. Земята е била замръзнала. Не е имало трева, за да го избърше. Не е можел да го качи така в колата. Вероятно се е притеснявал, че ще го спрат за проверка по пътя. Затова го е захвърлил.

Кимнах. Все пак един стоманен лост не е незаменим.

Пистолетът е далеч по-надеждно оръжие срещу силен и предпазлив противник. Особено в близък бой, например в сляпа уличка. Особено на откритото пространство, където бе повалил Карбоун. Прозях се. Затворих очи. Откритото пространство, където бе повалил Карбоун. Отворих ги отново.

— Той е убил Карбоун тук — казах аз. — После се е метнал на колата и е подкарал към Кълъмбия, за да очисти Брубейкър.

— Именно — каза Съмър.

— Но ти смяташ, че вече е бил с кола.

— Именно — повтори тя.

— Тоест смяташ, че убиецът е докарал Карбоун до онова място край пътя, ударил го е с лоста по главата, поставил е трупа, както го заварихме, след което се е върнал в базата. Заключенията ти са доста добри. И мястото, където открихме лоста, ги потвърждава.

— Благодаря — каза тя.

— След което и двамата предположихме, че е паркирал колата и се е прибрал.

— Точно така — кимна тя.

— Само дето последното не е вярно. Защото току-що казахме, че оттам е подкарал право към Кълъмбия. За срещата с Брубейкър. Това са три часа път. Бързал е. Не е имал време за губене.

— Точно така — повтори тя.

— Следователно не е паркирал колата — продължих аз. — Дори не е докосвал спирачката. Вместо това се е насочил право към главния портал. Няма друг начин да се излезе от базата. Убиецът е минал през главния портал, Съмър, и то веднага след като е премахнал Карбоун, тоест някъде между девет и десет вечерта.

— Провери в разпечатката — каза тя. — На бюрото ти е.

Проверихме я заедно. След операция „Справедлива кауза“ в Панама нивото на охраната във военните бази на американска територия бе повишено с една степен, което означаваше, че освен в компютъра всички влизания и излизания през портала се записваха най-подробно в подвързана книга с номерирани страници. Разполагахме с фотокопие от страницата за 4 януари. Сигурен бях, че е автентична, а данните на нея — пълни и точни. Военната полиция може да има много недостатъци, но неумението да води документация не е сред тях.

Съмър взе страницата от ръцете ми и я залепи със скоч до картата. Застанахме един до друг и се зачетохме. Беше разделена на шест графи: дата, час на влизане, час на излизане, номер на превозното средство, пътуващи, причина.

— Трафикът е бил рехав — отбеляза Съмър.

Не казах нищо. Не можех да преценя дали общо деветнайсет преминавания в двете посоки означават рехав трафик. Още не бях свикнал с Форт Бърд, а и отдавна не бях дежурил на портал. Но денят със сигурност изглеждаше спокоен в сравнение с новогодишната нощ.

— Повечето са влизания, хората са се връщали на работа — каза Съмър.

Кимнах. В графата Час на влизане имаше четиринайсет вписвания, които не фигурираха в Час на излизане. Четиринайсет коли бяха влезли, без да излязат повече. Четиринайсет души се бяха върнали от отпуск за празниците. Или от пътувания извън базата по други причини. Аз също фигурирах между тях: 4.1.90, 23:02, Ричър, Дж., м-р, ЗБ. На четвърти януари 1990 г., в единайсет и две минути вечерта, майор Джак Ричър се бе завърнал в базата. От Париж, след като се бе отбил в някогашния кабинет на Гарбър в Рок Крийк. В графата № на превозното средство пишеше: пеша. Сержантката ми, онази с малкото дете, също я имаше в списъка — беше пристигнала от някакъв адрес извън базата, за да застъпи нощна смяна. Часът на пристигане беше отбелязан като девет и трийсет, колата й беше с номера от Северна Каролина.

Четиринайсет влезли без последвало излизане. И пет излезли.

Трима от последните бяха редовни доставчици на продукти. Най-вероятно големи камиони. В една военна база постъпва много храна. Понеже има много гладни гърла. Три камиона дневно ми изглеждаше нормална бройка. Всеки от трите камиона бе вписан като влязъл по някое време в ранния следобед и след това отметнат като излязъл след правдоподобен интервал от час, час и нещо. Последният беше напуснал базата малко преди три.

— През следващите седем часа — нищо. Предпоследното регистрирано излизане беше на самите Васел и Кумър, след вечерята им в офицерския клуб. Бяха напуснали базата през главния портал в 22:01 часа. Като час на влизане бе отбелязано 18:45. Записан беше номерът на служебната им кола от Пентагона, а в графата за причина пишеше: Неофициално гостуване.

Пет излизания. Четири изяснени, оставаше още едно.

Единственото друго лице, напуснало Форт Бърд на 4 януари, бе отметнато по следния начин: 4.1.90, 22:11, Трифонов, С, с-т. В съответната графа беше вписан регистрационен номер от Северна Каролина. Нямаше час на влизане. Нищо в графата за причина. Някакъв сержант на име Трифонов бе прекарал във Форт Бърд целия ден или може би цялата предишна седмица и бе напуснал базата в десет и единайсет минути вечерта. Не беше вписана причина, тъй като нямаше изрично изискване военнослужещите да посочват такава при излизане. Можело е да се предположи, че сержант Трифонов отива да вечеря или да изпие една бира, или да си достави някакъв друг вид развлечение. Причина се иска на влизане във военна база, не на излизане.

Проверихме още веднъж, за да сме сигурни. Същият резултат. Освен генерал Васел и полковник Кумър с техния мъркюри гранд маркиз без шофьор и малко след тях някакъв сержант на име Трифонов с неизвестно каква кола никой друг не бе излизал през портала на четвърти януари, независимо дали пеша или с превозно средство, ако не се брояха трите камиона на доставчиците рано следобед.

— Така — рече Съмър. — Сержант Трифонов значи. Който и да е Трифонов, той е нашият човек.

— Трябва да е той.

Обадих се на портала. Попаднах на същия младеж, който ми беше направил справката за Васел и Кумър. Познах го по гласа. Накарах го да провери в книгата и да ми каже кога точно сержант Трифонов се е върнал в базата, като започне след страницата, от която имахме фотокопие. Обясних му, че може да е станало най-рано около четири и половина сутринта на пети януари. Настана кратка пауза. В слушалката чувах как младежът обръща плътните корави листове на книгата. Работеше бавно и старателно.

— Точно в пет сутринта, сър — каза след малко той. — Тук пише: пети януари, нула-пет-нула-нула, сержант Трифонов, завръщане. — Чух го как прелисти още една страница. — Отметнат е като излязъл в двайсет и два и единайсет предишната вечер.

— Спомняш ли си за него?

— Напусна десетина минути след офицерите от бронетанковите войски, за които вече ме питахте. Доколкото си спомням, бързаше. Не изчака бариерата да се вдигне докрай, ами се промуши под нея.

— С каква кола беше?

— С „Корвет“, струва ми се. Не беше нова, но изглеждаше доста добре.

— Когато се върна, пак ли ти беше на пост?

— Тъй вярно, сър.

— Забеляза ли нещо?

— Нищо необичайно, сър. Разменихме си две приказки, разбира се. Имаше чуждестранен акцент.

— С какво беше облечен?

— С цивилки, сър. Мисля, че с кожено яке. Предположих, че е бил в градски отпуск.

— В момента в базата ли е?

Чух как се обръщат страници. Представих си го как прокарва пръст по редовете след 05:00 на 5 януари.

— Не е отметнат да излиза повторно, сър — каза войникът. — Поне до този момент. Значи е някъде в базата.

— Ясно — казах. — Благодаря. — И затворих телефона.

Съмър ме гледаше очаквателно.

— Върнал се е в пет сутринта — казах аз. — Три и половина часа, след като часовникът на Брубейкър е спрял.

— Пътят оттам дотук е три часа — каза тя.

— В момента бил в базата.

— Кой е той?

Обадих се в щаба. Зададох им същия въпрос. Те ми казаха кой е. Затворих телефона и погледнах Съмър.

— Бил от „Делта“. Българин, избягал от режима. Привлекли са го на служба като инструктор. Знаел неща, които нашите момчета не знаели.

Станах от бюрото и пристъпих до картата на стената. Поставих върховете на пръстите си върху кабарчетата. Кутрето на Форт Бърд, показалеца на Кълъмбия. Сякаш се опитвах да потвърдя теорията си с допир. Двеста и четирийсет километра. Три часа и дванайсет минути от тук до там, три часа и трийсет и седем минути от там до тук. Пресмятах наум. Средна скорост седемдесет и пет километра в час нататък, шейсет и шест обратно. Нощем, по празни пътища, с „Шевролет Корвет“. Могъл е да го направи, дори да е карал на ръчна спирачка.

— Да пратим ли хора да го арестуват? — запита Съмър.

Поклатих глава.

— Не. Ще ида лично.

— Разумно ли е?

— Може би не. Но не искам тия типове да решат, че съм се уплашил от тях.

Съмър помисли малко.

— Ще дойда с теб — рече тя.

— Добре — казах аз.

Беше пет следобед, точно трийсет и шест часа, откакто Трифонов се бе върнал в базата. Времето беше студено и мрачно. Взехме оръжие, белезници и найлонови пликове за улики. Отидохме в автопарка на военната полиция и намерихме един хъмър със заварена зад предните седалки решетка, без вътрешни дръжки на задните врати. Както винаги караше Съмър. Паркирахме пред оградата на някогашния затвор, където се помещаваше „Делта“. Часовият ни пусна да влезем пеша. Трябваше да заобиколим главната сграда, докато открием входа на техния сержантски клуб. Спрях се, Съмър застана зад мен.

— Смяташ ли да влизаш? — запита тя.

— Само за минута.

— Сам?

Кимнах.

— Да. После отиваме в оръжейния склад.

— Не е много разумно — каза тя. — По-добре да дойда с теб.

— Защо?

Тя се поколеба.

— Като свидетел, предполагам.

— Свидетел на какво?

— На това, което ще ти направят.

Усмихнах се.

— Много мило.

Бутнах вратата и влязохме. Вътре беше претъпкано с хора. Помещението беше полутъмно и изпълнено с цигарен дим. Още щом ме видяха, всички утихнаха. Тръгнах напред. Те останаха по местата си. Само бавно се извърнаха с лице към мен. Стояха като заковани и ме гледаха. Заобикалях ги един по един. Никой не се отдръпна, за да ми направи път. Докато минавах, леко ме бутаха с рамене. Аз тях също. Висок съм метър и деветдесет и три и тежа сто и пет килограма. Като ме бутат, бутам и аз.

Така прекосих фоайето и влязох в бара. Там се случи същото. Шумът секна мигновено. Хората се обърнаха и ме загледаха. Запроправях си път с бутане. Не се чуваше нищо, освен тежко дишане, поскърцване на подметки по пода и глухо удряне на рамо в рамо. Погледът ми беше прикован в една точка на отсрещната стена. Отнякъде се появи младежът с брадата и тена и ми прегради пътя. В ръката си държеше халба бира. Продължих да се движа направо, той се наведе леко надясно, при което се сблъскахме и половината от бирата му се лисна на линолеума.

— Разля ми питието — каза той.

Спрях се. Погледнах надолу. После в очите му.

— Оближи си го.

Известно време стояхме и се гледахме. После го заобиколих и продължих пътя си. Усетих някакъв сърбеж по гърба си. Знаех, че стои и ме гледа. Само че нямах намерение да се обръщам. В никакъв случай. Освен ако отзад не се чуеше трошене на бутилка в ръба на маса.

Не се чу нищо подобно. Добрах се до отсрещната стена. Протегнах ръка и я пипнах, както плувец докосва басейна в края на всяка дължина. Обърнах се и тръгнах назад. Обратният път не беше по-различен. В помещението цареше мъртва тишина. Леко ускорих крачките. Заразблъсквах по-силно тълпата. Това произведе нужния ефект. Бях на средата на пътя между стената и фоайето, когато тези пред мен започнаха да се отдръпват леко встрани. Правеха ми път.

Реших, че сме си казали каквото трябва. Затова във фоайето започнах да се отклонявам леко от пътя си, за да не ги докосвам. Те разбраха и ми върнаха комплимента. Добрах се до изхода почти като цивилизован човек в нормална гъста тълпа. При вратата спрях. Обърнах се. Огледах най-близките лица, едно по едно, като броях наум: хиляда, две хиляди, три хиляди, четири хиляди. После им обърнах гръб и излязох на чист въздух.

Съмър я нямаше.

Огледах се и след секунда я видях да излиза от служебния вход на три метра от мен. Сигурно оттам се бе озовала някъде зад бара. Явно бе влязла, за да ми пази гърба.

Тя ме погледна и каза:

— Сега вече знаеш.

— Какво знам? — запитах аз.

— Как се е чувствал първият чернокож в армията. А също и първата жена.

* * *

Заведе ме до стария самолетен хангар, където се намираха оръжейните складове. Пресякохме една бетонна площадка от шест-седем метра и влязохме отстрани през входа за личния състав. Тя явно не се бе шегувала, като разправяше, че вътре има достатъчно желязо за въоръжаване на цяла африканска държава с диктаторски режим. Под ярката светлина на провесените от тавана лампи се виждаше малък парк от специализирани бойни машини, а останалата част от огромното помещение беше задръстена с всевъзможни преносими оръжия. Като видях този арсенал, си казах, че полковник Дейвид Брубейкър е използвал доста добре връзките си в Пентагона.

— Ето там — каза Съмър и тръгна към някакво заградено с телена мрежа пространство, около пет на пет, с ламаринен покрив. Приличаше на казармен кучкарник. Вратата, също от телена мрежа, зееше широко отворена; на халката висеше катинар. Вътре се виждаше висок плот като в банка или поща, а зад него — мъж с камуфлажна униформа. Като ни видя, той не отдаде чест, нито застана мирно. Но не ни и обърна гръб. Просто стоеше и ни гледаше с безразличие — нещо, което беше върхът на куртоазията за член на отряда „Делта“.

— Какво обичате? — запита той, сякаш беше продавач в магазин, а ние клиенти. На стелажите зад гърба му бяха наредени поизтрити от ползване лични огнестрелни оръжия от всякакъв вид. Различих поне пет вида автомати и леки картечници. Също и автоматични пушки М16, А1 и А2. И много пистолети. Някои нови и лъскави, други старички и поочукани. Бяха подредени прилежно, но без излишно престараване. Очевидно беше, че за тези, които ги ползваха, това бяха обикновени оръдия на труда — ни повече, ни по-малко.

На плота пред мъжа лежеше инвентарна книга.

— Тук записваш какво се взема и връща, нали? — запитах.

— Като в охраняем паркинг — каза той. — Правилникът на базата забранява внасяне на лично оръжие в помещенията. — Докато говореше, той поглеждаше към Съмър. Предполагам, че бяха минали веднъж същите въпроси с нея, когато бе дошла да го пита за новия „Хеклер & Кох“ на Карбоун.

— Какъв пистолет ползва сержант Трифонов? — запитах аз.

— Трифонов ли? Той предпочита „Щаер ГБ“.

— Покажи ми го.

Оръжейникът се обърна към стелажа и свали един черен щаер. Подаде ми го, като го държеше за цевта. Изглеждаше смазан и добре поддържан. Аз вече бях извадил найлонов плик и той го пусна вътре. Затворих пластмасовия цип на плика и огледах оръжието през найлона.

— Деветмилиметров — каза Съмър.

Кимнах. Беше хубав пистолет, но с тъжна история. В „Щаер-Даймлер-Пух“ го бяха разработили с надеждата за големи поръчки от австрийската армия, но в последния момент се бе появила конкуренцията с „Глок“ и им бе отмъкнала търга под носа. Така че „Щаер ГБ“ бе осиротял като Пепеляшка. И подобно на нея притежаваше редица отлични качества. Пълнителят му събираше осемнайсет патрона, което беше доста много, но празен тежеше едва килограм и сто грама, което беше доста малко. Можеше да се разглоби и сглоби отново за дванайсет секунди, което беше доста бързо, но най-доброто му качество беше умно измислената система за отвеждане на газовете. Всички автоматични оръжия използват част от силата на барутните газове в патронника, за да приведат механизма в готовност за пореден изстрел, като изхвърлят изстреляната гилза и вкарат на нейно място следващия патрон. Но на практика някои патрони са остарели, с отслабнал заряд или други дефекти и не произвеждат една и съща взривна енергия. Ако такъв нестандартен патрон бъде изстрелян от някои системи пистолети, механизмът само ще изкиха и няма да се зареди за пореден изстрел. Ако пък зарядът е прекалено силен, може да пръсне затвора. Но този щаер беше пригоден да работи еднакво добре с всякакви патрони. Ако аз бях войник от специалните части, принуден да разчита на случайни боеприпаси, задигнати от партизански измет, щях да избера щаера. Така щях да съм сигурен, че всеки патрон в цевта ще гръмне както и когато трябва.

През найлоновия плик натиснах копчето за освобождаване на пълнителя, което се намира зад спусъка, и разтърсих плика, докато пълнителят изпадна от ръкохватката. Беше стандартният пълнител на пистолета, за осемнайсет патрона, но в момента беше зареден с шестнайсет. Дръпнах рамата и изхвърлих патрона от цевта. С него ставаха седемнайсет. Следователно Трифонов бе напуснал базата с деветнайсет патрона — осемнайсет в пълнителя и един в цевта, а се бе върнал със седемнайсет — шестнайсет в пълнителя и един в цевта. Два патрона липсваха.

— Имаш ли телефон? — запитах мъжа.

Той посочи с глава телефонната кабина в ъгъла на хангара, на шест-седем метра от работното му място. Отидох до телефона и набрах номера на моята сержантка. Нямаше я, вместо нея отговори ефрейторът от Луизиана. Жената от нощната смяна сигурно си беше още у дома, във фургона, и приспиваше детето или си вземаше душ, преди да тръгне за работа.

— Свържи ме със Санчес в Джаксън — казах аз. После зачаках, долепил слушалка до ухото си. Мина една минута. После още една.

— Какво има? — чух накрая гласа на Санчес.

— Открили ли са гилзите? — запитах аз.

— Не — отвърна той. — Оня сигурно е почистил след себе си.

— Жалко. Можехме да ги сравним с оръжието, за да го пъхнем на топло.

— Ти си открил убиеца?

— В момента държа пистолета му. „Щаер ГБ“, зареден, с два липсващи патрона.

— Кой е той?

— Ще ти кажа после. Нека и цивилните да се потрудят малко.

— Някой от нашите ли е?

— Да, колкото и тъжно да звучи.

Санчес не каза нищо.

— Открили ли са куршумите? — запитах аз.

— Не — отвърна той.

— Как така? Нали е станало в сляпа уличка? Къде биха могли да отидат? Забили са се в някоя стена, и толкова.

— Ако е така, няма да ни свършат работа. Ще са деформирани до неузнаваемост.

— Те са с цели ризи, няма да са деформирани — казах аз. — Най-малкото бихме могли да ги претеглим.

— Да, но не са ги открили.

— А търсят ли ги?

— Не знам.

— Появиха ли се свидетели?

— Не.

— Откриха ли колата на Брубейкър?

— Не.

— Трябва да е там някъде, Санчес. Той е отишъл с кола, пристигнал е между полунощ и един. Колата му се забелязва лесно. Не се ли опитват да я открият?

— Има нещо, което крият от мен. Усещам го.

— Уилард появявал ли се е?

— Очаквам го всеки момент.

— Кажи му, че случаят „Брубейкър“ е разкрит — рекох аз. — Кажи му още, че си чул, че другият случай изобщо не е бил злополука. Това ще го зарадва много.

Затворих телефона и се върнах в телената клетка. Съмър беше влязла при мъжа и двамата преглеждаха инвентарната книга.

— Погледни — каза ми тя. С двата си показалеца сочеше две отделни вписвания в книгата. Трифонов бе изписал личния си деветмилиметров „Щаер ГБ“ в седем и трийсет вечерта на четвърти януари, а го бе върнал в пет и петнайсет сутринта на пети. Подписът му беше с едри неравни букви. Като българин беше свикнал да пише на кирилица, помислих си, и сега му беше трудно с латиницата.

— Защо го е взел? — запитах аз.

— Не ги питаме — каза оръжейникът. — Просто ги отмятаме в книгата.

Излязохме от хангара и тръгнахме към спалните помещения. Минахме покрай открит паркинг, на който имаше петдесетина коли. Обикновени войнишки возила, повечето американски, почти нито една вносна. Между тях се виждаха няколко обикновени седана, но повечето бяха пикали и джипове или големи детройтски купета. Някои от последните бяха със спортни ивици през каросерията или изрисувани надлъж с огнени езици; някои бяха с повдигнати задни ресори, хромови джанти и широки гуми с тлъсти, изпъкнали букви. И само един корвет. Яркочервен, паркиран доста встрани, поне през десетина свободни места от най-близката кола.

Отклонихме се от пътя си, за да го огледаме.

Беше на десетина години. Безупречно чист отвън и отвътре. Измит и пастиран през последните ден-два. Калниците бяха чисти и отдолу. Гумите — черни и лъскави. На стената на хангара, само на десетина метра, се виждаше навит черен маркуч. Наведохме се и надникнахме през прозорците. Вътрешността на колата изглеждаше като почистена с памуче, изсмукана с прахосмукачка, напоена с дезинфекционни разтвори. Колата беше двуместна, но отзад имаше поличка за багаж. Неголяма, но достатъчна за стоманен лост, скрит под палто. Съмър приклекна и прокара пръсти по первазите под вратите. Бяха чисти.

— Никакъв прахоляк от пътя — каза тя. — Никаква кръв по седалките.

— Нито кофичка от кисело мляко на пода — допълних аз.

— Почистил я е идеално.

Станахме, минахме през портала и заключихме пистолета на Трифонов в жабката на хъмъра. После влязохме в помещенията на „Делта“.

Този път не желаех да намесвам помощник-командира. Исках само да изкараме Трифонов оттам, преди някой да е разбрал какво става. Затова минахме през вратата на кухнята, спрях един келнер и му казах да намери Трифонов в столовата и да го повика в кухнята под някакъв претекст. После излязохме на студа и зачакахме. Келнерът се появи след пет минути и каза, че Трифонов го нямало в столовата.

Влязохме обратно и тръгнахме към спалните помещения. Един войник, който излизаше от душовете, ни каза къде да търсим. Минахме покрай празната стаичка на Карбоун. Вътре беше спокойно, всичко си беше на мястото. Стаята на Трифонов беше през три врати по същия коридор. Влязохме, без да чукаме. Вратата беше отворена. Човекът си беше вътре, седнал на тясното войнишко легло, и четеше книга.

Не знаех какво да очаквам. Доколкото ми беше известно, в България нямаше специални части. Във Варшавския договор рядко се срещаха елитни войски. Чехословакия притежаваше една доста добра въздушнопреносима бригада, Полша също имаше своите въздушно — и морскодесантни дивизии. Най-близкият аналог на отряда „Делта“ обаче се намираше в Съветския съюз и се наричаше „Висотники“. Тези бяха корави типове. Извън това в Източна Европа битките се решаваха с численост на живата сила. Хвърли достатъчно пушечно месо срещу врага и ще победиш, стига да приемеш, че две трети от хората ти са допустима загуба. Така и ставаше.

Тогава какъв беше този човек?

Специалните части на НАТО придават особено значение на издръжливостта и тренираността при подбора на хората си. Сред тях има мъже, способни да пробягат осемдесет километра с пълно снаряжение. Те са в състояние да стоят будни цяла седмица и да преодоляват в бърз марш всякакви терени. Затова елитните части на НАТО са съставени от дребни, жилави мъже с физика на маратонски бегачи. Докато този българин беше исполин. Висок поне колкото мен, ако не и повече. Сигурно имаше метър и деветдесет и осем, сто и десет-петнайсет килограма. С обръсната глава. И с едро, изсечено лице, което можеше да мине както за грубовато и жестоко, така и почти за красиво, в зависимост от светлината. В момента тя идваше от една флуоресцентна тръба на тавана и не му правеше особена услуга. Трифонов изглеждаше уморен. Близко разположените му очи гледаха с пронизващ поглед от дълбоките орбити. Беше малко по-възрастен от мен, може би на трийсет и две-три. Ръцете му бяха огромни. Облечен беше с нова камуфлажна униформа, без табелка с името, без отличителни знаци за чин и войскова принадлежност.

— Стани! — изкомандвах аз.

Трифонов остави внимателно книгата на леглото, разтворена и с лицето надолу, сякаш се боеше да не си загуби страницата.

Сложихме му белезници и го качихме на хъмъра. Той не се противеше. Беше едър, но кротък. Изглежда, се бе примирил със съдбата си. Сякаш съзнаваше, че е било само въпрос на време, докато разните инвентарни и портални книги го издадат.

Закарахме го без инциденти до кабинета ми, наредихме му да седне и разкопчахме за момент белезниците, колкото да приковем дясната му китка към крака на стола. После извадихме нов чифт белезници и направихме същото и с лявата. Китките му бяха дебели колкото глезените на повечето мъже.

Съмър отиде до картата на стената и известно време остана загледана в кабарчетата сякаш за да привлече погледа му натам и да му каже: Знаем всичко.

Аз седнах зад бюрото.

— Как се казваш? — запитах аз. — За протокола.

— Трифонов — отвърна той. Акцентът му беше гърлен и насечен.

— Малко име?

— Слави.

— Слави Трифонов — повторих аз. — Чин?

— В родината си бях полковник — каза той. — Тук съм сержант.

— Откъде си?

— От София — отвърна той. — България.

— Много млад си бил за полковник.

— Бях много добър в това, което вършех.

— А какво вършеше?

Той не отговори.

— Хубава кола имаш — рекох аз.

— Благодаря — отвърна той. — Цял живот съм мечтал за такава.

— Къде ходи с нея през нощта на четвърти?

Не отговори.

— В България няма специални части — казах аз.

— Така е — отвърна той. — Няма.

— Тогава какво си правил там?

— Служих в редовната армия.

— Като какъв?

— Бях офицер за връзка. Тристранна: между българската армия, тайните служби и съветските „Висотники“.

— Квалификация?

— Пет години обучение в ГРУ.

— Какво е това?

Той се усмихна.

— Мисля, че знаете какво е.

Кимнах. Съветското ГРУ е нещо средно между нашата военна полиция и отряда „Делта“. Корави мъже, еднакво готови да насочат яростта си навън и навътре.

— Какво правиш тук? — запитах го аз.

— В Америка ли? — рече той. — Чакам.

— Какво чакаш?

— Края на комунистическата окупация на моята страна. Който ще дойде много скоро, надявам се. И тогава ще се върна. Гордея се с родината си. Тя е прекрасна страна, пълна с прекрасни хора. Аз съм националист.

— Какво преподаваш в „Делта“?

— Неща, които вече са остарели. Как да се борят срещу това, което бях обучен да върша. Само че тази битка вече е приключила, струва ми се. Вие победихте.

— Трябва да ни кажеш къде си бил през нощта на четвърти.

Той мълчеше.

— Защо избяга от комунизма?

— Защото съм патриот.

— Това отскоро ли е?

— Винаги съм бил патриот. Но по едно време стана опасно да не ме разкрият.

— Как се измъкна?

— През Турция. Отидох в една американска база.

— Разкажи ми за нощта на четвърти.

Той пак млъкна.

— Пистолетът ти е у нас — казах аз. — Тази нощ си го взел от оръжейната. Напуснал си базата в десет и единайсет минути и си се върнал в пет сутринта.

Той мълчеше.

— Изстрелял си два патрона.

Той мълчеше.

— Защо си мил колата?

— Защото е хубава. Мия я два пъти седмично. Без изключение. Цял живот съм мечтал за такава кола.

— Бил ли си някога в Канзас?

— Не.

— Е, сега ще идеш. Няма да имаш скоро път към София. Вместо това заминаваш за военния затвор Форт Левънуърт.

— Защо?

— Знаеш защо.

Трифонов не помръдваше. Седеше абсолютно неподвижно. Прегърбен, с китки, приковани към стола под коленете му. Аз също седях и не мърдах. Не знаех как да постъпя. Нашите момчета от „Делта“ са специално обучени да устояват на разпити. Знаех това. Тренирани са да издържат на обработка с психотропни вещества, на побои, насилие над сетивата им и всичко, за което може да се сети човек. Инструкторите им съзнателно ги подлагат на същото, за да свикват. Така че дори не можех да си представя какво е изтърпял Трифонов за пет години обучение в ГРУ. Нищо не можех да му направя. Не че имах особени задръжки да поступам някого при нужда. Но бях сигурен, че този човек няма да каже дума, дори да го разкъсам на парчета.

Затова прибягнах до обичайните средства за разпит. Измама и подкуп.

— Някои хора смятат, че Карбоун е позор за армията — казах аз. — Нали схващаш? Затова може по изключение да проявим разбиране. Ти изпей какво е станало и заминаваш обратно в Турция. Можеш и там да изчакаш, докато стане време да се прибереш в родината и да се правиш на патриот.

— Вие сте убили Карбоун — каза той. — Така говорят хората.

— Грешат обаче — казах аз. — Изобщо не съм бил там. Освен това не съм убил и Брубейкър. Понеже и там не съм бил.

— Нито пък аз — каза той.

Трифонов седеше неподвижен. После изведнъж нещо сякаш му просветна. Очите му започнаха да се движат. Първо наляво, после надясно. Погледът му се спря върху картата на Съмър. Огледа разположението на кабарчетата. Огледа и самата нея. Устните му помръднаха. Видях, че си каза: Карбоун. После и: Брубейкър. Не издаде никакъв звук, но устните му изрекоха точно това.

— Чакайте — каза той.

— Какво да чакам?

— Не!

— Какво не?

— Не, сър!

— Говори, Трифонов!

— Вие си мислите, че имам нещо общо с Карбоун и с Брубейкър?

— А ти си мислиш, че нямаш, така ли?

Той отново се умълча. Заби поглед надолу.

— Говори, Трифонов! — повторих аз.

Той вдигна глава.

— Не съм бил аз.

Седях и го гледах. Наблюдавах лицето му. Вече шест години се занимавах с разпитване на хора и Трифонов беше поне хилядният, който ми казваше не съм бил аз и при това ме гледаше право в очите. Проблемът беше, че част от тези хиляда казваха истината. Вече започвах да си мисля, че самият Трифонов е един от тях. В този човек имаше нещо. Изведнъж ме обзе неприятно предчувствие.

— Ще ти се наложи да го докажеш — рекох аз.

— Не мога.

— Ще трябва да можеш. Или отиваш в пандиза. Те може и да си затворят очите за Карбоун, но Брубейкър няма да ти се размине току-така.

Той мълчеше.

— Да започнем отначало — казах. — Къде беше през нощта на четвърти?

Той само поклати глава.

— Ходил си някъде — казах аз. — Това поне е сигурно. След като не си бил в базата. Отметнали са те на портала. На излизане и на влизане. И си носил пистолет.

Мълчеше и ме гледаше. Аз също. Мълчах и го гледах. Беше изпаднал в онова отчаяно, напрегнато мълчание, което бях виждал толкова пъти преди — мълчание, при което човек се раздира от вътрешен конфликт. Взе да се върти на стола си. Отначало едва доловимо. С резки движения — ту насам, ту натам. Като че се бореше с двама врагове — единият отляво, другият отдясно. Сякаш хем искаше да ми каже къде е бил, хем не можеше. Затова и подскачаше така на стола си, попаднал между пословичната наковалня и пословичния чук.

— През нощта на четвърти януари — подхванах отново аз — извърши ли нещо нередно?

Погледите ни се срещнаха. Хлътналите в орбитите му очи се приковаха в моите.

— Е, добре тогава — казах. — Време е да избираш. Това, което си направил, по-лошо ли е, отколкото ако беше застрелял Брубейкър?

Той не отговори.

— Да не би да си отишъл във Вашингтон и да си изнасилил десетгодишните внучки на президента?

— Не съм — отвърна той.

— Нека ти подскажа нещо. В твоето положение единствено това би било по-страшно, отколкото ако си застрелял Брубейкър.

Той мълчеше.

— Говори!

— Става въпрос за нещо лично — каза той.

— Какво е това лично нещо?

Той не отговори. Съмър въздъхна и се отдръпна от картата. В този момент явно си мислеше, че Трифонов може да е бил някъде, но това някъде не е било Кълъмбия, щата Южна Каролина. Погледна ме с вдигнати вежди. Трифонов отново се размърда на стола си. Белезниците му изтракаха върху металните крака.

— Какво ще стане с мен? — запита той.

— Зависи какво си направил — отвърнах аз.

— Получих едно писмо.

— Да получаваш писма не е престъпление.

— От приятел на мой приятел.

— Разкажи ми за писмото.

— Има един човек в София — започна той.

И както си седеше, приведен напред и с приковани към краката на стола китки, сержант Трифонов ми разправи историята с писмото. По тона му усетих, че й придава някакво особено значение — на нещо уникално, типично българско, но истината беше, че в историята му нямаше нищо забележително. Всъщност всеки един от нас би могъл да я разкаже.

В София живеел някакъв човек. Човекът имал сестра. Сестрата била гимнастичка, не много известна, която по време на едно турне в Канада избягала от групата и след време се заселила в Щатите. Омъжила се за американец, получила гражданство. Ала съпругът й се оказал негодник. Не след дълго жената започнала да пише на брат си в България. Дълги, тъжни писма. За побои, тормоз, жестокост и самота. Животът й се бил превърнал в ад. Комунистическите цензори пропускали писмата, защото всичко лошо, казано за Америка, било добре дошло. Братът в София имал приятел, който се познавал с група дисиденти. Един от тях измъкнал отнякъде адреса на Трифонов във Форт Бърд, Северна Каролина. Преди да избяга в Турция, самият Трифонов поддържал контакти с дисидентските среди. Приятелят от София накарал брата да напише писмо и го предал на човек, който внасял машинни части от Австрия. При следващото си пътуване човекът пуснал писмото до поискване. Трифонов го получил на втори януари. Името му било изписано с големи букви на кирилица, цялото писмо било покрито с пощенски марки и стикери за Luftpost.

Прочел писмото сам в стаята си. Веднага разбрал какво се иска от него. Времето и пространството, както и обстоятелството, че не познавал подателя, изведнъж се стопили до незначителност пред чувството за лоялност към един сънародник; Трифонов така се разярил, сякаш биели и тормозели собствената му сестра. Жената живеела в Кейп Фиър[4] и на Трифонов това име му се сторило доста подходящо за нейната ситуация. Проверил на картата къде се намира Кейп Фиър.

Първият му свободен момент след получаване на писмото била вечерта на четвърти януари. Съставил си план за действие и репетирал речта си, която се свеждала до простото житейско правило, че не е за препоръчване да се тормозят българки, които имат приятели наблизо.

— Пазиш ли писмото? — запитах го аз.

Той кимна.

— Но няма да можете да го прочетете, защото е на български.

— С какво беше облечен онази нощ?

— С цивилни дрехи. Не съм глупак.

— Какви точно?

— Кожено яке. Джинси. Риза. Все американски. Единствените цивилни дрехи, които имам.

— Какво му направи?

Той не отговори. Само поклати глава.

— Е, добре — казах аз. — Отиваме в Кейп Фиър.

Без да сваляме белезниците на Трифонов, го качихме в задната част на хъмъра. Съмър седна зад волана. Кейп Фиър се намираше на Атлантическото крайбрежие, на около сто и петдесет километра от базата. Пътуването с хъмъра беше доста уморително. Предположих, че с корвета не би било така. После се сетих, че не съм се качвал на корвет. Дори не познавах човек, който да има такава кола.

Никога не бях ходил в Кейп Фиър. Това беше едно от многото места в Америка, които не бях посещавал. Но бях гледал филма. Само дето не си спомнях къде. Може би в някоя палатка в далечна гореща страна. Черно-бял, с Грегъри Пек и Робърт Мичъм, които нещо не се разбираха помежду си. Не беше лош, доколкото си спомнях, но като цяло ме беше подразнил. Във всеки случай публиката го беше освиркала. Робърт Мичъм трябваше да се разкара още в началото, вместо да се размотава цели деветдесет минути, колкото да запълни времето.

Много преди да стигнем, мръкна. Подминахме пътна табела в покрайнините на Уилмингтън, която възхваляваше градчето като историческа забележителност с живописно старо пристанище, но не можахме да му се насладим, понеже в този момент Трифонов се обади от задната седалка, за да ни каже да завием наляво през някакви блата. Продължихме още известно време в мрака, докато стигнахме до друго отклонение за населено място на име Саутпорт.

— Кейп Фиър е точно срещу Саутпорт — каза Съмър. — Това е остров в океана. Мисля, че има мост.

Но ние се отклонихме много преди брега. Не стигнахме дори до Саутпорт. Докато минавахме покрай някакъв лагер от фургони вдясно от шосето, Трифонов отново се обади от задната седалка и ни каза да отбием. Мястото беше равно и правоъгълно, като изкуствена суша, сякаш някой беше засипал с пръст и заравнил част от блатото, за да се получи правоъгълник с размера на две футболни игрища. Заравненият участък беше опасан от всички страни с отточни канавки. Жици, опънати на дървени стълбове, снабдяваха с електричество стотина фургона, разпръснати из правоъгълника. На светлината на фаровете се виждаше, че някои от фургоните J са луксозни, с двойни разгъващи се корпуси и малки пристройки, дори с цветни градинки и дървени огради. Други бяха съвсем прости и доста очукани. Два-три бяха изпаднали от трупчетата си и изглеждаха изоставени. Макар да се намирахме поне на петнайсетина километра навътре в сушата, морските бури по тези места достигаха надалеч.

— Ето тук — каза Трифонов. — Свийте вдясно.

През участъка минаваше широк черен път, от който вдясно и вляво се отклоняваха по-тесни пътища. Трифонов ни казваше накъде да караме, докато през лабиринта от коловози стигнахме до килнат на една страна лимоненозелен фургон, който бе виждал и по-добри времена. Боята се лющеше на големи парцали, мушамата на покрива се беше нагърчила и прокъсала. Коминчето пушеше, в прозореца се виждаха синкави отблясъци от телевизор.

— Казва се Елена — рече Трифонов.

Оставихме го заключен в хъмъра и почукахме на вратата на Елена. Жената, която ни отвори, можеше да послужи за илюстрация на темата „съпружески тормоз“ в някоя енциклопедия. По лицето си имаше белези от побой, очите й бяха насинени, носът счупен. Бе обгърнала тялото си с ръце, сякаш я боляха ребрата. Беше по тънка рокля, с мъжки обувки. Но току-що се бе изкъпала, а косата й бе сресана старателно назад. Очите й грееха със странен блясък. В тях се четеше спотаена гордост, някакво особено задоволство, че все пак е жива. Тя ни изгледа притеснено, превита под тройното бреме на бедността, страданието и перманентното унижение на новия имигрант.

— Какво обичате? — каза тя. Акцентът й беше като на Трифонов, но гласът й беше по детски писклив и в известен смисъл трогателен.

— Трябва да поговорим — каза кротко Съмър.

— За какво?

— За това, което Слави Трифонов е направил за вас.

— Не е направил нищо — каза тя.

— Но името му ви е познато.

Тя се замисли. После каза:

— Моля, влезте.

Очаквах да заваря вътре хаос — навсякъде празни бутилки, препълнени пепелници, мръсотия и безпорядък. Но фургонът се оказа чист и подреден. Всяко нещо си беше на мястото. Беше малко студено, но се търпеше. При това освен нея нямаше никой друг.

— Съпруга ви няма ли го? — запитах аз.

Жената поклати глава.

— Къде е?

Не отговори.

— Предполагам, че е в болница — обади се Съмър. — Права ли съм?

Елена само вдигна глава и я погледна.

— Мистър Трифонов ви е помогнал — казах аз. — Сега е ваш ред да му помогнете.

Тя мълчеше.

— Ако не е бил при вас, за да направи нещо добро, значи е бил другаде, за да направи нещо лошо. Такава е ситуацията. И аз трябва да знам кое от двете е вярно.

Тя мълчеше.

— Много е важно — настоях аз.

— Ами ако и двете неща са лоши? — каза тя.

— Тези две неща изобщо не могат да се сравняват — казах аз. — Повярвайте ми. Нямат нищо общо. Така че най-добре ми кажете какво точно се случи, става ли?

Тя не отговори веднага. Пристъпих малко по-навътре във фургона. Телевизорът беше настроен на образователна програма. Звукът беше намален. Във въздуха витаеше слаба миризма на почистващи препарати. Съпруга й го нямаше и Елена бе обърнала нова страница в живота си, като се бе хванала за кофата и парцала, и за самообразованието.

— Не знам какво точно се случи — каза тя. — Мистър Трифонов просто дойде и отведе нанякъде съпруга ми.

— Кога?

— Миналата вечер. По-точно около полунощ. Каза, че бил получил писмо от брат ми в София.

Кимнах. Около полунощ значи. Трифонов беше излязъл през портала на Форт Бърд в десет и единайсет минути и бе изминал сто и петдесет километра за час и петдесет минути. Точно с осемдесет километра в час, максималната разрешена скорост за щата. При това с корвет. Погледнах Съмър. Тя кимна. Проста аритметика.

— Колко време беше при вас? — запитах аз.

— Няколко минути. Беше много вежлив. Представи се, кара ми какво е дошъл да направи и защо.

— И това беше всичко?

Елена пак кимна.

— С какво беше облечен?

— С джинси. И кожено яке.

— И с каква кола дойде?

— Не знам как се казва. Ниска, червена. Спортна кола. Вдигаше силен шум с ауспусите си.

— Ясно — казах аз. Кимнах на Съмър и двамата тръгнахме към вратата.

— Съпругът ми ще се върне ли? — запита Елена.

Представих си Слави Трифонов — такъв, какъвто го бях видял първия път. Метър и деветдесет и осем, сто и десет-петнайсет килограма, с обръсната глава. Спомних си големите му ръце с дебели китки, острия пронизващ поглед, петте години в ГРУ.

— Много се съмнявам — казах аз.

* * *

Качихме се в джипа. Съмър запали двигателя. Обърнах се и погледнах Трифонов през металната решетка.

— Къде го остави? — запитах.

— Край шосето за Уилмингтън.

— Кога?

— В три сутринта. Спрях до една телефонна кабина и позвъних в полицията. Не си казах името.

— Три часа си го млатил?

Той кимна бавно.

— Исках да съм сигурен, че ме разбира добре.

Съмър се запровира между фургоните, намери изхода и пое на север по шосето за Уилмингтън. Подминахме туристическата табела на входа на градчето и тръгнахме да търсим болницата. Намерихме я на около половин километър по-нататък. Имаше доста приличен вид. Двуетажна сграда с вход за линейки, с голяма козирка. Съмър паркира на място, запазено за някакъв доктор с индийско име, и двамата слязохме. Отключих задната врата и казах на Трифонов да дойде с нас. Свалих му белезниците и ги сложих в джоба си.

— Как се казва съпругът? — попитах.

— Пикълс — отвърна той.

Тримата влязохме заедно през входа за линейки и аз показах на дежурния диспечер значката си. Истината е, че тя не ми даваше никакви особени привилегии в цивилния свят, но човекът реагира, сякаш от нея произтичаше неограничена власт. Повечето цивилни реагират така, като я видят.

— Рано сутринта на пети януари — казах аз — някъде след три часа е приет пациент.

Човекът отвори шкафа пред себе си и извади две тънки папки.

— Мъж или жена?

— Мъж.

Той върна едната папка на мястото й.

— Безименен пациент — каза той. — Клошар, без документи за самоличност, без здравна застраховка. Твърди, че се казвал Пикълс. Полицаите са го намерили на пътя.

— Това е нашият човек — казах аз.

Той изгледа униформата ми.

— Вашият човек?

— Може да сме в състояние да му платим сметката — казах аз.

Това привлече вниманието му. Човекът погледна замислено папките в шкафа, сякаш си мислеше: А кой ще плати за останалите двеста?

— В реанимацията е — каза той и посочи към асансьора. — На втория етаж.

Тръгнахме към асансьора и тримата. На втория етаж се огледахме и по табелите открихме реанимацията. Сестрата пред вратата ни спря. Показах й значката си и казах:

— Пикълс.

Сестрата посочи с пръст към една отделна стая със затворена врата на отсрещната страна на коридора.

— Пет минути — каза тя. — Човекът е много зле.

Като чу това, Трифонов се усмихна. Пресякохме коридора и отворихме вратата. Светлината беше намалена. На леглото лежеше някакъв мъж. Заспал. Трудно бе да се каже дали е едър или дребен. Не се виждаше много от него. Целият беше в гипс. Двата му крака бяха вдигнати на екстензия, а коленете му бяха омотани в бинт с дренажи. Срещу леглото, на нивото на очите ми, имаше светлинно табло, покрито с рентгенови снимки. Запалих лампата и го погледнах. Отстрани на всяка снимка с флумастер пишеше Пикълс. Имаше снимки на ръцете и краката му, на ребрата, ключиците и таза. Човешкото тяло има повече от двеста основни кости, а на нашия Пикълс май повечето му бяха строшени. Тази година той щеше да се окаже голямо перо в бюджета за рентген на болницата.

Загасих лампата и ритнах два пъти крака на леглото. Мъжът се размърда. Събуди се. Взря се в полумрака и като видя Трифонов, изражението на лицето му беше предостатъчно като алиби. Беше изражение на див, животински ужас.

— Вие двамата чакайте отвън.

Съмър изведе Трифонов, а аз се приближих до горната табла на леглото.

— Как си, тъпо копеле? — запитах го.

Мъжът на име Пикълс беше побелял като вар, изпотен и треперещ в гипсовите си отливки.

— Този е! — каза той. — Дето излезе. Той ми направи това.

— Какво ти направи?

— Простреля ме в краката.

Кимнах. Погледнах бинтовете на коленете му. Пикълс беше прострелян в капачките. Две капачки — два куршума. Два изстреляни патрона.

— Отпред или отстрани?

— Отстрани.

— Отпред е по-зле — казах аз. — Имал си късмет. Не че много го заслужаваш.

— Нищо не съм направил!

— Така ли? Току-що видях жена ти.

— Мръсна българска кучка.

— Не говори така.

— Тя си е виновна! Като не слуша какво й се говори… Мъжът трябва да се слуша. Тъй пише в Библията.

— Я млъквай — казах аз.

— Няма ли да направиш нещо?

— Ще направя — казах аз. — Ти само гледай.

После замахнах с ръка, сякаш гонех муха от чаршафа. Леко забърсах коляното му с кокалчетата си. Той изпищя от болка, а аз станах и тръгнах към вратата. Като излязох, сестрата ме гледаше въпросително.

— Много е зле — казах и си тръгнах.

Слязохме с асансьора и минахме през главния вход, за да избегнем дежурния диспечер. Стигнахме мълчаливо до хъмъра. Отворих задната врата, но преди Трифонов да се качи, го спрях. Протегнах ръка и се здрависахме.

— Извинявам се — казах аз.

— Ще си имам ли неприятности? — запита той.

— Не и с мен — отвърнах аз. — Ти си мой човек. Но си извадил голям късмет. Можел си да улучиш феморалната артерия. Щял си да го убиеш като нищо. И тогава щеше да загазиш здравата.

Трифонов се усмихна. Беше напълно спокоен.

— Тренирал съм пет години в ГРУ — каза той. — Знам как се убиват хора. Знам и как не се убиват.

16

Върнахме щаера на Трифонов и спряхме пред портала на „Делта“, за да слезе. Предположих, че още с влизането си ще го сдаде в оръжейната, после ще отиде в стаята си и ще продължи да чете книгата си оттам, където го бяхме прекъснали. Върнахме хъмъра в автопарка на военната полиция и отидохме в кабинета ми. Съмър веднага се залепи за фотокопието от книгата на портала, което все така си висеше, залепено с тиксо на стената до картата.

— Васел и Кумър — каза тя. — Това са единствените други лица, напускали базата тази вечер.

— Значи са отишли на север — казах аз. — Ако искаш да кажеш, че са изхвърлили куфарчето от колата, то трябва да се съгласиш, че са отишли на север. А не на юг, към Кълъмбия.

— Ясно — каза тя. — Значи Карбоун и Брубейкър не са убити от един и същ човек. Няма връзка помежду им. Само дето си загубихме времето.

— Добре дошла в реалността — отвърнах аз.

Реалността се усложни допълнително, когато след двайсетина минути телефонът иззвъня. Беше моята сержантка. Санчес ме търсел от Форт Джаксън, съобщи тя и ни свърза.

— Уилард дойде и си замина — започна той. — Невероятна, история.

— Нали ти казах!

— Скача и се трътка като полудял.

— Но ти беше бетон, нали?

— И слава богу!

Помислих малко.

— А спомена ли му за моя човек?

И той помисли няколко секунди, преди да отговори:

— Нали ти така ме посъветва. Не трябваше ли?

— Оказа се фалшива следа. Отначало изглеждаше обещаващо, но не стигнахме доникъде.

— Е, той точно затова идва при теб. Тръгна преди два часа. Много ще се разочарова, като научи.

— Страхотно — казах аз.

— И какво ще правиш сега? — попита Съмър.

— Какво представлява Уилард? По същество.

— Обикновен кариерист — каза тя.

— Правилно.

В армията има двайсет и шест отделни военни звания.

Един новобранец постъпва в казармата като редник; в края на първата година, освен ако не направи някоя голяма дивотия, автоматично го повишават в старши редник, а след още година, или дори по-рано, в редник първи клас. Оттам нагоре военната йерархия достига чак до армейски генерал с пет звезди, макар че аз лично съм чувал само за двама такива: Джордж Уошингтън и Дуайт Дейвид Айзенхауер. Ако се преброят всички подвидове на сержантския и подофицерския състав, които са общо седем на брой, от звание майор има седем стъпала нагоре и осемнайсет стъпала надолу. Което ще рече, че един майор като мен би трябвало да има доста сериозен опит с дисциплинарното неподчинение, при това и в двете посоки — като извършител и потърпевш. При наличието на двайсет и шест стъпала в йерархията и на милион военнослужещи, които ги заемат, неподчинението във войската е развито до истинско изкуство. И за всеки творчески акт на това изкуство винаги са нужни две страни.

Ето защо аз отпратих Съмър да си ходи и зачаках сам Уилард. Отначало тя се възпротиви. В края на краищата се разбрахме, че поне единият от двама ни трябва да се сниши, докато отмине бурята. Така че Съмър отиде да си изяде вечерята със закъснение, докато моята сержантка ми донесе сандвич. Филе и швейцарско сирене, бял хляб, майонеза, горчица. Филето — розово на цвят. Беше доста добър сандвич. После, разбира се, и кафе. Бях преполовил втората чаша, когато Уилард пристигна.

Влезе направо. Остави вратата отворена. Аз не станах. Не отдадох чест. Продължих да отпивам от чашата си. Той понесе това стоически, както и бях очаквал. Явно този път бе решил да се прави на тактичен. Защото си въобразяваше, че разполагам със заподозрян, който би бил в състояние да отнеме случая „Брубейкър“ от полицията на Кълъмбия и да прекъсне връзката между елитния полковник и наркопласьорите в онази мизерна уличка. Затова си бе наложил да се държи любезно. Дори, ако се наложи, едва ли не да се сприятели с един свой подчинен. Та сега кротко седна и започна да си подръпва крачолите. Физиономията му беше съзаклятнически предразполагаща, като за задушевен мъжки разговор.

— Много приятно се пътува от Джаксън — каза той. — Пътищата са екстра.

Не отговорих.

— Току-що си купих един класически „Понтиак ГТО“ — продължи той. — Страхотна кола. Сложих й хромови лайсни на калниците. С четири дебели ауспуха. Истинска фурия.

Не отговорих.

— Обичаш ли спортни возила? — запита той.

— Не — отвърнах аз. — Предпочитам автобусите.

— Не е особено забавно.

— Добре, нека се изразя другояче: доволен съм от размера на пениса си. Не търся компенсация.

Той пребледня. После почервеня. Стана направо като корвета на Трифонов. Изгледа ме с омраза, сякаш се готвеше да ме набие.

— Кажи ми докъде стигна с Брубейкър — каза той.

— Брубейкър не е мой случай.

— Санчес ми каза, че си открил извършителя.

— Фалшива тревога.

— Сигурен ли си?

— Абсолютно.

— В кого се съмняваше?

— В бившата ти съпруга.

— Какво?

— Някой ми беше разправял, че е спала с половината полковници в армията. Такава си била винаги, нещо като хоби. Та си рекох, че това може да включва и Брубейкър. Като са половината, шансът е петдесет на петдесет.

Той се облещи.

— Спокойно, шегувам се — казах аз. — Нищо нямаше. Заблудихме се.

Той извърна поглед, разтреперан от ярост. Станах и затворих вратата. Върнах се зад бюрото си. Седнах. Погледнах го.

— Нахалството ти е невероятно — каза той.

— Ами оплачи се тогава, Уилард. Иди при някой по-нагоре и му разправи как съм наранил чувствата ти. Виж дали ще ти повярват. Виж също и как ще приемат факта, че не можеш да се справиш сам с мен. Представи си какво ще ти се впише в досието. И какво впечатление ще направи това на комисията, като дойде времето да ти пришият едната звезда.

Той се гърчеше на стола. Тялото му се люлееше, изцъкленият му поглед блуждаеше из стаята. Спря се върху картата на Съмър.

— Какво е това?

— Карта — отвърнах аз.

— На какво?

— На източните щати.

— А какви са тия кабарчета?

Не отговорих. Уилард стана и пристъпи към стената. Докосна кабарчетата с пръст, едно по едно. Вашингтон, Сперивил, Грийн Вали. И по-нататък: Роли, Форт Бърд, Кейп Фиър, Кълъмбия.

— Какво значи всичко това? — запита той.

— Нищо. Просто кабарчета.

Той измъкна кабарчето от Грийн Вали.

— Мисис Креймър. Казах ти да не се занимаваш повече с нея.

Извади и останалите кабарчета. Хвърли ги на пода. После видя страницата от книгата на портала. Прегледа имената и се спря на реда с Васел и Кумър.

— Казах ти и с тях да не се занимаваш.

Хвана листа и го смъкна със замах от стената. С лепенките се отлющиха парченца мазилка. После смъкна и картата. Заедно с нея падна още мазилка, посипа се прах. От кабарчетата по стената бяха останали микроскопични дупчици. Самите те приличаха на карта. Или на съзвездие.

— Надупчил си стената — каза той. — Нямаш право да повреждаш армейското имущество. Това е безотговорно. Какво ще си помислят хората, които влизат тук?

— Ще си кажат, че е имало карта на стената. Ти си тоя, който я смъкна и направи хаоса.

Уилард хвърли смачканата хартия на пода.

— Искаш ли да отида в казармата на „Делта“? — запита той.

— А ти искаш ли да ти извия врата?

Той притихна. След малко каза:

— Би трябвало да мислиш и за своето повишение. Или смяташ, че ще станеш подполковник, докато съм още тук?

— Не — отвърнах аз. — Не смятам. Но пък и не очаквам да се задържиш тук за дълго.

— Не си познал. Това е чудесно местенце. В армията винаги ще има нужда от ченгета.

— Не и от тъпи копелета като теб.

— Разговаряш с висшестоящ офицер!

Огледах се.

— Какво съм казал? Не виждам свидетели.

Той мълчеше.

— Проблемът ти е, че нямаш авторитет пред мен — продължих аз. — Ще ми е интересно да видя как ще го разрешиш. Може да се опитаме да го разрешим заедно, като мъж с мъж. Навит ли си?

— Имаш ли обезопасен факс? — запита той.

— Разбира се — отвърнах аз. — Отпред, пред вратата е. Минал си покрай него на влизане. Ти какво, освен глупав, да не си и сляп?

— Бъди до факса точно в девет нула-нула утре сутринта. Ще ти изпратя няколко писмени заповеди.

Той ме изгледа с омраза за последно. После излезе и затръшна вратата с такава сила, че стената потрепери, а въздушното течение повдигна пръснатите хартии на два пръста от пода.

Останах на бюрото. Позвъних на брат ми във Вашингтон, но не отговаряше. Мина ми през ум да се обадя на майка ми, но реших, че нямам какво да й кажа. По-точно, каквото и да й кажех, за нея щеше да прозвучи като: Още ли си жива? Веднага щеше да си помисли, че само затова й се обаждам.

После станах от стола, вдигнах картата и я изгладих с ръце. Отново я залепих на стената. Също и списъка от портала, отстрани до нея, но веднага го свалих. Нямаше повече нужда от него. Смачках го на топка и го хвърлих в коша. Оставих картата сама на стената. Сержантката ми донесе още кафе. За момент си помислих за бащата на детето й. Къде ли беше той сега? Дали не я беше тормозил? Ако е било така, най-вероятно лежеше погребан в някое блато. Или в няколко блата — на парчета. Телефонът на бюрото ми иззвъня и тя вдигна слушалката вместо мен. После ми я подаде.

— Детектив Кларк — каза. — От Вирджиния.

Влачейки кабела на телефона около бюрото, отново седнах.

— Има напредък — каза той. — Лостът от Сперивил е оръжието на престъплението. Това поне е сигурно. Взехме идентична мостра от железарския магазин и съдебният лекар каза, че раната съвпада.

— Браво — казах аз.

— Така че продължавай да търсиш. Разкрихме нашия случай, но с твоя не можем да се занимаваме повече. Няма как да оправдая разходите.

— Разбирам — казах аз. — Очаквах го.

— Оттук нататък се оправяй сам, приятел. Съжалявам.

Не отговорих.

— Нещо ново при теб? Намери ли човека?

Усмихнах се на себе си. Да имаш да вземаш, приятел. Като нищо не дадеш, нищо не получаваш. Не че бях намерил човека де.

— Ще ти кажа, като открия нещо.

Съмър се върна след трийсетина минути и аз я пратих да се наспи. Казах й да ме чака за закуска в офицерския клуб. Точно в девет, когато трябваше да пристигнат заповедите на Уилард. Реших, че ще хапнем хубаво, без да бързаме — много яйца, много кафе, — и че около десет и петнайсет полека-лека ще се пренесем в кабинета ми.

— Преместил си картата — забеляза тя.

— Уилард я смъкна, та трябваше да я закача отново.

— Той е опасен човек.

— Може би — отвърнах. — А може и да не е. Времето ще покаже.

Тръгнахме си. Моята стая беше в общежитието за офицери и приличаше на обикновена стая в мотел. Самото общежитие наподобяваше мотел — редица къщички на улица, носеща името на отдавна загинал герой от войните. От пътя се отделяше алейка, която водеше до входната ми врата. На всеки двайсетина метра имаше улични лампи. Тази до вратата ми беше изгоряла. По-скоро счупена с камък. По тротоара се виждаха посипани стъкълца. А в сенките — три мъжки фигури. Подминах първата. Беше сержантът от „Делта“, оня с брадата и тена. Почука по циферблата на часовника си. Вторият направи същото. Третият само ми се усмихна. Влязох в стаята и затворих вратата. Не ги чух да си тръгват. Тази нощ не спах много добре.

На сутринта тримата ги нямаше. Добрах се жив до офицерския клуб. В девет трапезарията беше почти празна, което имаше своите предимства. Но също и някои недостатъци, например храната — каквото беше останало — се претопляше от доста време. Но като цяло ситуацията беше благоприятна. Ако можех да избирам, предпочитах спокойствието пред току-що приготвената храна. Със Съмър седнахме един срещу друг на мажа маса в средата на помещението. Ометохме почти всичко, останало по тавите. Съмър изяде около половин килограм мюсли и безброй бисквити. Беше дребна, но набиваше яко. Това трябваше да й се признае. Изпихме спокойно кафето и без да бързаме, към десет и двайсет се появихме в кабинета ми. Там беше лудница. Всички телефони звъняха. Ефрейторът от Луизиана изглеждаше силно притеснен.

— Не вдигайте — каза ми той. — Полковник Уилард е. Настоява за незабавно потвърждение, че сте получили заповедите му. Направо е бесен.

— А какви са заповедите му?

Ефрейторът се наведе над бюрото и ми подаде някакъв факс. Телефоните не млъкваха. Не поех листа, а минах зад него и надникнах през рамото му. Факсът се състоеше от два гъсто отпечатани абзаца. Уилард ми нареждаше да отида в интендантството и да прегледам инвентарните списъци и книгите за изписване на инструменти. Въз основа на тях да изготвя точна справка за наличностите в склада. После да сравня заключенията си с инвентаризация на място. След което да съставя списък на всички липси, както и да предложа начин, по който да бъде издирено къде се намират в настоящия момент. Факсът завършваше с инструкции да изпълня всичко стриктно и незабавно. И да му се обадя, за да потвърдя на мига получаването на заповедта.

Заповедта си беше класическо казармено извращение. Някога са карали новобранците да боядисват въглища с бяла боя, да ринат пясък с чаени лъжички или да мият пода с четка за зъби. А това сега беше модерният еквивалент. Абсолютно безсмислена задача, която щеше да ми отнеме две седмици.

Усмихнах се.

Телефоните не спираха да звънят.

— Тази заповед не е попадала в ръцете ми — казах му. — Изобщо не си ме виждал.

— А къде сте?

— Кажи му, че някой е хвърлил станиол от дъвка в лехата с цветя пред щаба на базата. Кажи му, че не мога да допусна армейски имоти да се замърсяват по този начин. И че от сутринта издирвам извършителя.

После изведох Съмър по-далеч от звънящите телефони.

— Ама че тъпо копеле!

— Трябва да се покриеш — каза тя. — Той ще те търси навсякъде.

Спрях и се огледах. Сиво небе. Сиви сгради. Студ.

— Да си вземем един ден почивка — предложих аз. — Да отидем някъде.

— Имаме задачи.

Кимнах. Карбоун. Креймър. Брубейкър.

— Не можем да останем тук — казах аз, — така че нищо не можем да направим за Карбоун.

— Не искаш ли да отидем до Кълъмбия?

— Случаят не е наш — отвърнах. — Каквото е имало да се прави, Санчес го е направил.

— Студено е за плаж — каза Съмър.

Кимнах отново. Изведнъж ми се прииска да не беше толкова студено за плаж. Прииска ми се да видя Съмър по бански. Колкото може по-оскъден.

— Трябва да се работи — каза тя.

Погледнах на юг и после на запад, отвъд сградите на базата. На хоризонта се виждаха дървета — черни, мокри, мъртви. Малко по-близо — висок, задрямал бор. Представих си, че не е далеч от мястото, където бяха открили Карбоун.

Карбоун.

— Да идем в Грийн Вали — казах аз. — Да посетим детектив Кларк. Той е подхванал нещо. Може да му помогнем да го довърши. Може точно в този момент една четиричасова разходка да си струва труда.

— Плюс четири часа на връщане.

— Ще обядваме по пътя. Може и да вечеряме някъде. Нещо като самоотлъчка.

— Ще ни намерят.

Поклатих глава.

— Мен никой не може да ме намери — казах. — Никога.

Изчаках Съмър на тротоара. Тя се върна след пет минути със зеления шевролет, който бяхме ползвали и преди. Още не бях успял да помръдна от мястото си, и тя спря плътно до бордюра и свали прозореца.

— Разумно ли е? — попита.

— Друго не ни остава — отвърнах аз.

— Искам да кажа, сега ще ни отметнат на портала. Време на излизане: десет и трийсет. Уилард ще провери.

Не отговорих. Съмър се усмихна.

— Можеш да се скриеш в багажника — предложи тя. — Като минем през портала, ще спра да излезеш.

Поклатих глава.

— Няма да се крия — казах аз. — Не и заради едно тъпо копеле като Уилард. Ако провери в книгата на портала, ще му кажем, че сме ходили в друг щат да търсим оня, дето е изхвърлил станиола от дъвка. Или дори в друга държава. Например в Таити.

Седнах до нея, преместих седалката докрай назад и отново се замислих за бански костюми. Тя вдигна крак от спирачката и подкара колата по главната алея. Намали и спря на портала. От будката излезе редник от военната полиция с бележник в ръка. Погледна номерата ни и ние му показахме личните си карти. Записа имената ни. Погледна в колата, провери на задната седалка. После кимна към будката и бариерата започна да се вдига много бавно. Беше дебела стоманена тръба с противотежести на червени и бели ивици. Съмър изчака, докато се вдигне вертикално, после настъпи газта и потеглихме сред облак син дим.

Докато пътувахме на юг, времето постепенно се оправи. Измъкнахме се изпод дебелата пелена от ниски сиви облаци и над нас засия ярко зимно слънце. Понеже колата беше военна, нямаше радио. На мястото на радиокасетофона, какъвто имат всички цивилни модели, беше поставено пластмасово капаче. За да не ни е скучно, разменяхме по някоя дума, но повечето време пътувахме в мълчание.

Усещането за свобода беше особено. Бях прекарал почти целия си живот в изпълнение на заповеди; армията ми казваше къде да отида и какво да правя през всяка минута от живота си. Сега се чувствах като ученик, избягал от училище. Оказа се, че извън казармата има свят. Един свят, който съществуваше, гонеше задачи, хаотичен и безразборен, и аз бях част от него, макар и за малко. Облегнах се и се загледах в света, нижещ се край прозорците като накъсана лента от ярки мигновени образи, подобни на слънчеви отблясъци по повърхността на река.

— Имаш ли бански, цял или от две части? — обадих се аз.

— Защо?

— Просто питам. Мислех си за плажа.

— Много е студено.

— През август няма да бъде.

— Мислиш ли, че още ще си тук през август?

— Не.

— Жалко — отвърна тя. — Няма да разбереш какъв е банският ми.

— Може да ми пратиш снимка.

— Докъде?

— Най-вероятно до Форт Левънуърт — казах аз. — До строго охраняваното крило.

— Сериозно те питам. Къде очакваш, че ще си?

— Нямам представа. До август има още осем месеца.

— Кое е най-хубавото място, където си служил?

Усмихнах се. Отговорих същото, както всеки път, когато ми задават този въпрос:

— Тук. Където съм в момента.

— Нищо, че Уилард ти духа във врата?

— Уилард не ме засяга. Той ще си иде много преди мен.

— А защо изобщо е тук?

Размърдах се на седалката.

— Брат ми смята, че подражават на корпорациите. Некадърници като Уилард не са обременени със статуквото.

— Значи пращат тук някакъв тип, обучен да съставя алгоритми за потребление на гориво, и за една седмица на главата му се стоварват двама убити военнослужещи. А той не иска да разследва нито единия, нито другия случай.

— Човекът не е с остаряло мислене — отвърнах. — Трябва да се върви напред. Да се гледа голямото.

Съмър се усмихна. Свърна в отклонението за Грийн Вали с голяма скорост, без да отделя крак от педала.

Полицейското управление на Грийн Вали се намираше на север, малко извън градчето. Сградата се оказа по-голяма, отколкото бях очаквал, но същото можеше да се каже и за самото градче. След красивия център, който вече бяхме виждали, на север се простираше зона от търговски и промишлени обекти, стигаща почти до Сперивил. Участъкът изглеждаше достатъчно голям за двайсет-трийсет полицаи. Самата сграда беше проектирана както повечето сгради върху евтина земя — ниска и разлята, с едноетажен централен корпус и две крила под прав ъгъл. Фасадите бяха от бетон, но оформени като каменна зидария. Отпред имаше ливада с кафеникава трева; от двете страни — паркинги. Знамето на пилона висеше безжизнено в неподвижния въздух. Целият комплекс изглеждаше някак излишно помпозен и същевременно поизбелял от силното слънце.

На десния паркинг намерихме празно място между две бели патрулни коли. Слязохме от шевролета и под ярките лъчи се запътихме към входа, влязохме и попитахме дежурния за детектив Кларк. Човекът се обади по вътрешния телефон и посочи към лявото крило на сградата. Минахме по един неугледен коридор и се озовахме в помещение с размери на баскетболно игрище. Това беше отделението на детективите. В преграденото с шперплатова стена преддверие бяха наредени четири стола за посетители, а до стъклената портална врата имаше секретарско бюро. Встрани зад вратата беше кабинетът на началника, а останалото помещение беше заето от три двойки черни бюра, долепени едно до друго, покрити с разхвърляни папки и телефони. Покрай стените бяха наредени метални шкафове. Прозорците бяха немити от години; щорите на повечето бяха увиснали и изпочупени.

Секретарското бюро беше празно. В помещението се виждаха само двама детективи, и двамата със спортни сака от туид, и двамата седнали с гръб към нас. Единият беше Кларк. Говореше по телефона. Издрънчах с резето на вратата. И двамата се обърнаха едновременно. Кларк ни погледна изненадано, после ни махна да влезем. Придърпахме по един стол и седнахме от двете страни на бюрото. Той продължаваше да говори по телефона. Седяхме и чакахме. За да убия времето, се поогледах. Кабинетът на началника беше със стъклени стени от кръста нагоре. Вътре имаше огромно бюро. Зад бюрото нямаше никого. Но върху плота ясно се виждаха две гипсови отливки, много прилични на онези, които бе направил нашият патоанатом. Не станах да ги разгледам отблизо. Стори ми се неучтиво.

Кларк приключи разговора. Затвори телефона и си отбеляза нещо върху голям жълт бележник. После изпусна шумно въздух и избута стола си назад, за да е с лице и към двама ни. Не каза нищо. Явно разбираше, че не сме дошли просто на гости. Но не се решаваше да ни запита направо дали имаме нещо за него. Не искаше да изглежда глупаво, ако отречем.

— Минавахме оттук и решихме да се отбием — казах.

— Хубаво — отвърна той.

— Трябва ни малко помощ — продължих аз.

— Каква по-точно?

— Чудим се дали не би могъл да ни дадеш бележките си за лоста. Вече не ти трябват. След като си разкрил твоя случай.

— Бележки ли?

— От проверката на железарските магазини. Рекохме си, че ще спестим време, ако продължим оттам, докъдето си стигнал.

— Можех да ви ги пратя по факса.

— Сигурно са много. Не искахме да те затрудняваме.

— Можеше да ме няма.

— Ние, така или иначе, минавахме оттук.

— Хубаво — повтори той. — Бележките за лоста значи. — Завъртя се на стола си, стана и пристъпи към един от шкафовете. Върна се със зелена папка, дебела колкото показалец. Пусна я на бюрото. Тя тупна с глух звук върху плота. — Успех — рече той и седна.

Кимнах на Съмър и тя вдигна папката. Отвори я. Беше пълна с хартии. Тя ги запрелиства и направи гримаса. Подаде ми папката. Вътре имаше безкраен списък от магазини, разпръснати по цялата територия между Ню Джързи и Северна Каролина. С имена, адреси и телефонни номера. Срещу стотина от тях имаше отметки. Срещу останалите около четиристотин нямаше такъв знак.

— Трябва да внимавате — каза Кларк. — На някои места му викат лост, на други щанга. Постарайте се да им обясните за какво точно става дума.

— Различни размери ли имат?

— Най-различни. Нашият е от големите.

— Може ли да го видя? Или е в склада за веществените доказателства?

— Не става дума за доказателство — отвърна Кларк. — Това не е истинското оръжие. Просто идентична мостра, която сме взели назаем от магазина в Сперивил. Не може да послужи пред съда.

— Отговаря ли на гипсовите отливки?

— Абсолютно — отвърна той. После отново стана, отиде в кабинета на началника и взе отливките от бюрото. Държеше по една във всяка ръка и ги постави на своето бюро. Много приличаха на нашите. Позитив и негатив, също като при нас. Главата на мисис Креймър беше много по-малка от тази на Карбоун, затова лостът бе засегнал по-малка част от обиколката й. Така че отпечатъкът от смъртоносната рана беше по-къс, но не по-малко дълбок и зловещ.

Кларк вдигна отливката и прокара пръст по вдлъбнатината.

— Страхотен удар — каза той. — Търсим висок мъж, много силен, десняк. Да си виждал някого, който отговаря на описанието?

— Виждам един всеки път, като погледна в огледалото.

Отливката от смъртоносното оръжие също беше по-къса от нашата. Извън това беше почти същата. С малки грапавини и мехурчета в гипса, но иначе инструментът беше прав, гладък и изглеждаше брутално ефикасен.

— Може ли да видя самия лост? — запитах аз.

— Разбира се. Кларк се наведе и отвори едно чекмедже на бюрото си. Отдръпна се, за да не ми пречи. Надникнах напред и видях същия железен лост, както предишната сутрин. Със същата форма, същите очертания, същия цвят, същия размер, същите завити краища, същото осмоъгълно сечение. Същата лъскава черна боя, същата прецизност на изработката. Беше абсолютно идентичен във всяко отношение с лоста, който бяхме оставили в моргата на Форт Бърд.

Качихме се на колата и изминахме петнайсетте километра до Сперивил. От списъка на Кларк намерихме адреса на железарския магазин. Беше едва на петия ред, понеже се намираше много близо до Грийн Вали. Срещу неговия телефонен номер нямаше отметка. Но с молив беше написано: Не отговаря. Предположих, че през последните дни собственикът се е занимавал със стъклари и застраховки и хората на Кларк може би са щели да му се обадят повторно, ако междувременно не бяха излезли резултатите от криминалния полицейски архив.

Сперивил не беше голям град, затова решихме да го обиколим с колата, за да открием адреса. Трябваше да минем три пъти по главната улица, докато забележим табелката с името на пряката, където беше железарският магазин. Табелката сочеше към сляпа тясна уличка. Провряхме се между два реда дървени къщи и стигнахме до вътрешно дворче, в дъното на което беше магазинът. Приличаше на едноетажна плевня, боядисана така, че да наподобява градска къща. На фасадата имаше стара метална табела, върху която беше изписано фамилно име. По нищо не личеше да е част от верига. Най-обикновено американско семейно магазинче, оцеляло през превратностите на икономически спадове и възходи.

Мястото беше идеално за среднощен обир. Тихо, усамотено, невидимо за минувачите по главната улица, без втори етаж, на който да живее някой. Вляво имаше витрина, а вдясно от нея — остъклена входна врата, като продължение на витрината. Разделяше ги само рамката. В стъклото на витрината зееше дупка с формата на полумесец, временно запушена с шперплат, старателно изрязан до нужния размер. Предположих, че дупката е пробита с ритник. Беше близо до вратата. Представих си, че достатъчно висок мъж е можел да бръкне през отвора и да свали резето. Трябвало е просто да се протегне и да извие силно ръка, за да не закачи дрехата си на стъклото. Представих си го долепил лява буза до студеното стъкло, задъхан, опипваш в тъмното вратата, за да намери резето.

Паркирахме точно пред магазина. Слязохме от колата и цяла минута разглеждахме витрината. Беше пълна със стока. Но от този, който я беше подредил, нямаше да излезе аранжор на Пето Авеню. Витрината беше наредена без въображение. Без замисъл. Всичко беше просто наслагано едно до друго върху ръчно сковани лавици. На всеки артикул имаше етикет с цената. Витрината сякаш казваше: Това имаме. Ако ви трябва, влезте и си го купете. Иначе стоката изглеждаше качествена. Между артикулите имаше някои доста странни предмети. Нямах представа за какво служат. Не разбирах много от сечива и инструменти. Самият аз бях използвал само ножове, и то рядко. Но си дадох сметка, че собственикът подбира старателно нещата, които продава.

Влязохме. На вратата имаше обикновено звънче, което дрънна при отварянето. Простата логика и редът, които бяхме забелязали на витрината, се възпроизвеждаха и вътре. Навсякъде изрядно подредени стелажи, лавици и кошове. Подът беше от широки чамови дъски. Зад тезгяха стоеше възрастен мъж, някъде между шейсет и седемдесетгодишен. Бе чул звънеца и гледаше към нас. Среден на ръст, слабичък, леко прегърбен. С кръгли очила и сива плетена жилетка. Очилата му придаваха вид на интелектуалец, който не е докосвал по-голям инструмент от миниатюрна отвертка. На човек, който вместо да продава сечива и железария, би бил далеч по на място в някой университет, за да преподава историята на техния дизайн, производство и усъвършенстване.

— Какво обичате? — запита той.

— Дошли сме във връзка с откраднатия железен лост — казах аз. — Или щанга, както може би се нарича по тия места.

Той кимна.

— Лост е добре. Щанга ми звучи неточно.

— Е, добре, дошли сме във връзка с откраднатия лост.

Той се усмихна.

— Вие сте от войската. Да не е обявено военно положение?

— Водим паралелно разследване — каза Съмър.

— От военната полиция ли сте?

— Да — отвърна Съмър и ни представи с имената и чиновете ни. В отговор той ни каза своето име, което съответстваше на табелата над вратата.

— Нужна ни е малко обща информация — казах аз. — За пазара на железни лостове.

Изражението му показваше, че темата го интересува, без да го вълнува особено. Все едно да разпитваш някой съдебен лекар за пръстови отпечатъци, вместо за ДНК. Лично аз имах впечатлението, че железните лостове са спрели да се развиват преди доста време.

— Откъде да започна? — запита той.

— Например колко различни вида има?

— Десетки — отвърна той. — В страната има поне шест фирми, с които бих търгувал. И много други, с които не бих.

Огледах се.

— Понеже винаги продавате само най-доброто?

— Именно — каза той. — Не мога да се състезавам с големите вериги само по цената. Затова предлагам най-качественото.

— Заели сте добра пазарна ниша.

Той отново кимна.

— Най-евтините железни лостове се внасят от Китай — каза той. — Там ги произвеждат в големи серии от чугун, ковано желязо, нискокачествена стомана. Те изобщо не ме интересуват.

— Какво ви интересува тогава?

— Внасям известен брой титанови лостове от Европа — каза той. — Много скъпи, но и много здрави. И най-важното, изключително леки. Специално разработени за полицаи и пожарникари. Или за подводна работа, където има опасност от корозия. Или за други цели, където е необходимо нещо малко, леснопреносимо и изключително издръжливо.

— Само че откраднатият лост не е от тях.

Старецът поклати глава.

— Не, титановите лостове са за специалисти. Другите видове, които предлагам, са за по-широка публика.

— И какви са те?

— Магазинът ми е малък — каза той. — Затова подбирам много внимателно стоката, която предлагам. Което, от една страна, може да е бреме, но, от друга, е много приятно, понеже изборът разкрепостява. Това са решения, които вземам съвсем сам. Така че като става дума за лостове, моят избор на материал е високовъглеродна хромова стомана. После възниква въпросът: дали да бъде еднократно или двойно темперирана? Личното ми предпочитание е за двойно темперираната заради по-високата якост. А накрайниците трябва да са тънки, за удобство, следователно трябва да са отделно закалени, за безопасност. Това при определени ситуации би могло да спаси човешки живот. Представете си, че работите на висока подпокривна греда и внезапно ви се строши накрайникът. Като нищо ще паднете.

— Вероятно — казах аз. — Значи лостовете трябва да са от подходяща стомана, двойно темперирани, с отделно закалени накрайници?

— Всъщност един-единствен път направих компромис с такъв артикул. Предпочитаният от мен производител не изработваше лостове с дължина под четирийсет и пет сантиметра. Докато на мен ми трябваше трийсетсантиметров лост.

Сигурно сме го изгледали неразбиращо, защото той поясни:

— За разковаване на подпокривни напречници. Ако работите в пространство с размери четирийсет на четирийсет сантиметра, не можете да използвате четирийсет и пет сантиметров лост, нали?

— Сигурно — съгласих се аз.

— Така че аз поръчвах трийсетсантиметрови лостове с половин цол дебелина, макар че бяха само еднократно темперирани. Мисля, че вършеха работа. Имам предвид по отношение на здравината. При трийсетсантиметрово рамо силата на човешката ръка не е достатъчна, за да го пречупи.

— Ясно — казах аз.

— Извън този конкретен артикул и специализираните титанови лостове всичко останало поръчвам само от една много стара фирма в Питсбърг на име „Фортис“. Те произвеждат два модела по мои спецификации. Единият е дълъг четирийсет и пет сантиметра, другият деветдесет. И двата са с напречно сечение три четвърти цол. От високовъглеродна двойно темперирана хромова стомана, с отделно закалени накрайници, с покритие от висококачествена боя.

— И са ви откраднали точно един деветдесетсантиметров?

Той ме изгледа, сякаш бях ясновидец.

— Детектив Кларк ни показа мострата, която сте му заели.

— Сега разбирам — каза той.

— Искате да кажете, че деветдесетсантиметровият стоманен лост на „Фортис“ със сечение три четвърти цол е рядък артикул?

Старецът направи гримаса, сякаш беше леко разочарован от моята несхватливост.

— Продавам по един годишно — каза той. — Максимум два, ако имам късмет. Това е скъп инструмент. А и хората все по-малко ценят истинското качество. Като пословичната свиня и кладенчовата вода, бих казал.

— Навсякъде ли е така? — запитах.

— Навсякъде?

— Имам предвид и в останалите магазини в областта. По отношение на инструментите на фирмата „Фортис“.

— Съжалявам — каза той. — Може би не се изразих достатъчно ясно. Тези лостове се произвеждат специално за мен. По мой проект и спецификации. Те са уникати.

Изгледах го невярващо.

— Произвеждат ги специално за вашия магазин?

Старецът кимна.

— Една от привилегиите на независимостта.

— Уникати в буквалния смисъл?

Той отново кимна.

— Единствени в целия свят.

— Кога продадохте за последен път такъв лост?

— Преди около девет месеца.

— Боята изтрива ли се с времето?

— Разбирам какво ме питате — каза старецът. — И отговорът е: да. Ако сте открили лост, който изглежда съвсем нов, той положително е откраднатият навръх Нова година.

Взехме назаем образец за сравнение — същия, какъвто имаше и детектив Кларк. По матовата черна повърхност на метала блестяха микроскопични капчици машинно масло; в средата беше увит с мека хартиена кърпа за хващане. Положихме го внимателно като трофей върху задната седалка на шевролета. След това обядвахме в колата. Хамбургери, взети от едно крайпътно заведение на стотина метра от железарския магазин.

— Какви три нови факта установихме? — запитах Съмър.

— Първо, че мисис Креймър и Карбоун са убити с едно и също оръжие. Второ, че ще се побъркаме окончателно, докато установим връзката между двете убийства.

— И трето?

— Не се сещам.

— Третото е, че нашият човек е познавал доста добре Сперивил. Ти можеш ли да откриеш това магазинче в тъмна нощ, и то когато бързаш, освен ако не познаваш града?

Тя погледна през предното стъкло. Входът на тясната уличка едва се различаваше между сградите. Но пък ние вече знаехме, че е там. Освен това беше посред бял ден.

Съмър затвори очи.

— Да се съсредоточим върху оръжието — каза тя. — Да забравим всичко друго. Представи си го. Специално изработен лост. Уникален в света. Задигнат от онази уличка. Озовава се в Грийн Вали в два след полунощ на първи януари. Оттам във Форт Бърд, в девет вечерта на четвърти. Пропътувал е известно разстояние. Знаем точно къде е започнало пътуването, знаем и къде е завършило. Не знаем къде е бил междувременно, но сме сигурни, че е минал през една определена точка. През главния портал на Форт Бърд. Не знаем точно кога, но че е минал, в това няма съмнение.

Съмър отвори очи.

— Трябва да се върнем в базата — каза тя. — Да прегледаме отново порталната книга. Лостът е преминал през портала най-рано в шест сутринта на първи януари, защото Форт Бърд е на четири часа път от Грийн Вали. А на излизане най-късно в осем вечерта на четвърти януари. Това е един промеждутък от осемдесет и шест часа. Трябва да проверим в порталната книга кой е влизал и излизал от базата тогава. Защото се знае със сигурност, че лостът е минал през портала, както и че е бил пренесен от някого.

Не казах нищо.

— Съжалявам — добави Съмър. — Ще са доста имена.

Чувството, че сме като ученици, избягали от клас, отдавна ни беше напуснало. Излязохме отново на шосето и потеглих на изток, като търсехме магистрала 95. На кръстовището поехме на юг към Форт Бърд. Към Уилард, който звънеше по телефона. Към разярения отряд „Делта“. Малко преди щатската граница пак се мушнахме под пелената от плътни сиви облаци. Небето притъмня. Съмър включи фаровете. Минахме покрай полицейския участък, който този път се падаше от другата страна на шосето. Покрай мястото, където бяха открили куфарчето на Креймър. Покрай паркинга на километър и половина по-нататък. Магистралата направи широк завой и се опъна в посока изток-запад. Отклонихме се от нея на детелината при хотела на Креймър. Мотелът остана назад, а ние бързо изминахме останалите петдесет километра до портала на Форт Бърд. Дежурният полицай ни отметна точно в 19:30. Аз му поисках вписванията за периода от 06:00 часа на първи януари до 20:00 на четвърти януари. Казах му, че очаквам да получа незабавно в кабинета си копия за тези осемдесет и шест часа.

В кабинета ми беше тихо. Нямаше я сутрешната телефонна атака. Сержантката с детето отново беше дежурна.

Изглеждаше уморена. Помислих си, че едва ли успява да се наспи. Работеше по цели нощи, а през деня сигурно се занимаваше с малкия. Тежък живот. На машината се правеше кафе. Казах си, че и двамата се нуждаем от ободряване. Може би тя повече от мен.

— В „Делта“ са станали неспокойни — каза ми, като влязох. — Знаят, че сте арестували българина.

— Не съм го арестувал. Само му зададох няколко въпроса.

— Те не изглеждат особено склонни да видят разликата. Идваха да ви търсят разни хора.

— Въоръжени ли бяха?

— Не е нужно да са въоръжени. Трябва да им наложите забрана да напускат помещенията. Имате право. Вие сте изпълняващият длъжността командир на военната полиция в базата.

Поклатих глава.

— Нещо друго?

— Полковник Уилард каза да му се обадите до полунощ, иначе щял да ви пише самоотлъчка. Каза да ви предам, че не се шегува.

Кимнах. Не беше зле като следващ ход. Едно обвинение в самоотлъчка срещу подчинен щеше да се отрази добре на командира. Нямаше да го накара да изглежда смешен, като човек без авторитет. Едно обвинение в самоотлъчка си оставаше винаги за сметка на подчинения.

— Друго? — запитах отново аз.

— Санчес поиска десет-шестнайсет — каза сержантката. — До Форт Джаксън. А брат ви се обади отново.

— Остави ли съобщение?

— Не.

— Добре — казах аз.

Влязох и седнах зад бюрото. Вдигнах телефона. Съмър застана до картата. Прокара пръсти по кабарчетата: от Вашингтон до Сперивил, от Сперивил до Грийн Вали, накрая от Грийн Вали до Форт Бърд. В същото време аз набрах номера на Джо. Той вдигна на второто позвъняване.

— Говорих с мама — каза той. — Още се държи.

— Тя каза скоро, Джо. Това не значи, че се нуждае от денонощно бдение.

— Ще стане по-скоро, отколкото мислим. Или отколкото ни се иска.

— Как ти се стори?

— Гласът й трепереше.

— А ти как си?

— Горе-долу — отвърна той. — Ти?

— Годината ми започна доста кофти.

— Твой ред е да й се обадиш.

— Ще й се обадя — обещах. — До няколко дни.

— Още утре — настоя Джо и затвори.

Седях неподвижно една минута. После почуках по вилката, за да освободя линията, и помолих сержантката да ме свърже със Санчес. В Джаксън. Зачаках с допряна до ухото слушалка. Съмър стоеше права и ме гледаше.

— Денонощно бдение ли?

— Всеки момент трябва да й свалят гипса — казах аз. — Тя няма търпение.

Съмър ме изгледа още веднъж, после се обърна към картата. Аз поставих телефона на високоговорител и положих слушалката на бюрото. По линията се чу припукване и след миг гласът на Санчес:

— Досега се разправях с полицията в Кълъмбия за колата на Брубейкър.

— Още ли не са я открили? — запитах.

— Не — отвърна той. — Нито пък се опитват да я открият. Което ми се струва малко странно. Затова ги тормозя.

— Е, и?

— Току-що изплюха камъчето.

— Тоест?

— Брубейкър не е убит в Кълъмбия — каза Санчес. — Трупът му просто е бил захвърлен там. Това е.

17

Санчес ни каза, че съдебните лекари от град Кълъмбия открили нееднозначни ливидни петна по тялото на Брубейкър, което според тях означавало, че е бил мъртъв от три часа, когато трупът му е бил захвърлен в онази сляпа уличка. Ливидността показва какво се случва с кръвта на човека, след като умре. Сърцето спира, кръвното налягане спада до нула, кръвта се оттича до най-ниските части на тялото единствено по силата на земното притегляне. След известно време кожата започва да се оцветява в лилаво. Между три и шест часа по-късно цветът се фиксира трайно, подобно на проявена снимка. Така на човек, умрял по гръб, гръдният кош ще бъде блед, а гърбът — лилав. И обратното при човек, умрял по корем. Докато при Брубейкър ливидните петна били навсякъде. Ето защо съдебните медици от Колумбия предположили, че е бил убит, след което е прекарал по гръб около три часа, докато е бил пренесен и захвърлен по корем в уличката. Били доста сигурни в оценката си за трите часа, тъй като петната започват да се фиксират тогава. Докторите казали, че имало следи от ранно фиксирана ливидност по гърба, но основните ливидни петна били по корема. Казали още, че Брубейкър имал широка ивица от обгоряла кожа по гърба си. Направо бил опечен.

— Бил е в багажник на кола — казах аз.

— Точно над ауспуха — допълни Санчес. — Пътувал е три часа, а отдолу му е парело.

— Това променя много неща.

— Най-вече обяснява защо шевролетът не е открит в Кълъмбия.

— Нито пък гилзите от куршумите. И защо няма свидетели.

— Е, какво знаем сега?

— Три часа с кола? — казах аз. — И то нощем по празни пътища? Това може да означава район с радиус триста километра.

— Доста обширен кръг — каза Санчес.

— Над двеста и осемдесет хиляди квадратни километра. Пи по радиуса на квадрат. Какво прави полицията в Кълъмбия по въпроса?

— Вече си измиха ръцете. Случаят е прехвърлен на ФБР.

— А какво смята Бюрото за историята с дрогата?

— Отнасят се скептично. Знаят, че хероинът не е по нашата част. Във войската си падаме по марихуана и амфетамини.

— Де да беше така — подхвърлих аз. — В момента и едното, и другото ще ми дойдат много добре.

— Но те знаят, че момчетата от „Делта“ ходят къде ли не. В Пакистан, в Южна Америка. Хероинът идва оттам. Затова и от ФБР, и от градската полиция ще си имат едно наум.

— Само си губят времето. Хероин значи? Брубейкър по-скоро би умрял.

— Като се замислиш, той точно това е и направил.

По линията отново се чу щракване. Изключих говорителя и затворих телефона.

— Вероятно е станало на север — каза Съмър. — Брубейкър е тръгнал от Роли. Трябва да търсим колата му някъде там.

— Случаят не е наш — казах аз.

— Добре де, ФБР да я търси там.

— Сигурен съм, че това и правят.

На вратата се почука. Влезе един ефрейтор от военната полиция със снопче листове в ръка. Отдаде уставно чест, пристъпи крачка напред и положи листовете на бюрото ми. Отстъпи крачка назад, отново отдаде чест и каза:

— Копията от книгата на портала, сър. От първи до четвърти този месец между часовете, указани от вас.

После се обърна и излезе. Погледнах хартиите на бюрото си. Общо седем-осем листа. Не беше чак толкова страшно.

— Е, на работа — казах аз.

Операция „Справедлива кауза“ ни помогна и този път. Повишената степен на бойна готовност в базите означаваше, че голяма част от домашните отпуски около Нова година са били отменени. Не че имаше съществена причина, понеже ставащото в Панама не ни заплашваше с нищо, но при военните всичко се вършеше така. Какъв е смисълът да има различни степени на бойна готовност, ако не да бъдат променяни? А какъв е смисълът да бъдат променяни, ако няма последици за личния състав? Защо да се правят драми в чужбина, ако те не се усещат в родината?

Същевременно какъв беше смисълът от отмяна на отпуските, ако на хората не се предложеше някакво друго занимание? Затова в такива периоди се планираха допълнителни занятия и ежедневни бойни тревоги. Повечето изнурителни и започващи рано сутрин. От което основната полза бяхме извлекли ние: почти всички, излизали в отпуск за Нова година, се бяха върнали в базата сравнително рано. Някъде докъм четири-пет сутринта, понеже след шест движението през портала беше намаляло рязко.

Броят на влезлите през осемнайсетте часа на първи януари, които ни интересуваха, възлизаше на деветнайсет. Аз и Съмър бяхме сред тях. Бяхме се прибрали от посещението при вдовицата, като пътем се бяхме отбили в „Уолтър Рийд“. Задраскахме имената си от списъка.

На следващия ден, втори януари, броят на влезлите в базата, ако не се смятахме ние двамата, беше шестнайсет души. На трети януари — дванайсет. До 20:00 часа на четвърти — седемнайсет. Общо шейсет и две имена през интересуващия ни период от осемдесет и шест часа. От тях девет бяха цивилни доставчици. Задраскахме ги. Единайсет се повтаряха. Бяха влизали и излизали по няколко пъти. Работеха в базата, но живееха извън нея. Сред тях беше и моята сержантка. Аз лично я задрасках, понеже беше жена. И то нисичка. При всички останали случаи на повтарящи се имена задраскахме второто и следващите влизания.

Накрая се получи списък на четирийсет и едно лица, всеки записан с фамилия, чин и начална буква на собственото име. Нямаше начин да се разбере кои от тях бяха мъже и кои жени. Още по-малко кои от мъжете бяха едри, силни и десняци.

— Ще им определя пола — каза Съмър. — Още пазим списъците от изпита за физическа издръжливост. Там са записани с трите си имена.

Кимнах. Оставих я да се занимава с това. Позвъних на патоанатома и му наредих да ме чака в моргата. Незабавно.

Отидох с колата до моргата, за да не ме видят, че се разхождам из базата с железен лост. Паркирах пред входа и зачаках. Докторът пристигна след пет минути, пеша, откъм офицерския клуб. Сигурно десертът му беше останал недояден. Или дори основното ястие. Слязох да го посрещна, наведох се и измъкнах лоста от задната седалка. Той му хвърли бърз поглед и тръгна към входа. Явно се досещаше какво се иска от него. Отключи вратата на кабинета, запали осветлението и се наведе над бюрото. Отключи чекмеджето. Извади лоста, с който беше убит Карбоун. Постави го върху бюрото. Аз поставих до него взетия назаем образец. Развих хартиената кърпа. Изравних двата лоста. Бяха идентични.

— Има ли големи различия? — запита патоанатомът. — Между отделните видове лостове, искам да кажа.

— Повече, отколкото очаквате — отвърнах аз. — Току-що ми беше изнесен подробен урок по тази материя.

— На мен тия двата ми изглеждат еднакви.

— Те са еднакви. Като две капки вода. Можете да ми вярвате. Правени са по поръчка. И са уникални.

— Вие познавахте ли лично Карбоун? — запита той.

— Много бегло.

— Каква беше стойката на тялото му?

— В какъв смисъл?

— Ходеше ли прегърбен?

Спомних си сумрака в стриптийз бара. И мъждивата светлина от лампите на паркинга. Поклатих глава.

— Не беше достатъчно висок, за да се прегърби — казах аз. — Беше жилав, як, с изправена стойка. Сякаш ходеше на пръсти. Изглеждаше доста атлетичен.

— Е, добре.

— Защо добре?

— Защото ударът е бил насочен леко надолу. Не право надолу, като със секира, а в хоризонтален замах с леко понижение. Може да се каже, почти хоризонтален. Карбоун е висок един и седемдесет и осем. Ударът е попаднал на около метър и шейсет и пет над земята, при положение, че в момента на нанасянето му той не е бил леко наведен. Което означава, че нападателят е бил висок мъж.

— Това вече ни го казахте — отбелязах аз.

— Наблягам, че е много висок. Направих някои изчисления. Начертах схема. Убиецът е бил най-малко метър и деветдесет, метър и деветдесет и три.

— Като мен — казах аз.

— И с вашата сила — допълни той. — Никак не е лесно да се разбие череп.

Припомних си мястото на престъплението. Беше осеяно с малки туфи изсъхнала трева, тук-там с нападали клони, някои дебели като човешка китка, но извън това теренът беше практически равен. Убиецът и жертвата бяха стояли на една и съща височина.

— Метър и деветдесет до метър и деветдесет и три — повторих. — Готов ли сте да го потвърдите?

— За пред съда ли?

— Случаят се води злополука — казах аз. — Няма да има съд. Всичко си остава между нас. Просто искам да знам дали си губя времето, като проверявам хора под метър и деветдесет.

Докторът си пое дълбоко въздух и издиша.

— Да кажем, метър и осемдесет и седем — рече той. — Като долна граница. За по-сигурно. Един вид коефициент на грешка. Готов съм да потвърдя за метър и осемдесет и седем. Можете да разчитате на мен.

— Добре — казах аз.

Той почти ме избута навън, загаси лампите и заключи вратата.

Когато се върнах, заварих Съмър да ме чака седнала зад бюрото. Беше приключила с определянето на половете. Не й бе отнело много време. Списъците от изпита за издръжливост бяха доста подробни, точни и подредени по азбучен ред, като цялата документация в армията.

— Трийсет и трима мъже — каза тя. — Двайсет и трима сержанти, десет офицери.

— Какви са?

— Всякакви. Домашните отпуски на „Делта“ и на рейнджърите са били напълно отменени, но са имали пропуски за градски отпуск. Разбира се, Карбоун също е след излизалите.

— Него можем да задраскаме.

— Е, добре, трийсет и двама мъже — каза тя. — Между които и патоанатомът.

— Него също можем да не го броим.

— Значи трийсет и един. И сред тях все още фигурират Васел и Кумър. Влезли и излезли на първи, влезли повторно на четвърти в седем вечерта.

— И тях ги махни — казах аз. — В това време са вечеряли. Риба и пържоли.

— Двайсет и девет — каза тя. — Двайсет и двама сержанти и седем офицери.

— Добре — казах аз. — Сега иди в щаба и вземи здравните им картони.

— Защо?

— За да видим колко са високи.

— Не можем да проверим за шофьора на Васел и Кумър — майор Маршъл, който ги возеше на Нова година. Той се води посетител. Няма здравен картон при нас.

— И без това не е бил тук в нощта, когато е убит Карбоун. Можеш да задраскаш и него.

— Остават двайсет и осем — каза тя.

— Значи ни трябват двайсет и осем здравни картона.

Съмър плъзна по бюрото ми листче хартия. Беше същото, на което бях написал 973. Първоначалната бройка на заподозрените.

— Напредваме — каза тя.

Кимнах. Тя се усмихна и стана. Излезе от стаята и аз седнах на мястото си. Столът беше топъл от допира на тялото й. Беше приятно усещане. Вдигнах телефона и казах на моята сержантка да ме свърже с началника на склада. Минаха няколко минути, докато го намери. Предположих, че е трябвало да го изкара от столовата. Сигурно бях развалил и неговата вечеря също като на доктора. Но пък и аз самият не бях хапвал нищо.

— Да, сър? — чух гласа му, явно раздразнен.

— Имам въпрос към теб, шефе — казах аз. — Нещо тъкмо по твоята част.

— Какво например?

— Интересуват ме средният ръст и тегло на американските военнослужещи от мъжки пол.

Човекът не каза нищо, но усетих как раздразнението му сякаш преминава. Всяка година интендантството на американската армия закупува няколко милиона униформи и два пъти повече чифтове обувки, всичко това с пари от държавния бюджет, така че няма как да не знаят телесната аритметика на хората си с точност до един сантиметър и десет грама. Просто не могат да си го позволят, и то буквално. Ето защо тиловаците много се гордеят с познанията си и обичат да ги изтъкват.

— Няма проблем — каза човекът. — Пълнолетното мъжко население на Щатите на възраст между двайсет и петдесет години е със среден ръст метър и седемдесет и четири сантиметра и със средно тегло осемдесет и един килограма. В армията латиноамериканците са по-многобройни, отколкото в страната като цяло, което снижава средния ръст с три сантиметра, тоест метър и седемдесет и един. В резултат от физическото натоварване обаче средното тегло е по-високо с килограм и половина и се равнява на осемдесет и два и половина, тъй като се знае, че мускулите тежат повече от тлъстините.

— Това статистиката за тази година ли е? — запитах аз.

— За миналата — отвърна той. — Тази едва сега започва.

— Какво е разпределението по ръстови групи?

— Какво точно ви интересува?

— Каква част от мъжете са високи от метър и осемдесет и седем нагоре?

— Един от десет — отвърна той. — В армията това са около деветдесет хиляди души. Колкото да напълнят един стадион. В база като нашата, да речем, някъде около сто и двайсет. Колкото за един полупразен самолет.

— Е, шефе — казах аз, — благодаря ти. — И затворих.

Един от десет. След малко Съмър щеше да донесе двайсет и осем здравни картона. Девет десети от тях щяха да бъдат на мъже, твърде ниски, за да ги броим. В най-добрия случай щеше да ни се наложи да разследваме само двама. В най-лошия трима. Двама или трима — това беше много по-добре от деветстотин седемдесет и трима. Напредвахме. Погледнах часовника. Осем и половина. Усмихнах се. Животът е гаден, Уилард, помислих си.

Животът е гаден, спор няма, само че гадостите се случваха все на нас, не на Уилард. Теорията на вероятностите ни погоди номер и независимо от всякакви статистики и усреднени величини всичките двайсет и осем картона, които донесе Съмър, се оказаха на ниски мъже. Най-висок измежду тях беше някакъв тип с ръст метър и осемдесет и два, с който човек може само условно да мине за висок. На всичко отгоре тежеше седемдесет и два килограма. И беше военен капелан.

Като дете бях живял един месец с родителите си в някакво бунгало извън базата, вече не помня къде. Нямахме маса за хранене. Майка ми се обади на някого и ни докараха една, разглобена и опакована с картон. Опитах се да й помогна да я сглоби. Всички части бяха налице. Ламиниран плот с четири хромирани крака и четири големи стоманени болта. Поставихме всичко на пода в малката трапезария. Но масата за нищо на света не искаше да се сглоби. Просто отказваше. Беше с някаква шантава конструкция. Частите не си пасваха. Коленичихме с мама на пода сред прахоляка и умрелите хлебарки. Гладкият хром беше студен. Ръбовете на плота бяха остри и грапави в четирите ъгъла. Масата не щеше и не щеше да се сглоби. Върна се Джо, опита се и не успя. Баща ми също не успя. Цял месец се хранихме прави в кухнята. Когато стана време да се изнасяме, още не бяхме сглобили масата. И сега изведнъж се почувствах така, сякаш отново се борех с нея. Нищо не пасваше. На пръв поглед всичко изглеждаше наред, но после се измяташе и не искаше да се сглоби.

— Лостът не е дошъл сам в базата — каза Съмър. — Някой от двайсет и осемте го е внесъл. Няма друг начин да се озове тук.

Не казах нищо.

— Искаш ли вечеря? — попита тя.

— Когато съм гладен, мисля по-добре.

— Не ни останаха много неща за обмисляне.

Кимнах. Събрах на купчинка двайсет и осемте здравни картона и ги оставих на бюрото. Най-отгоре сложих листа на Съмър с трийсет и трите имена. Трийсет и трима, от които бях извадил Карбоун, който нямаше как да е внесъл лоста, за да се самоубие с него. И патоанатомът, който не приличаше на убиец, беше дребен и нямаше силен замах. Също и Васел и Кумър, и техният шофьор Маршъл, които имаха желязно алиби. Васел и Кумър се бяха тъпкали с храна в столовата, а Маршъл не се бе появявал в базата онази вечер.

— Всъщност Маршъл защо го е нямало? — запитах.

Съмър кимна.

— Този въпрос не престава да ме тормози — каза тя. — Сякаш Васел и Кумър са имали да крият нещо от него.

— Те само са вечеряли.

— Но Маршъл сигурно е бил с тях на погребението на Креймър. Следователно те може изрично да са му казали да не ги кара този ден. Нещо като заповед да слезе от колата и да си остане вкъщи.

Кимнах още веднъж. Представих си дългата опашка от черни лимузини на военното гробище „Арлингтън“ под оловното януарско небе. Представих си церемонията, сгъването на знамето, салютите на почетния взвод. Нижещата се обратно към колите процесия от гологлави мъже с вдигнати яки на палтата, за да се предпазят от студа, а може би и от прехвърчащ сняг. Представих си как Маршъл чинно държи задните врати на колата — първо на Васел, после и на Кумър. Сигурно ги беше закарал до Пентагона, там бе слязъл, а Кумър бе седнал зад волана.

— Трябва да говорим с него — казах аз. — Да разберем точно какво са му казали. Каква причина са му изложили. Може би се е почувствал неловко. За амбициозен младеж като него едва ли е било приятно да го пренебрегнат така.

Вдигнах слушалката и поръчах на моята сержантка да открие телефонния номер на майор Маршъл. Обясних й, че е от щаба на XII корпус, базиран във Вашингтон. Тя каза, че след малко ще ми звънне. Двамата със Съмър зачакахме. Седях и замислено гледах картата на стената. Казах си, че е редно да извадим кабарчето от Кълъмбия. То само изкривяваше картината. Очевидно Брубейкър не беше убит там. А някъде другаде. На север, на юг, на изток, на запад от Кълъмбия.

— Смяташ ли да се обадиш на Уилард? — запита ме Съмър.

— Може би — казах аз. — Вероятно утре.

— Не преди полунощ, както е наредил?

— Не искам да му доставям тази радост.

— Рисковано е.

— Имам защита.

— Защитата ти няма да трае вечно.

— Няма значение. Така или иначе, от „Делта“ скоро ще ме погнат. В сравнение с това всичко останало си е чиста теория.

— Обади се на Уилард още тази вечер — каза тя. — Послушай ме.

Погледнах я.

— Казвам ти го като на приятел — продължи тя. — Самоотлъчката е сериозно провинение. Няма смисъл да усложняваш нещата.

— Добре — казах аз.

— Още сега — настоя тя. — Какво ти пречи?

— Добре — повторих аз. Посегнах към телефона, но преди да вдигна слушалката, моята сержантка подаде глава през вратата. Каза, че майор Маршъл вече не бил в Съединените щати. Временната му командировка към Пентагона била прекратена. Отзован бил в Германия. Бил излетял от базата „Андрюс“ на пети януари сутринта.

— По чия заповед? — запитах аз.

— На генерал Васел — отвърна сержантката.

— Добре — казах аз.

Тя затвори вратата.

— На пети януари — повтори замислено Съмър.

— Сутринта след убийствата на Карбоун и Брубейкър.

— Явно знае нещо.

— Та той дори не е бил тук!

— За какво им е притрябвало тогава да го крият?

— Може да е съвпадение.

— Не обичам съвпаденията.

Кимнах.

— Е, добре — казах. — Отиваме в Германия.

18

Разбира се, не очаквах Уилард да разреши подобна задгранична експедиция, затова отидох в комендантството и отмъкнах тесте ваучери за служебна командировка. Върнах се в кабинета си и на реда КОМАНДИРОВАН написах върху всичките собственото си име, а на реда ОДОБРИЛ поставих твърде прилични подобия на подписа на Лион Гарбър.

— Нарушаваме закона — каза Съмър.

— Това е като битката при Курск — отвърнах аз. — Късно е да се връщаме назад.

Тя се поколеба.

— Избирай — казах аз. — Идваш или не, без никакъв натиск от моя страна.

Тя не отговори.

— Ваучерите ще се върнат чак след месец-два — продължих аз. — Дотогава или Уилард ще си е отишъл, или аз. Нямаме какво да губим.

— Добре — каза тя.

— Върви да си стегнеш багажа. За три дни.

Съмър излезе, а аз повиках сержантката и й казах да установи кой е следващият по ранг след мен, за да ме замества. Тя се върна след минута с името на една жена капитан, която бях виждал в офицерския клуб. Онази със счупената ръка. Написах й бележка, че ще отсъствам три дни, и я оставям за свой заместник. После вдигнах телефона и се обадих на Джо.

— Заминавам за Германия — казах му.

— Чудесно — отвърна той. — Приятно пътуване.

— Не мога да пътувам до Германия, без да се отбия в Париж на връщане — казах аз. — Нали разбираш, при тези обстоятелства…

Джо се замисли.

— Така е — отвърна той. — Наистина не е редно.

— Не върви да не се отбия — казах аз. — Но тя не бива да си помисли, че я обичам повече, отколкото ти. Това също не е редно. Така че трябва и ти да дойдеш.

— Кога? — запита той.

— Вземи нощния полет след два дни. Ще те чакам на „Дьо Гол“. И ще отидем заедно да я видим.

Съмър ме чакаше на тротоара пред къщичката ми и заедно понесохме чантите си към шевролета. И двамата бяхме облечени с камуфлажни униформи, защото преценихме, че по това време имаме най-голям шанс да хванем някой транспортен самолет от „Андрюс“. Вече беше късно за нощен граждански полет, а не искахме да се бавим до сутринта. Качихме се на колата и спряхме да ни отметнат на портала. Разбира се, Съмър караше. Тя даде газ и когато колата се ускори достатъчно, отпусна педала и подкара равномерно с двайсетина километра над позволената скорост.

Облегнах се и се зазяпах в пътя. Оглеждах банкетите, крайпътните магазини и бензиностанции, другите автомобили. На петдесетина километра на север минахме покрай мотела на Креймър. Влязохме в детелината и свихме към магистрала 95. Продължихме на север. Подминахме паркинга. Подминахме и мястото на километър и половина по-нататък, където бяха открили куфарчето на Креймър. Затворих очи.

През целия път до военновъздушната база „Андрюс“ съм спал непробудно. Когато стигнахме, отдавна минаваше полунощ. Оставихме шевролета на служебния паркинг и разменихме два от ваучерите срещу две места на борда на един С–130 на транспортния корпус, който излиташе за Франкфурт в три сутринта. Зачакахме в някакъв салон, осветен от бели луминесцентни тръби; седяхме върху тапицирана с винил пейка сред обичайната тълпа командировани, с каквито са пълни военните летища. Войската непрестанно е в движение. По всяко време на денонощието някой отива някъде, друг се връща. Всички мълчаха. На път никой с никого не говори. Седяхме по неудобните си места, уморени, схванати и безмълвни.

Обявиха качването на борда трийсет минути преди времето за излитане. Заточихме се в индийска нишка по пистата и по спуснатата рампа се изкачихме в търбуха на самолета. В централния отсек имаше дълга редица палети с товар. Насядахме върху сгъваеми седалки, с гръб към стените на корпуса. Помислих си, че първокласният салон на „Ер Франс“ е за предпочитане. В транспортния корпус няма стюардеси и не се сервира кафе.

Излетяхме с малко закъснение, като отначало се насочихме на запад срещу вятъра. Над Вашингтон направихме бавен завой на 180 градуса и поехме право на изток. Усещах с тялото си движението на самолета. Нямаше прозорци, но знаех, че сме над града. Някъде там беше Джо и спеше.

С набирането на височина стените на корпуса изстинаха ужасно и всички се наведохме напред, подпрели лакти на колене. Шумът не ни позволяваше да говорим. Седях, вперил очи в палета с танкови боеприпаси пред себе си, докато погледът ми се замъгли и отново заспах. Бях в крайно неудобна поза, но едно от предимствата на военната служба е, че човек се научава да спи навсякъде. Докато стигнем, се будих поне десетина пъти, като през повечето време бях в състояние на полусън. Ревът на двигателите и свистенето на въздушната струя покрай корпуса ми действаха приспивно. В крайна сметка успях да си почина. Не като в легло, но все пак.

Бяхме във въздуха почти осем часа, когато самолетът започна да се снишава. На борда нямаше радиоуредба, затова минахме без ободрителните обяснения на пилота. Просто в един момент ревът на моторите се понижи с една степен, корпусът се наведе напред, а ушите ни започнаха да заглъхват. Пътниците около мен наставаха и започнаха да се протягат. Съмър седеше облегната на един сандък с боеприпаси и триеше очи като котка. Изглеждаше доста добре. Косата й беше късо подстригана и не се бе разрошила, а очите й блестяха. Видът й издаваше упорита решимост, сякаш знаеше, че я чака позор или слава, но още не беше сигурна кое от двете.

Всички отново насядахме и затегнахме коланите, готови за кацане. Колелата допряха пистата, двигателите обърнаха тягата с вой, спирачките се задействаха с всичка сила. Палетите се люшнаха напред, изопвайки докрай привързващите каиши. После ревът на двигателите спадна до глухо боботене и известно време се плъзгахме по пистата, докато накрая спряхме. Рампата се спусна и през отвора се показа вечерен здрач. В Германия беше пет следобед, шест часа напред спрямо Източното крайбрежие, един час пред Гринуич. Умирах от глад. След онзи сандвич в Сперивил предния ден не бях хапвал нищо. Двамата със Съмър се изправихме, вдигнахме чантите си и се наредихме на опашката за слизане. Полека-лека се спуснахме по рампата и се озовахме на пистата. Времето беше мрачно и студено. Кажи-речи, като в Северна Каролина.

Взехме един от автобусите за военнослужещи, който ни откара до гражданския терминал на франкфуртското летище. Нататък трябваше да се оправяме сами. Някои от останалите пътници си бяха уредили посрещане и транспорт, но не и ние. Затова се наредихме на опашката за таксита, състояща се главно от цивилни. Запристъпвахме напред, крачка по крачка. Когато ни дойде редът, подадохме на шофьора един ваучер и му казахме да ни откара до базата на XII корпус. Той с радост изпълни желанието ни. Нашият ваучер можеше да се размени срещу долари във всяка американска военна база, а и на връщане сигурно нямаше да се движи празен. Като нищо щеше да качи двама-трима танкисти, решили да прекарат нощта във франкфуртските заведения. Като много други германци през последните четири и половина десетилетия си изкарваше хляба покрай американската армия. Колата му беше мерцедес.

Пътувахме трийсет минути. Все на изток, през предградия, които по нищо не се отличаваха от много други населени места в Германия. Огромни пространства, застроени някъде през петдесетте години с почти еднакви жълтеникави сгради. Улиците на новите квартали се виеха в плавни дъги, ориентирани в посока изток-запад, следвайки пътя на ятата бомбардировачи. Нито една държава в света не бе губила война така, както Германия. Подобно на много други, и аз бях виждал снимки от 1945 година. Думата поражение не беше достатъчно силна, за да изрази станалото. Страшният съд прилягаше може би по-добре. Цялата страна е била стрита на прах от силата на ответния удар. Следите щяха да останат за вечни времена в архитектурата. И под нея. Всеки път, когато телефонната компания копаеше за полагане на подземни кабели, излизаха черепи и кости, разбити порцеланови сервизи, ръждясали вериги от танкове. Всеки път, когато се правеше първа копка за нова сграда, до багера заставаше свещеник, за да прочете молитва за погребаните отдолу. Аз съм роден в Берлин и прекарах детството си, заобиколен от американци, а също и от десетки квадратни километри криво-ляво закърпена, опустошена земя. Те започнаха всичко, казвахме ние.

Улиците в предградията бяха чисти и добре поддържани. От двете страни имаше ненатрапчиви магазинчета, а над тях — жилищни сгради. Витрините бяха пълни с лъскави стоки. Уличните надписи бяха с черни букви на бял фон — архаичен шрифт, който ги правеше трудни за четене. Тук-там имаше малки табелки, указващи посоката към американските военни обекти. Те се набиваха в очи. Тръгнахме по табелките към XII корпус, като скоро излязохме от застроените квартали и пресякохме двукилометрова ивица разорана земя. Бяха обикновени ниви, но на мен ми заприличаха на някакви защитни заграждения, изолиращи военната база от цивилния свят. На изток небето беше съвсем притъмняло.

Дванайсети корпус се помещаваше в някогашна промишлена зона, характерна за златната ера на нацизма. През трийсетте години някакъв индустриалец построил огромен заводски комплекс върху площ от четири квадратни километра. По средата имаше импозантна административна сграда, сега превърната в щаб, а зад нея — редици от ниски метални складове, простиращи се на стотици метри. Складовете бяха бомбардирани толкова пъти и с такава ярост, че от тях бяха останали само стърчащи усукани железа. В същото време административната сграда беше само частично повредена. През 1945 година някаква уморена от битки американска танкова дивизия била избрала мястото за свой временен лагер. Изнемощели от глад жени с басмени рокли и избелели забрадки били докарани от Франкфурт да трупат боклука на купчини срещу храна. За целта им били раздадени лопати и ръчни колички. После инженерният корпус ремонтирал сградата и доразчистил терена с булдозери. На няколко пъти Пентагонът отпуснал значителни суми, но си струвало. До 1953-та опустошеният заводски комплекс се превърнал в образцова американска военна база. И сега тухлените сгради бяха старателно почистени, бялата боя блестеше, околовръст се издигаше здрав зид. Навсякъде се виждаха пилони със знамена и караулки с часови. Имаше няколко столови, военна болница и смесен магазин. Също и казарми за личния състав, работилници и складове. И най-вече споменатите четири квадратни километра земя, всеки квадратен метър от които към 1953-та вече беше покрит с американски танкове. Всичките строени в редици, обърнати с дулата на изток, готови да се втурнат в бой с врага.

Когато — трийсет и седем години по-късно — пристигнахме в базата, беше паднал мрак. Но ние знаехме, че по същество нищо не се е променило. Танковете сега бяха различни, но това беше всичко. Старите М4 „Шърман“, които спечелиха Втората световна война, отдавна ги нямаше, ако не се смятаха двата великолепно реставрирани образеца, застанали на пост или като символи от двете страни на главния портал. Бяха поставени върху бетонни фундаменти, с вирнати предници, сякаш преодоляващи поредното препятствие. Бяха красиво боядисани в масленозелено, с по една бяла петолъчка от двете страни на купола. Изглеждаха като нови. Зад тях започваше дълга алея с боядисани в бяло бордюри, в дъното на която се виждаше осветената с прожектори фасада на щаба. По-назад бяха навесите с основните бойни танкове на американската армия М1А1 „Ейбрамс“ — стотици, нови-новенички, наредени един до друг, струващи по четири милиона долара всеки.

Слязохме от таксито, пресякохме тротоара и се запътихме към караулката до портала. Значката ми на майор от специалните части ни отвори вратите на базата. Поначало тази значка ми отваряше всяка врата на всеки американски военен обект където и да било по света, освен в най-вътрешния кръг на Пентагона. Понесохме чантите си по алеята.

— Идвал ли си тук преди? — запита Съмър.

Поклатих глава, без да забавям крачка.

— Бил съм в Хайделберг с пехотата — казах аз. — Много пъти.

— Наблизо ли е?

— Не е далеч.

Към входа на щаба водеха няколко широки каменни стъпала. Цялата сграда странно напомняше Капитолия на някой малък американски щат. Изкачихме стъпалата и влязохме. Зад вратата имаше гише, а зад него войник. Не военен полицай, а обикновен новобранец от корпуса. Показахме му служебните си карти.

— Ще се намери ли място за нас във вашето общежитие? — запитах го.

— Няма проблем, сър — отвърна той.

— Две стаи — казах аз. — Една нощувка.

— Ще се обадя да ги запазя — рече той. — Вие следвайте табелите.

И войникът посочи с пръст към дъното на коридора. Там имаше още врати, някои от които водеха навън, към останалата част на комплекса. Погледнах часовника си. Показваше точно дванайсет на обяд. Още беше нагласен на източно американско време. В Германия беше шест вечерта и вече се беше мръкнало.

— Искам да се срещна с командващия военната полиция в базата — казах аз. — Дали е още в кабинета си?

Войникът вдигна телефона и скоро получи отговор. Посочи ни едно широко стълбище, което водеше към горния етаж.

— Горе, вдясно — каза той.

Качихме се по стълбите и свихме вдясно. Тръгнахме по дълъг коридор с много врати от двете страни. Бяха от масивно дърво, с прозорчета от релефно стъкло. Намерихме вратата, която ни трябваше, и влязохме. В предната стаичка имаше бюро, а зад него сержант. Самата стаичка беше почти идентична с тази на моята сержантка в Бърд. Същата боя, същият под, същата мебелировка, същата температура и миризма. Същото кафе в същата стандартна машина. Самият сержант приличаше на много други сержанти, които бях виждал. Спокоен, делови, невъзмутим, готов да повярва, че той единствен върти службата — което може би беше и вярно. Когато влязохме, той вдигна глава и ни огледа. Нужна му бе около половин секунда, за да реши кои сме и какво искаме.

— Предполагам, че търсите майора — рече той.

Кимнах. Сержантът вдигна телефона и позвъни във вътрешния кабинет.

— Влизайте направо — каза той.

Влязохме и вътре видях друго бюро, а зад него — един тип на име Суон. Познавах го добре. Последния път се видяхме във Филипините преди три месеца, когато го бяха назначили там уж за цяла година.

— Не ми казвай, че си тук от двайсет и девети декември — казах вместо поздрав аз.

— Замръзнаха ми мартинките — отвърна той. — Бях облечен като за екватора; тия некадърници три дни не можаха да ми намерят зимна униформа.

Последното не ме изненада. Суон беше нисък и разплут, почти квадратен. Предполагам, че в скалата на интендантството щеше да фигурира като напълно отделна категория.

— Комендантът тук ли е? — запитах.

Той поклати глава.

— В командировка.

— Гарбър ли подписа заповедта ти?

— Така се твърди.

— Разбираш ли нещо?

— Нищичко.

— Аз също.

Той вдигна рамене. Какво друго да очакваш?

— Това е лейтенант Съмър — представих я аз.

— От Сто и десета специална част ли е?

Съмър поклати глава.

— Но иначе си я бива — казах аз.

Суон протегна късата си дебела ръка през бюрото и двамата се здрависаха.

— Търся един тип на име Маршъл — казах аз. — Майор. Бил в щаба на Дванайсети корпус.

— Да не е загазил?

— Друг е загазил. Надявам се, че Маршъл ще ми помогне да разбера кой. Ти познаваш ли го?

— Не съм чувал за него — каза Суон. — Отскоро съм тук.

— Знам — казах аз. — От двайсет и девети декември.

Той се усмихна, отново вдигна рамене, този път извинително, и посегна към телефона. Каза на сержанта да намери Маршъл и да го уведоми, че искам да го видя в удобен за него момент. Докато траеше разговорът, аз се озърнах. Кабинетът на Суон изглеждаше също така временен и чужд, както моят във Форт Бърд. Със същия часовник на стената. Електронен, без стрелка за секундите. Не тиктакаше. И в момента показваше шест и десет.

— Нещо ново покрай теб? — попитах аз.

— Нищо особено — отвърна Суон. — Някакъв пилот на хеликоптер отишъл на пазар в Хайделберг и го сгазила кола. И това с Креймър, разбира се. Убийството му доста поразбърка нещата тук.

— Кой се гласи за негов заместник?

— Васел, предполагам.

— Запознах се с него — казах аз. — Не ме впечатли особено.

— Убийството на Креймър е лош знак. Задават се промени. Да можеше да ги чуеш тукашните как си говорят! Много са омърлушени.

— Статуквото не може да се запази — казах аз. — Само това се чува навсякъде.

Телефонът иззвъня. Суон го вдигна, слуша около минута и затвори.

— Маршъл не е в базата — каза той. — Бил на нощни маневри. Щял да се върне сутринта.

Съмър ме погледна. Вдигнах рамене.

— Каня ви на вечеря — каза Суон. — Чувствам се самотен тук сред кавалерията. След час в офицерския клуб, става ли?

Понесохме багажа си към общежитието и намерихме определените ни стаи. Моята доста приличаше на онази, в която бе умрял Креймър, само дето беше по-чиста. Иначе по нищо не се различаваше от стандартна стая в американски мотел. Може би някоя хотелска верига навремето бе спечелила търга за държавната поръчка. След което бяха докарали със самолет цялата мебелировка — от леглата, та чак до закачалките за кърпи и тоалетните чинии.

Избръснах се, взех си душ и се преоблякох в чиста униформа. Петнайсет минути преди да изтече даденият ни от Суон час, почуках на вратата на Съмър. Тя отвори. Изглеждаше свежа и изкъпана. Стаята й приличаше досущ на моята, само че вече миришеше на жена. Въздухът ухаеше на хубав парфюм.

Бързо намерихме офицерския клуб. Заемаше половината от приземния етаж на едно от крилата към главната сграда. Беше просторно помещение с високи тавани и сложни гипсови орнаменти. Състоеше се от фоайе, бар и столова. Открихме Суон в бара. Беше в компанията на някакъв подполковник в парадна униформа, с отличителни знаци на пехотата върху ревера. Беше малко неочаквано да видим пехотинец в база на бронетанковите войски. На табелката с името му пишеше Саймън. Стори ми се, че се готви да вечеря с нас. Саймън ни се представи. Бил от пехотата, офицер за връзка при XII корпус. В базата на пехотата в Хайделберг имало друг като него, но от танкистите.

— Отдавна ли сте тук? — запитах го.

— От две години — каза той, което ме зарадва. Трябваше ми информация, а от Суон можеше да се научи толкова, колкото от мен за Форт Бърд. После си казах, че Саймън не случайно е поканен на нашата маса. Суон се беше досетил какво ми трябва и се бе заел да ми го достави, без да съм го молил. Такъв си беше той.

— Приятно ми е да се запознаем, подполковник — казах аз и кимнах на Суон, за да му благодаря. Изпихме по една-две студени американски бири от високи запотени чаши и после се преместихме в столовата. Суон беше запазил места. Келнерът ни поведе към една от ъгловите маси. Седнах на място, от което да наблюдавам цялото помещение. Наоколо не се виждаше нито една позната физиономия. Васел го нямаше, също и Кумър.

Менюто беше стандартно. Можеше да се намираме във всеки друг офицерски клуб по света. Целта на тези заведения не е да запознават военнослужещите с особеностите на местната кухня. Напротив, те са предназначени да ги накарат да се почувстват у дома си. Имаше избор между риба и пържола. Рибата може и да беше европейска, но месото за пържолата със сигурност беше докарано през океана. Някой политик от животновъдните щати бе уредил за избирателите си изгодна сделка с Пентагона.

Отначало поговорихме на злободневни теми. Пооплакахме се от заплатите и осигуровките, заговорихме за общи познати. Стана дума и за „Справедлива кауза“ и Панама. Подполковник Саймън ни каза, че преди два дни ходил в Берлин и си взел отломка от стената като сувенир. Смятал да я монтира в плексигласов куб. И да го предава на деца и внуци като семейна реликва.

— Познавате ли майор Маршъл? — запитах го аз.

— Сравнително добре — отвърна той.

— Кой е той всъщност? — запитах.

— Това официален разговор ли е?

— Всъщност не.

— Майор Маршъл е човек, който чертае планове. Или поточно стратегии. Човек на дългосрочните схеми. Струва ми се, че генерал Креймър го харесваше. Винаги го държеше край себе си, беше го направил офицер от разузнаването.

— Той има ли опит в разузнаването?

— Не официално. Но съм сигурен, че по ротация е служил и там.

— И сега е част от приближения екип, така ли? Чувал съм името на Креймър да се споменава на един дъх с Васел и Кумър, но не и с Маршъл.

— Маршъл също е в екипа — каза Саймън. — Това е сигурно. Но нали знаете какви са щабните офицери. Харесат си някого, но гледат да не личи много отстрани. Затова го товарят с всякаква черна работа. Да прави кафе, да носи куфарите им, да ги вози, но когато стане напечено, се съветват за всичко с него.

— Сега, като Креймър го няма вече, дали няма Маршъл да се придвижи нагоре? Да заеме мястото на Кумър например?

Саймън направи гримаса.

— Би трябвало. Той е поддръжник на бронетанковите войски, фанатизиран до мозъка на костите си. Като всички останали. Само дето никой не знае със сигурност какво има да става сега. Смъртта на Креймър не би могла да ги завари в по-неподходящ момент.

— Светът се променя — казах аз.

— Ама какъв свят беше само, а? — отбеляза Саймън. — Светът на Креймър. Правен като по мярка за него. Завършил „Уест Пойнт“ през петдесет и втора, а до петдесет и трета бази като тази тук вече са били напълно окомплектовани и в течение на близо четирийсет години са тяхната крепост, центърът на вселената. Така са се окопали, че не е за вярване. Вие давате ли си сметка кой род войски са направили най-много за родината?

— Не. Кой?

— Не бронетанковите. Нито пък пехотата. Истинските царе на съвременния театър на бойните действия са инженерният корпус. Навремето танкът „Шърман“ е тежал трийсет и осем тона и е бил широк два метра и седемдесет. За да се стигне днес до М1А1 „Ейбрамс“, който тежи седемдесет тона и е широк три и трийсет. Така че през тези изминали близо четирийсет години инженерните войски нито за миг не са оставали без работа. Разширявали са пътища, стотици мили пътни артерии из цяла Западна Германия. Укрепвали са мостове. По дяволите, те дори са строили пътища и мостове. С десетки при това. Ако искаш една вълна от седемдесеттонни танкове да се устреми по команда на изток, трябва да се погрижиш първо пътищата и мостовете да я издържат.

— Разбирам — казах аз.

— И всичко това струва милиарди долари — продължи Саймън. — Разбира се, те са знаели от кои пътища и мостове да започнат най-напред. Знаели са откъде тръгват, знаели са и къде искат да стигнат. Съветвали са се със стратезите, оглеждали са внимателно картите, преди да се захванат с бетона и кофража. След което са построили тилови станции навсякъде, където е имало нужда от тях. Постоянни складове за гориво-смазочни материали, погреби, ремонтни работилници, стотици на брой по цялото протежение на предварително определени трасета. Така че ние буквално сме се сраснали с тази земя. Бойните полета на Студената война са излети от бетон и издялани от камък, Ричър.

— Може да се каже, че инвестицията си е струвала. В крайна сметка ние победихме.

Саймън кимна.

— Правилно. Но какво ще стане оттук нататък? — запита той.

— Още инвестиции — казах аз.

— Точно така. Както във флота, когато големите бронирани крайцери са били изместени от самолетоносачите. Това е било краят на една ера и началото на друга. Танковете „Ейбрамс“ са като крайцерите. Те са прекрасни машини, но морално остарели. Единственият начин, по който могат да се използват, е по специално построени пътища, водещи в предварително избрани посоки.

— Те са подвижни — казах аз. — Като всеки танк.

— Не са особено подвижни — каза Саймън. — Вие знаете ли къде ще е следващата битка?

Вдигнах рамене. В този момент ми се прииска Джо да е при нас. Него много го биваше по геополитическите работи.

— В Близкия изток може би? — казах аз. — В Иран или Ирак, да кажем. Сега, като вече са си поели дъх, отново ще им се прище да направят някоя дивотия.

— Или на Балканите — каза Суон. — Когато Съветите рухнат окончателно, там има една тенджера под налягане, която само чака да се вдигне капакът.

— Е, добре — каза Саймън. — Да вземем Балканите. Например Югославия. Ако има нещо да става, то ще е там, дума да няма. Те само чакат да гръмне първата пушка. И какво правим ние в такъв случай?

— Пращаме една-две въздушнопреносими дивизии — каза Суон.

— Е, добре — съгласи се Саймън. — Да кажем, че им пратим Осемдесет и втора и Сто и първа. При леко въоръжение можем да разположим първите три батальона до една седмица. Но какво ще правим, след като веднъж стигнем там? За тях ние сме незначителна пречка като спящите полицаи по улиците. Ще се наложи да чакаме по-тежките части. А това вече е проблем. Танкът „Ейбрамс“ тежи седемдесет тона. Не може да се пренася по въздуха. Трябва да се натовари на влак, после на кораб. И това е лесната част. Трудната започва оттам нататък. Защото не стига да пренесеш само танка. За всеки тон танк трябват по четири тона гориво и друго снаряжение. Тия чудовища горят по пет литра на километър. После трябват резервни двигатели, боеприпаси, цели бригади механици за поддръжка. Логистиката няма край. Все едно да преместиш една желязна планина. За да се превозят достатъчно танкови бригади, които да решат изхода на войната, е необходима минимум шестмесечна подготовка, и то денонощна.

— През това време въздушнопреносимите части здравата ще загазят — отбелязах аз.

— И още как! — каза Саймън. — А това са все мои момчета и ме боли за тях. Ако изпратим лековъоръжени десантчици срещу каквито и да било противникови танкове, ще ги смачкат. Така че през тези шест месеца ще ни се скъсат нервите. Но с това проблемите не свършват. Какво ще стане например, когато бронетанковите бригади стигнат до местоназначението? Като слязат от кораба и на две преки по-нататък затънат в калта? Защото, ако нито пътищата са достатъчно широки, нито мостовете достатъчно здрави, така и ще си останат на пристанището. И от калта ще гледат безпомощно как избиват пехотата пред очите им.

Всички мълчаха.

— Или да вземем Близкия изток — продължи Саймън. — Всички знаем, че Ирак си иска обратно Кувейт. Ами ако нахлуят? В дългосрочен план бихме могли лесно да спечелим тази война, понеже за танка пустинята е като степите на Централна Европа, само е малко по-прашно и горещо. Плановете, които имаме за Европа, ще послужат и там. Но ще стигнем ли изобщо дотам? Или ще оставим пехотата да ни чака шест безкрайни месеца, за да спира с телата си врага? Та иракчаните ще ги прегазят за две седмици!

— Трябва ни въздушна сила — каза Суон. — Ударни хеликоптери.

— Де да беше толкова просто — каза Саймън. — Самолетите и хеликоптерите изглеждат много добре на картинка, но сами по себе си не могат да спечелят нито една битка. Войните се печелят, когато по земята стъпват ботуши.

Усмихнах се. В известен смисъл това си беше най-обикновено пехотинско самохвалство. Но в него имаше истина.

— Та какво ще стане тогава? — запитах.

— Същото, което стана с флота през четирийсет и първа — отвърна Саймън. — Докато се усетят, бронираните крайцери са отишли в историята и на тяхно са дошли самолетоносачи. Що се отнася до нас, сега трябва да се интегрираме. На първо място трябва да разберем, че нашите леки части са твърде уязвими, а тежките са твърде бавни. Следователно трябва да се откажем от делението на леки и тежки. Необходими са ни интегрирани бригади за бързо реагиране с бронирани машини, ненадвишаващи двайсет тона и достатъчно малки, за да се поберат в търбуха на един С–130. Тоест да стигаме по-бързо до мястото на боя и да се сражаваме по-гъвкаво и умно. Стратегическото планиране никога вече няма да се основава на битки по сценарий между стада динозаври.

Саймън се усмихна и каза:

— С други думи, водеща роля отсега нататък ще играе пехотата.

— Вие разговаряли ли сте някога с такива като Маршъл на тези теми?

— С техните стратези ли? За нищо на света.

— Те как виждат бъдещето?

— Нямам представа. И не ме интересува. Бъдещето принадлежи на пехотата.

За десерт имаше ябълков пай, после кафе. Превъзходно както винаги. Постепенно от бъдещето се върнахме към дребнотемието на настоящето. Келнерите обикаляха безшумно около нас. Беше най-обикновена вечер в офицерски клуб, макар и на хиляди километри от предишния.

— Маршъл ще се върне призори — каза ми Суон. — Оглеждайте се за колата на разузнаването в края на първата колона.

Кимнах. Представих си, че зазоряването във Франкфурт през януари настъпва някъде около седем часа. Нагласих вътрешния си часовник на шест. Подполковник Саймън ни пожела лека нощ и си тръгна. Съмър бутна стола си назад и се изтегна удобно, доколкото можеше да се изтегне миньонче като нея. Суон се наведе напред, подпрял лакти на масата.

— Смяташ ли, че в тази база влиза много дрога? — попитах аз.

— Защо, да не искаш малко? — отвърна той.

— Кафяв хероин — казах аз. — Не за лична употреба.

Суон кимна.

— Казват, че можел да се намери при турските гастарбайтери. Или при пласьорите на крек.

— Чувал ли си за един тип на име Уилард? — запитах го.

— Новият шеф ли? — рече той. — Получих докладна. Никога не съм го срещал. Но някои хора тук го познават. Бил клечка в разузнаването, занимавал се с танкове.

— Писал е алгоритми — казах аз.

— За какво?

— За потреблението на гориво на съветските Т–80, доколкото знам. По което можело да се разбере колко учения правят.

— И сега е шеф на Сто и десета?

Кимнах.

— Именно. Да се чудиш просто.

— Че как е успял да се намърда там?

— Явно се е харесал на някого.

— Трябва да разберем на кого. Започни да пускаш доноси по негов адрес.

Кимнах отново. Американската армия наброява близо милион, а в крайна сметка всичко се свежда до това кой на кого се е харесал. Какво друго да очакваш?

— Аз си лягам — казах и станах от масата.

Стаята ми в общежитието за командировани беше толкова стандартна, че минута след като затворих вратата, забравих къде се намирам. Закачих униформата си в гардероба, измих се и се мушнах в леглото. Чаршафите миришеха на същия перилен препарат, какъвто армията използва навсякъде по света. Замислих се за майка ми в Париж и за Джо във Вашингтон. Майка ми може би вече си бе легнала. Джо сигурно още беше в службата си, каквато и да бе тя. Казах си шест сутринта и затворих очи.

Зазоряването настъпи в 6:50, когато със Съмър вече стояхме до източния портал на XII корпус. В ръцете си държахме големи чаши с кафе. Земята под краката ни беше замръзнала; стелеше се мъгла. Небето беше сиво, пейзажът пастелно зеленикав, с ниски заоблени хълмове, незабележителен като голяма част от Европа. Тук-там стърчаха дървета. Спящата зимна земя миришеше слабо на изгнила органична материя. Беше много тихо.

След портала пътят завиваше леко на изток-североизток и се губеше в мъглата по посока на Русия. Беше прав и широк, изграден от стоманобетонни блокове. Каменните бордюри бяха тук-там нащърбени от танкови вериги. От камъните се бяха отчупили големи клиновидни парчета. Танкът не се кара лесно.

Стояхме и чакахме. Тишината беше пълна.

И тогава ги чухме.

Кой е най-характерният звук на двайсети век? По този въпрос може много да се спори. За някои това може да е плътното боботене на самолетен двигател. На някой самотен едновитлов изтребител, реещ се из лазурното небе някъде в началото на 40-те години. Или яростният писък на реактивен прехващач, който прелита ниско над земята и кара прозорците да треперят. Или може би равномерното, пулсиращо фют-фют-фют на хеликоптерен ротор. Или грохотът на тежко натоварен 747 при излитане. Или трясъкът на падащи бомби. Всички тези звуци са достойни кандидати за първото място. Защото принадлежат единствено на двайсети век. През цялата дотогавашна история на човечеството никой от тях не е съществувал.

Някой смахнат романтик би предложил песен на Бийтълс. Нещо с йе-йе-йе, удавено в писъците на екзалтирана публика. Склонен съм да разбера и подобен избор. Ала песен и писъци на екзалтация не отговарят на условието. Музика и човешко желание е имало откакто свят светува. Те не са изобретени след 1900-а година.

Не, според мен безспорната звукова емблема на двайсети век е металното чаткане и стъргане на танкови вериги по паваж. Този звук е отеквал във Варшава и Ротердам, в Сталинград и Берлин. После в Будапеща и Прага, в Сеул и Сайгон. Това е един жесток, всяващ ужас звук. Звукът на страха. Израз на огромното брутално надмощие. И на неангажираното, надменно безразличие. Танковите вериги стържат и чаткат по паважа и със самия звук ви казват, че няма как да бъдат спрени. Че човекът е слаб и безпомощен срещу машината. Изведнъж едната верига спира, докато другата продължава да се движи, танкът завива на място и се понася право към вас, ревейки и чаткайки с веригите си. Това е истинският звук на двайсети век.

Чухме приближаването на танковата колона на XII корпус много преди да я видим. Шумът достигаше до нас през мъгла — грохот на вериги, вой на турбини. Чувахме стъргането на предавките и с телата си усетихме мощни, плътни вибрации, които се предаваха по земята и оттам по ходилата ни с всяко поредно стъпване на звено от веригата върху бетона. Чувахме хрускането на камъчета по пътя, които се стриваха на прах под огромната тежест.

И чак тогава ги видяхме. Водещият танк изплува пред нас от мъглата. Движеше се бързо, като леко се накланяше ту напред, ту назад, после веднага заставаше хоризонтално. Двигателят ревеше. Зад него идваха втори, трети, още и още. Движеха се в колона по един като някаква армада призрачни кораби от ада. Гледката беше изумителна. Танкът М1А1 прилича на акула, на жив организъм, еволюирал до точката на абсолютното съвършенство. Той е неоспоримият цар на джунглата. Нито един друг танк на света не е в състояние дори да го одраска. Целият е обвит в броня, съставена от слой обеднен уран, затиснат между два листа валцована стомана, плътна и непробиваема. Всякакви снаряди, ракети и кинетични проектили отскачат от него като гумени топчета. Но най-хитрото е, че застава на такава дистанция, от която е недостижим за въпросните снаряди, ракети и кинетични проектили. Просто си стои там и гледа как мунициите на противника падат в прахоляка някъде далеч пред него. След което спокойно насочва могъщото си оръдие и стреля, и секунда по-късно на два километра и половина в далечината неблагоразумният нападател избухва в пламъци и изгаря като факел. Танкът М1А1 „Ейбрамс“ е върховното мощно въплъщение на несправедливостта.

Водещият танк мина покрай нас. Три метра и трийсет широк, близо осем дълъг, два и осемдесет и пет висок. Седемдесет тона. Двигателят виеше, земята трепереше под тежестта му. Веригите скриптяха и чаткаха, и приплъзваха по бетона. След него мина и вторият танк. После третият, четвъртият, петият. Шумът беше оглушителен. Огромни маси метал завихряха въздуха, изпълнен с изгорели газове. Оръдията сякаш се поклащаха във въздуха, навеждаха се, после се изправяха.

В колоната имаше общо двайсет танка. Когато и последният мина през портала, шумът и вибрациите постепенно отслабнаха. След няколко секунди от мъглата изскочи колата на разузнаването, която се движеше на известно разстояние зад колоната. Беше специално оборудван хъмър, с малка противотанкова ракетна установка на покрива. Вътре имаше двама души. Аз излязох на пътя му, вдигнах ръка и зачаках. Не познавах Маршъл, бях го виждал само веднъж, в тъмното купе на служебната кола пред щаба на Форт Бърд. Но въпреки това веднага разбрах, че двамата мъже в хъмъра са други хора. Бях запомнил, че Маршъл е едър, докато тия двамата бяха дребни като повечето танкисти. Танкът „Ейбрамс“ не може да се похвали с просторна вътрешност.

Хъмърът спря пред мен, аз заобиколих предницата и застанах до прозореца на шофьора. Съмър невъзмутимо зае позиция до другата врата. Шофьорът свали стъклото и ме изгледа учудено.

— Търся майор Маршъл — казах аз.

Шофьорът беше капитан, пътникът също. И двамата бяха облечени в танкови екипи, с топли зимни куртки и шлемофони. На ръкавите си пътникът имаше джобове, от които стърчаха писалки. На коленете му имаше бележници. Гъсто изписани. Явно с резултатите от стрелбата.

— Маршъл го няма — каза шофьорът.

— Къде е? — запитах аз.

— Кой се интересува?

— Можете да прочетете сам — казах аз. Бях с камуфлажките от предишната вечер. На яката си имах дъбови листчета, на джоба ми ясно пишеше Ричър.

— От коя част? — запита човекът.

— Не ви трябва да знаете.

— Маршъл замина за Калифорния — каза той. — Преместен е по спешност във Форт Ъруин.

— Кога?

— Не мога да ви кажа.

— Опитайте.

— Някъде снощи.

— Не е много точно.

— Честно, не мога да ви кажа.

— Какво толкова спешно е възникнало в Ъруин?

— И това не знам.

Отдръпнах се от прозорчето.

— Карайте — казах му.

Хъмърът освободи пространството между нас и със Съмър се срещнахме на средата на пътя. Във въздуха се носеше миризма на изгорели газове от дизелови и турбинни двигатели; бетонът под краката ни беше прясно изранен от веригите на танковете.

— Само си загубихме времето — каза Съмър.

— Може би не. Зависи кога е отпътувал Маршъл. Ако е било след обаждането на Суон, това може все пак да значи нещо.

Известно време обикаляхме между три различни служби, опитвайки се да разберем в колко часа Маршъл е напуснал базата. Накрая се озовахме в обширния кабинет на втория етаж, където се намираше командването на генерал Васел. Него го нямаше. Разговаряхме с поредния капитан, който приличаше повече на администратор в голяма компания.

— Майор Маршъл е взел граждански полет в двайсет и три часа — каза той. — От Франкфурт за „Дълес“. Там има седемчасов престой и после продължава за Лос Анджелис. Лично му издадох ваучерите.

— Кога?

— При тръгването му.

— Тоест в колко часа?

— Три часа преди полета.

— Значи около осем?

Капитанът кимна.

— Точно в осем.

— Преди това му е било казано, че е записан да участва в нощни маневри.

— Така беше. Но плановете се промениха.

— Защо?

— Не мога да ви кажа.

Явно в XII корпус Не мога да ви кажа беше стандартният отговор на всички въпроси.

— Какво ли толкова е станало в Ъруин?

— Не мога да ви кажа.

Това ме накара за миг да се усмихна.

— Кога е издадена заповедта за преместването на Маршъл?

— В седем часа.

— Писмено?

— Устно.

— От кого?

— От генерал Васел.

— Васел ли е подписал и ваучерите?

Капитанът кимна.

— Да. Той трябва да ги одобри.

— Искам да говоря с него.

— Генералът замина за Лондон.

— За Лондон? — повторих аз.

— За среща в британското Министерство на отбраната. Получи внезапна покана.

— Кога отпътува?

— Двамата с майор Маршъл тръгнаха заедно за летището.

— А къде е полковник Кумър? — запитах аз.

— В Берлин. За сувенири.

— Само не ми казвайте, че и той е тръгнал за летището с Васел и Маршъл.

— Не — отвърна капитанът. — Взе влака.

— Страхотно — казах аз.

Двамата със Съмър отидохме в офицерския клуб да закусим. Седнахме на същата ъглова маса, както и предишната вечер. Един до друг, с гръб към стената, като наблюдавахме помещението.

— И така — казах аз, — в осемнайсет и десет службата на Суон започва да разпитва за местонахождението на Маршъл и петдесет минути по-късно той получава назначение във Форт Ъруин. След час вече не е в базата.

— Докато Васел изчезва за Лондон — каза тя. — А Кумър се мята на влака да си купува сувенири от Берлин.

— На нощния влак — добавих аз. — Кой пътува с нощен влак за удоволствие?

— Всеки от тях има нещо да крие.

— Освен мен и моята маймунка — казах аз.

— Какво?

— Това е песен на Бийтълс — обясних аз. — Една от мелодиите на двайсети век.

Съмър ме погледна въпросително.

— Какво толкова имат да крият? — каза тя.

— Ти ми кажи!

Съмър постави длани върху масата и си пое дълбоко въздух.

— Виждам част от обяснението — каза тя.

— Аз също.

— Дневният ред — каза тя. — Това е обратната страна на същата монета, за която говореше снощи подполковник Саймън. Той явно злорадстваше, че пехотата ще поизмести бронетанковите войски. Креймър положително се е досетил за същото. Един генерал с две звезди не може да е глупак. Така че конференцията в Ъруин навръх Нова година е била за това как да си опазят своето. Как да не предадат спечелените позиции.

— Отказва ли се лесно човек от такова нещо?

— Къде ти! — възкликна тя. — Също като капитаните на бронираните крайцери преди толкова години.

— И така, какво е съдържал дневният ред?

— Една част отбрана, една част нападение — каза тя. — Това е най-близко до ума. Аргументи против интегрираните бойни части, подигравки с леките бронирани машини, възхвала на собствените им умения и опит.

— Дотук съм съгласен — казах аз. — Но не е било само това. Много скоро Пентагонът ще бъде засипан от подобни докладни и възражения. „За“ и „против“, „понеже“ и „обаче“, край няма да има. Но в този дневен ред е имало и нещо друго, заради което толкова отчаяно се опитваха да си върнат екземпляра на Креймър. Какво ли е било?

— Нямам представа — каза тя.

— Аз също.

— И защо избягаха снощи и тримата? — запита Съмър. — Та те са имали достатъчно време да унищожат екземпляра на Креймър и всичко останало. Така че са можели спокойно да те излъжат какво е съдържал дневният ред, за да ги оставиш на мира. Можели са дори да ти подхвърлят фалшив документ. Да ти кажат: ето, това е, няма друго, убедете се сам.

— Избягали са заради мисис Креймър — казах аз.

Тя кимна.

— И аз мисля, че Васел и Кумър са я убили. Креймър внезапно умира и топката остава в тяхното игрище. Съзнават, че трябва да направят всичко, за да заличат следите. Мисис Креймър е просто една невинна жертва.

— Звучи твърде логично — казах аз, — само дето и двамата не ми изглеждат особено високи и яки.

— И двамата са много по-високи и по-яки от мисис Креймър. Станало е толкова бързо, реагирали са панически, може пък и резултатите от експертизата да не са съвсем точни. Нямаме представа колко са опитни полицаите от Грийн Вали. Откъде да знаем, може за патоанатом да ползват някой семеен лекар, учил два семестъра съдебна медицина. Какво разбира той?

— Може и така да е — казах аз. — Но все пак не виждам как са могли да го направят. Като извадим времето за придвижване от Вашингтон, плюс десетте минути за откриване на железарския магазин и задигане на лоста, остават им само десет минути за реакция. Освен това не са имали кола, нито са поръчвали.

— Може да са наели такси. Или някоя от колите на хотела. И ние никога няма да я открием. Навръх Нова година всичко живо е било в движение.

— Разстоянието е голямо. Сметката ще е била солена. Все някой шофьор ще си я спомни.

— Навръх Нова година — каза тя — такситата и лимузините на Вашингтон плъзват по трите околни щата. Наемат ги до къде ли не. Всичко е възможно.

— Едва ли — отвърнах аз. — Човек не наема всеки ден такси или лимузина по маршрут, включваш обир в железарски магазин и разбиване на частен дом.

— Не е задължително шофьорът да е видял нещо. Васел или Кумър, или и двамата може да са извървели пеша сляпата уличка до магазина. И да са се върнали след пет минути с лоста под палтото. Също и при мисис Креймър. Таксито е спряло отпред, а действието се е развило зад къщата.

— Рискът е твърде голям. Вашингтонските таксиджии четат вестници като всички нас. Може би дори повече, понеже са все в задръствания. Като прочете историята за Грийн Вали, човекът ще се сети за двамата пътници.

— Да, но те не са смятали, че рискуват. Не са очаквали нещата да се развият така. Мислели са, че мисис Креймър ще е в болницата при съпруга си. И са си казали, че вашингтонските вестници няма да се занимават с някакви глупави обири в Сперивил и Грийн Вали.

Кимнах. Дойде ми наум нещо, което детектив Кларк бе казал преди няколко дни: Бях изпратил хората си да разпитват по къщите. По улицата имаше коли.

— Може и да си права — казах аз. — Може би трябва да проверим такситата.

— Най-трудната нощ в годината — каза тя. — Както и за доказване на алиби.

— Какво нахалство, а? — подхвърлих аз. — Да наемеш такси, за да свършиш нещо такова.

— Трябват железни нерви — съгласи се тя.

— Ако нервите им са железни, защо се разбягаха снощи?

Известно време Съмър не отговори.

— Наистина няма логика — каза накрая тя. — Те не могат вечно да бягат и сигурно сами го разбират. Рано или късно ще им се наложи да се обърнат и да почнат да хапят.

— Така е. И трябваше да го направят тук и сега. На свой терен. Не разбирам защо се поколебаха.

— Когато започнат да хапят, ще хапят яко. Цялата им кариера е заложена на карта. Съветвам те да се пазиш.

— Ти също — казах аз.

— Нападението е най-добрата защита.

— Така е.

— Значи тръгваме да ги гоним?

— Иска ли питане?

— Кого пръв?

— Маршъл — казах аз. — Той ми трябва най-много.

— Защо?

— Има едно просто правило — казах аз. — Тръгваш да гониш тоя, който е избягал най-далеч. Освен това Маршъл ми се струва слабото им звено.

— Сега ли тръгваме? — запита тя.

Поклатих глава.

— Първо отиваме в Париж. Трябва да видя майка ми.

19

Опаковахме си багажа, освободихме стаите в общежитието и минахме да се сбогуваме със Суон. Той ни чакаше с новина.

— Трябва да ви арестувам и двамата — каза Суон.

— Защо?

— За самоотлъчка. Уилард е издал заповед да ви приберем още щом се появите.

— Какво, по целия свят ли?

Суон поклати глава.

— Не, само в тази база. Колата ви е била намерена в „Андрюс“ и Уилард е говорил с транспортните войски. Така че е разбрал накъде пътувате.

— Кога получи телекса?

— Преди час.

— А ние кога си тръгнахме оттук?

— Час преди това.

— И накъде заминахме?

— Нямам представа. Не ми казахте. Помислих си, че се връщате в базата.

— Благодаря ти — казах аз.

— Най-добре наистина не ми казвай накъде тръгвате.

— За Париж — казах аз. — По лична работа.

— Какво, по дяволите, става тук?

— Ех, ако знаех…

— Да повикам ли такси?

— Би било много любезно от твоя страна.

Десет минути по-късно вече седяхме в друг мерцедес на път за там, откъдето бяхме дошли.

За полета от Франкфурт до Париж имахме избор между две авиокомпании: „Луфтханза“ и „Ер Франс“. Аз лично предпочитах „Ер Франс“. Първо, кафето им беше по-добро, и второ, ако Уилард се захванеше да ни търси по гражданските превозвачи, най-напред щеше да провери в „Луфтханза“. За толкова глупав го смятах.

Разменихме още два от ваучерите срещу две места в икономическа класа за полета в десет. Седнахме в салона до изхода и зачакахме. Бяхме в камуфлажни униформи, но не се набивахме на очи. Цялото летище беше пълно с американски военни. Видях и няколко полицаи от XII корпус, които патрулираха по двойки. Но не се уплаших особено. Предположих, че това е рутинно дежурство в помощ на гражданската полиция. Не бяха тръгнали да търсят нас. Имах чувството, че телексът на Уилард ще отлежава върху бюрото на Суон най-малко час-два.

Качихме се навреме и сложихме чантите си в багажника над седалката. Закопчахме коланите и се настанихме удобно. Освен нас в самолета имаше още поне десетина военни. Париж винаги е бил привлекателно място за американските войници в Германия. Времето си оставаше все така мъгливо. Но не толкова, че да ни забави. Излетяхме навреме, издигнахме се над сивия град и обърнахме нос на югозапад, над пастелни поля и огромни горски масиви. Скоро изпълзяхме над облаците, в обляното от слънце лазурно небе, и земята под нас се загуби.

Полетът беше кратък. Още не бях допил второто си кафе, когато започнахме да се снишаваме. Съмър пиеше сок. Изглеждаше нервна. Донякъде развълнувана, донякъде разтревожена. Помислих, че това сигурно е първото й пътуване до Париж. Както и първата й самоотлъчка. Усещах, че тя й тежи. Честно казано, и на мен ми тежеше. Самоотлъчката усложняваше нещата. Можеше да минем и без нея. Но не бях изненадан, че Уилард ни е подгонил като самоотлъчили се. Това беше следващият му логичен ход. Сега очаквах да изпрати циркулярно писмо по целия свят: Издирва се еди-кой си.

Кацнахме на „Роаси-Шарл дьо Гол“ и в единайсет и половина вече минавахме по ръкава към терминала. Летището беше претъпкано. На опашката за таксита беше истинска лудница, също като при предишното ми идване с Джо. Затова се отказахме и отидохме на спирката на летищните автобуси. Изчакахме си реда и се качихме. В Париж беше значително по-топло, отколкото във Франкфурт. Подаваше се бледо зимно слънце, а в такива дни градът изглеждаше фантастично.

— Била ли си тук преди? — запитах аз.

— Не, никога — каза Съмър.

— Първите двайсет минути не гледай през прозореца. Можеш да погледнеш, когато минем Периферик.

— Какво е това?

— Околовръстното шосе. Нещо като Белтуей във Вашингтон. Оттам навътре започват хубавите квартали.

— Майка ти там ли живее?

Кимнах.

— Да, на една от най-красивите улици в квартала с посолствата. Близо до Айфеловата кула.

— Направо при нея ли отиваме?

— Не. Чак утре. Днес ще се правим на туристи.

— Защо?

— Ще изчакаме да дойде и брат ми. Не мога да ида сам при нея. Трябва да сме заедно.

Съмър не отговори. Само ме погледна. Автобусът потегли. През цялото време тя гледаше през прозореца. По отражението й в стъклото видях, че е съгласна с мен. Отвъд Периферик наистина беше по-хубаво.

Слязохме на Плас дьо л’Опера, застанахме един до друг на тротоара и изчакахме останалите пътници да се разотидат. Мислех си, че преди да предприемем каквото и да било, трябва да намерим хотел да си оставим багажа.

Тръгнахме по Рю дьо ла Пе, минахме през площад „Вандом“ и стигнахме до Тюйлери. Оттам завихме надясно и поехме по „Шан-з-Елизе“. Може би на света има и по-хубави места за разходка с хубава жена в някой мързелив ден под бледото зимно слънце, но на мен не ми бяха известни. На Рю Марбьоф свихме вляво и излязохме на Авеню Джордж У точно пред едноименния хотел.

— Това как ти се струва за нощувка? — подхвърлих аз.

— Дали ще ни пуснат да влезем? — запита Съмър.

— Има само един начин да разберем.

Пресякохме улицата и някакъв човек с цилиндър ни отвори вратата. Момичето на рецепцията носеше на ревера си няколко значки с малки знаменца, по едно за всеки език, който говореше. Заговорих я на френски, което я зарадва. Подадох й два ваучера и поисках две стаи. Тя не се поколеба и за миг. Пресегна се и ни подаде ключовете, сякаш й бях платил в злато или с кредитна карта. Такова заведение беше хотел „Джордж V“. Бяха виждали какво ли не.

Стаите, които ни даде многоезичната рецепционистка, гледаха на юг и от двете се виждаше отчасти Айфеловата кула. Едната беше обзаведена в бледосиньо и имаше дневна и баня с размерите на игрище за тенис. Другата, през три врати по същия коридор, беше в жълто и излизаше на балкон с парапет от ковано желязо.

— Ти избирай — казах на Съмър.

— Тази с балкона — отвърна тя.

Пуснахме чантите на пода, изкъпахме се и след петнайсет минути се срещнахме във фоайето. Бях гладен и готов да обядваме, но Съмър имаше други идеи.

— Искам да си купя дрехи — каза тя. — Туристите не обикалят града с камуфлажна униформа.

— Аз правя изключение — отвърнах.

— Веднъж направи изключение от изключението — каза тя. — Отпусни се, поживей малко. Къде да отидем най-напред?

Вдигнах рамене. Човек не може да извърви и двайсет крачки в Париж, без да мине поне покрай три магазина за дрехи. Но в повечето за една дреха ти искат месечната заплата.

— Можем да пробваме в „Бон Марше“ — казах аз.

— Какво е това?

— Универсален магазин — отвърнах. — Буквално означава „евтин пазар“.

— Универсален магазин, който се казва „Евтин пазар“?

— Само като за мен — казах аз.

— Някъде другаде?

— В „Самаритен“ — предложих аз. — Край реката, до Пон Ньоф. На покрива има тераса с прекрасна гледка.

— Да идем там.

Тръгнахме пеша покрай реката. Разстоянието не беше малко, чак до върха на острова Ла Сите. Извървяхме го за повече от час, понеже се спирахме да разглеждаме едно-друго по пътя. Минахме покрай Лувъра. Огледахме малките зелени сергии на художниците, подпрени на крайречната стена.

— Какво значи Пон Ньоф? — запита Съмър.

— Нов мост.

Тя огледа критично древната каменна зидария.

— Това е най-старият мост в Париж — казах аз.

— А защо тогава му викат нов?

— Защото някога е бил нов.

Влязохме на топло в огромния универсален магазин. Като във всички подобни заведения, най-отпред бяха щандовете с козметика, изпълващи въздуха с благоухания. Съмър ме отведе на горния етаж, където бяха дамските дрехи. Седнах на едно удобно кресло и я оставих да разглежда. Тя се забави около половин час. Когато се върна, беше неузнаваема. Черни обувки, черна прилепнала пола, мериносов пуловер в сиво и бяло, сиво вълнено сако. И баретка. Приличаше на кинозвезда. В ръката си стискаше фирмен плик на „Самаритен“ с униформените дрехи и ботуши.

— Твой ред е — каза тя и ме поведе към отдела за мъжка конфекция. Единствените им панталони с 95-сантиметра вътрешна дължина на крачола бяха произведена в Алжир имитация на американски джинси, така че това реши въпроса. Към тях си купих светлосин суичър и черно пухено яке, което на всичко отгоре беше в тон с военните ми ботуши.

— Купи си барета — посъветва ме Съмър и аз си купих барета. Беше черна с кожен хастар. За всичко платих в долари по много изгоден курс. Преоблякох се в пробната. Натъпках униформата в плика на магазина. Погледнах се в огледалото, нахлупих нахакано баретата на челото си и излязох навън.

Съмър не каза нищо.

— А сега на обяд — подканих я аз.

Качихме се в кафе-ресторанта на деветия етаж. Беше студено за терасата, но си намерихме място до прозореца, откъдето гледката беше горе-долу същата. На изток се виждаше „Нотр Дам“, а далеч на юг — кулата Монпарнас. Слънцето още проблясваше през облаците. Страхотен град.

— Как е успял Уилард да открие колата ни? — запита Съмър. — Как изобщо е знаел къде да я търси? Щатите са голяма държава.

— Не я е открил той — отвърнах аз. — Някой му е казал къде е.

— Кой?

— Васел — предположих аз. — Или Кумър. В базата на Дванайсети корпус сержантът на Суон е споменал името ми по телефона. Така че още преди да разкарат Маршъл оттам, са позвънили на Уилард в Рок Крийк и са му казали, че съм в Германия и им досаждам. Питали са го как така ме е пуснал да пътувам. И са му наредили да ме прибере моментално.

— Те не могат да нареждат на един следовател от специалните части къде да ходи!

— Вече могат, чрез Уилард. С него са стари приятели. Току-що се сетих как е станало. Всъщност Суон практически ни го каза, но аз отначало не включих. Уилард има връзки в бронетанковите войски от времето, когато е служил в разузнаването. За кого е работил през всичките тези години, когато е претакал горивото на Съветите и всички останали дивотии? За танкистите, естествено. Там има стари връзки. Затова се беше разпенил толкова, като научи за Креймър. Той пет пари не дава, че армията като цяло може да изпадне в трудно положение. Него го вълнува само какво ще стане с бронетанковите войски.

— Понеже са негови хора.

— Именно. Затова Васел и Кумър побегнаха снощи. За да дадат на Уилард възможност и време да се разправи с нас.

— Уилард знае, че не е подписвал ваучерите ни.

Кимнах.

— Това поне е сигурно.

— Здравата сме загазили. Хем самоотлъчка, хем крадени ваучери.

— Ще се оправим.

— Как точно?

— Като разкрием убиеца.

— А смяташ ли, че ще го разкрием?

Не отговорих.

* * *

След обяда минахме на другия бряг на реката и по заобиколен маршрут се върнахме в хотела. Със спортните си дрехи, понесли в ръце пликовете от „Самаритен“, приличахме на туристи. Липсваше ни само фотоапарат. Зяпахме по витрините на булевард „Сен Жермен“, разгледахме Люксембургската градина, Инвалидите и Екол Милитер. После тръгнахме по Авеню Боске, като минахме на петдесет метра зад жилищната сграда на майка ми. Не казах нищо на Съмър. Тя щеше да ме накара да се отбия, за да я видя. Пресякохме отново Сена по Пон д’Алма и пихме кафе в едно бистро на Авеню Ню Йорк. После полека се заизкачвахме по хълма към хотела.

— Време е за следобедна почивка — каза Съмър. — После ще вечеряме.

Радвах се, че ще подремна. Бях доста уморен. Проснах се на леглото в бледосинята стая и след минута съм заспал.

Съмър ме събуди след два часа, като ми позвъни по телефона от стаята си. Искаше да ме пита дали знам някакви ресторанти в града. Париж е пълен с ресторанти, но аз бях облечен като идиот, а в джоба си имах по-малко от трийсет долара. Затова предложих едно заведение на Рю Верне. Там, доколкото знаех, пускаха по джинси и суичър, без да те гледат накриво и без да ти смъкнат кожата от гърба.

Срещнахме се във фоайето. Съмър изглеждаше все така ослепително. Прилепналата пола и вълненото сако й стояха точно толкова добре вечерта, колкото и през деня. Беше свалила баретата. Аз пък бях с моята. Тръгнахме към „Шан-з-Елизе“. Както си вървяхме, Съмър направи нещо неочаквано: хвана ме за ръка. Беше тъмно и около нас се разхождаха и други двойки, така че сигурно й се бе видяло естествено. На мен също. Толкова естествено, че близо минута не си дадох сметка какво е направила. Или че в постъпката й може да има нещо нередно. На нея явно също й е била нужна минута, за да осъзнае това, защото ме погледна притеснено и издърпа ръката си.

— Извинявай — каза тя.

— Няма за какво — отвърнах аз. — Стана ми приятно.

— Беше неволно — каза тя.

Продължихме да крачим и свихме по Рю Верне. Намерихме ресторанта. Беше ранна януарска вечер и съдържателят веднага ни настани на ъглова маса. На масата имаше вазичка с цветя и запалена свещ. Поръчахме си кана вода и гарафа червено вино, докато решим какво ни се яде.

— Тук си като у дома си — каза ми Съмър.

— Не точно — отвърнах аз. — Аз никъде не съм си у дома.

— Говориш доста добре френски.

— Също и английски. Което не значи, че в Северна Каролина съм си у дома.

— Но някои места ти харесват повече от други.

Кимнах.

— Тук не е лошо.

— Правиш ли планове за бъдещето?

— Ти си като брат ми. Той все ме кара да правя планове.

— Нещата се променят.

— Винаги ще има нужда от полицаи — казах аз.

— Полицаи със склонност към самоотлъчка?

— Трябва само да открием убиеца — казах аз. — Или на мисис Креймър, или на Карбоун. Или може би на Брубейкър. Имаме три възможности.

Тя не отговори.

— Спокойно — казах аз. — Четирийсет и осем часа сме извън света. Нека да се радваме на живота. Ако се тормозим, доникъде няма да стигнем. Намираме се в Париж.

Съмър кимна. Наблюдавах лицето й. Усетих как се опитва да потисне мрачните си мисли. Очите й блестяха изразително на пламъка на свещта. Като да виждаха бедите пред нея, струпани на купчини, като кашони в склад. Усетих и как се мъчи да се промуши покрай тях, като дете, бързащо да се скрие в онова тихо, безопасно местенце в дъното на гардероба.

— Пий си виното — казах аз. — Забавлявай се.

Ръката ми лежеше неподвижно върху масата. Съмър се пресегна и леко я стисна, после вдигна чашата си.

— Северна Каролина няма да ни избяга — каза тя.

И двамата си поръчахме по три ястия от менюто. После в продължение на три часа ядохме, без да бързаме. Гледахме да не говорим за работа. Насочвахме разговора към лични теми. Аз й разправих за Джо, после съвсем бегло и за майка ми. Тя пък ми разказа за семейството си — за многото си братя и сестри, за безбройните си братовчеди, така че бързо забравих кой кой е. През цялото време гледах лицето й на светлината на свещта. Цветът на кожата й беше забъркан от медно червеникаво и абаносово черно. Очите й бяха като въглени. Челюстта й беше деликатна, като от фин порцелан. Изглеждаше абсурдно дребничка и крехка за военнослужещ. Но после се сетих за значките й на стрелец. Бяха повече от моите.

— Ще ме запознаеш ли с майка си? — попита тя.

— Стига да искаш — отвърнах. — Но е много болна.

— Не беше ли само със счупен крак?

Поклатих глава.

— Има рак.

— Много ли е сериозно?

— По-сериозно не би могло да бъде.

Съмър кимна.

— Така и предположих. Изглеждаш разстроен още откакто се върна предишния път.

— Така ли?

— Няма как да не ти се отрази.

Кимнах отново.

— Повече, отколкото бях предполагал.

— Защо, не се ли разбирахте?

— Разбирахме се много добре. Но човек рано или късно умира. По принцип тези неща не бива да ни изненадват.

— Може би не бива да идвам. Няма да е удобно. Вървете само двамата с Джо.

— Тя обича да се среща с нови хора.

— Може да не се чувства добре.

— Ще видим. Сигурно ще поиска да я заведем на обяд.

— А как изглежда?

— Ужасно — казах аз.

— Тогава едва ли ще иска да се среща с нови хора.

Известно време седяхме мълчаливо. Келнерът ни донесе сметката. Двамата си преброихме парите, платихме наполовина и оставихме приличен бакшиш. На връщане към хотела вървяхме, хванати за ръце. Този път вече ни изглеждаше съвсем нормално. Бяхме сами, двамата, сред едно море от неприятности — някои общи, други лични. Човекът с цилиндъра ни отвори вратата и ни пожела „Bonne nuite“. Качихме се с асансьора, един до друг, без да се докосваме. Когато стигнахме на етажа, Съмър трябваше да тръгне наляво, аз надясно. Беше неловко. И двамата мълчахме. Виждах, че на нея й се иска да дойде с мен, а пък на мен страшно ми се искаше да тръгна с нея. Представих си стаята й — жълтите стени, аромата на парфюм. Леглото. Представих си как сваля пуловера си през глава. Как разкопчава ципа на новата си пола и я оставя да се свлече на пода. Сигурно беше с копринена подплата. Представих си дори лекото прошумоляване.

Знаех, че не е редно. Но вече и без това се бяхме самоотлъчили. Бяхме се накиснали здравата. Така че това щеше да ни донесе утеха и радост.

— И така, утре в колко часа? — запита тя.

— За мен по-рано — отвърнах аз. — Трябва да бъда на летището в шест.

— Ще дойде с теб. Да ти правя компания.

— Благодаря.

— Няма защо.

Стояхме и се гледахме.

— Ще трябва да станем около четири — каза тя.

— Там някъде — казах аз. — Около четири.

Стояхме и се гледахме.

— Е, тогава лека нощ — каза тя.

— Приятни сънища — отвърнах аз.

Обърнах се и закрачих надясно по коридора, без да поглеждам назад. Чух как вратата й се отвори и затвори секунда след моята.

Беше единайсет, когато си легнах, но не ми се спеше. Около час лежах и гледах в тавана. През прозореца влизаше светлината на града — студена, жълтеникава и призрачна. Виждаха се и отблясъци от празничната украса на Айфеловата кула, които примигваха в златисто. Нито бавно, нито бързо — просто ритмично и неумолимо. Всяка секунда шарките на гипсовия таван се променяха. Някъде на съседна улица се чу скърцане на спирачки, после по-наблизо лай на куче, после самотни стъпки по тротоара под прозорците, далечен автомобилен клаксон. Постепенно градът утихна и тишината ме притисна отвсякъде. Тишината виеше в ушите ми като полицейска сирена. Вдигнах ръка и в тъмното погледнах часовника си. Беше полунощ. Свалих ръката си върху завивката и изведнъж ме обзе такава самота, че останах без дъх.

Светнах лампата и се претърколих по леглото до телефона. На малка табелка над бутоните за набиране бяха написани указания. За да изберете друга хотелска стая, натиснете три плюс номера на стаята. Натиснах три и набрах съответния номер. Тя отговори на първото позвъняване.

— Будна ли си? — запитах аз.

— Да — отвърна тя.

— Искаш ли компания?

— Да — отвърна тя.

Нахлузих джинсите и суичъра и закрачих бос по коридора. Почуках на вратата й. Тя отвори, пресегна се, хвана ме за ръката и ме издърпа вътре. Беше напълно облечена, както я бях оставил. По пуловер и черна пола. Още на прага ме целуна и аз отвърнах на целувката й. Вратата тихо се затвори зад нас. Чух тихото просъскване на затварящата пружина и щракването на бравата. Тръгнахме към леглото.

Тя беше с тъмночервено бельо. От коприна или може би сатен. Парфюмът й се усещаше навсякъде. И в стаята, и по тялото й. Беше дребничка и крехка, и пъргава, и силна. През прозореца влизаше същата жълтеникава светлина на града, но този път ме обливаше с топлина, даваше ми сили. И по нейния таван се виждаха отблясъци от Айфеловата кула. Изравнихме нашия ритъм с техния — бавен, неумолим. След това се обърнахме с гръб към прозореца и легнахме плътно един до друг, изтощени и задъхани, притиснати и смълчани, сякаш не разбирахме какво точно сме направили.

Спал съм около час и се събудих в същата поза. Имах силното усещане, че нещо съм изгубил и нещо съм спечелил, но и в двата случая не знаех какво. Съмър спеше, сгушена в извивката на тялото ми. Ухаеше на хубаво. Беше топла, едновременно крехка и силна, и безметежно спокойна. Дишаше бавно. Лявата ми ръка беше под раменете й, дясната я обгръщаше през кръста. Нейната лява ръка, полусвита в юмрук, си почиваше в дланта ми.

Извърнах глава и се загледах в играта на светлините по тавана. Далеч навън, може би на километър и нещо, се чу едва доловим шум от мотоциклет. Сигурно беше от другата страна на Триумфалната арка. После излая куче. Иначе градът беше съвсем тих. Два милиона души спяха едновременно. Джо беше във въздуха, някъде по северноатлантическия коридор, и вероятно наближаваше Исландия. Не можех да си представя какво прави майка ми. Затворих очи и отново се опитах да заспя.

Будилникът в главата ми се задейства точно в четири. Съмър още спеше. Измъкнах полека ръката си изпод нея, разтрих рамото си, за да раздвижа кръвта, тихо станах от леглото и тръгнах бос към банята. После нахлузих джинсите и суичъра и събудих Съмър с целувка.

— Ставай и действай, лейтенант — казах аз.

Тя протегна ръце високо над главата си и изви гръбнак като котка. Чаршафът се смъкна до кръста й.

— Добро утро — каза тя.

Отново я целунах.

— Париж ми харесва — заяви тя. — Поживях си.

— Аз също.

— И то добре си поживях.

— Чакам те след половин час във фоайето.

Върнах се в своята стая и позвъних на румсървиса за кафе. Докато пристигне, вече се бях избръснал и си бях взел душ. После облякох чиста камуфлажна униформа, налях си първата за деня чаша и погледнах часовника. Четири и двайсет сутринта в Париж, което означаваше десет и двайсет вечерта на Източното крайбрежие или доста след края на работното време. На Западното крайбрежие пък беше едва седем и двайсет — достатъчно рано, за да може някой усърден служител все още да седи на бюрото си. Пак прочетох указанията на табелката и натиснах девет за външна линия. Набрах единствения телефонен номер, който знаех наизуст — този на централата в Рок Крийк, Вирджиния. Операторът отговори на първото позвъняване.

— Тук Ричър — казах аз. — Трябва ми номерът на командира на военната полиция във Форт Ъруин.

— Сър — каза човекът, — има издадена заповед от полковник Уилард да се завърнете незабавно в базата.

— Ще се върна когато мога. А междувременно ми трябва този номер.

— Сър, къде сте сега?

— В един публичен дом в Сидни, Австралия — казах аз. — Дай ми номера.

И той ми го даде. Повторих го наум, натиснах отново девятка и го набрах. Сержантът на Калвин Франц отговори на второто позвъняване.

— Търся Франц — казах аз.

Линията припука и аз се приготвих за дълго чакане, когато Франц отговори.

— Искам да ми направиш една услуга — казах аз.

— Каква например?

— При теб в момента има един тип от Дванайсети корпус на име Маршъл. Познаваш ли го?

— Не.

— Искам да го задържиш, докато дойда. Много е важно.

— Не мога да спра някого да си тръгне от базата, освен ако не го арестувам.

— Кажи му само, че съм се обадил от Берлин. Това ще свърши работа. Докато си мисли, че съм в Германия, няма да мръдне оттам.

— Защо?

— Защото така му е наредено.

— Той познава ли те?

— Не лично.

— В такъв случай се получава малко неудобно. Не мога просто да ида при него и да му кажа: виж какво, не ме познаваш, но един друг човек, когото също не познаваш, ми каза да ти предам, че е в Берлин.

— Подходи по-деликатно — казах аз. — Кажи му, че съм те помолил да му зададеш един въпрос, понеже аз лично не мога да дойда.

— Какъв въпрос да му задам?

— Попитай го дали при погребението на Креймър е бил на „Арлингтън“. И какво е правил през останалата част от деня. Защо не е закарал Васел и Кумър в Северна Каролина. Каква причина са му изложили, за да шофират сами.

— Дотук са четири въпроса.

— Както и да е. Гледай само да остане с впечатление, че му ги задаваш от мое име, понеже не смятам да идвам до Калифорния.

— Къде бих могъл да се свържа с теб?

Погледнах телефона и му продиктувах номера.

— Но това е във Франция — каза той. — Не в Германия.

— Маршъл обаче не бива да го знае. Ще бъда на този номер по-късно.

— Кога идваш в Калифорния?

— До четирийсет и осем часа, надявам се.

— Добре — каза той. — Нещо друго?

— Да — казах аз. — Позвъни от мое име във Форт Бърд и кажи на сержантката ми да се поинтересува от биографиите на генерал Васел и полковник Кумър. По-конкретно искам да знам дали някой от тях има връзка с градче на име Сперивил в щата Вирджиния. Да е роден или израсъл там, или нещо подобно, достатъчно, за да знае за наличието на определен магазин в този град. Кажи й да ме изчака с отговора, докато я открия.

— Добре — повтори той. — Това ли е всичко?

— Не. Кажи й също да се свърже с детектив Кларк в Грийн Вали и да го помоли да й прати по факса резултатите от разпитите на съседите в нощта на Нова година. Тя знае за какво става дума.

— Добре, че поне тя знае — каза Франц и замълча, явно записваше. — Е, има ли още нещо? — запита накрая той.

— Засега толкова — казах аз и затворих.

Слязох във фоайето с около пет минути закъснение. Съмър ме чакаше. Беше се оправила много по-бързо от мен. Но пък тя нямаше нужда да се бръсне, да пие кафе рано сутрин или да води телефонни разговори. Също като мен, и тя се бе преоблякла в камуфлажна униформа. При това бе успяла да си лъсне ботушите или някой й ги бе лъснал. Блестяха.

Нямахме пари за такси до летището. Затова тръгнахме пеша в сутрешния здрач към Плас дьо л’Опера, за да хванем автобуса. Беше по-малко претъпкан от предишния път, но това не го правеше по-удобен. Покрай нас се занизаха моментни образи от спящия град, после пресякохме Периферик и навлязохме в унилите парижки предградия.

Пристигнахме на „Роаси-Шарл дьо Гол“ малко преди шест. И този път летището беше пълно с хора. Имах чувството, че големите международни летища функционират в някакви свои часови пояси — може да са по-оживени в шест сутринта, отколкото в два на обяд. Навсякъде имаше тълпи от хора. Още хора слизаха или се качваха на коли и автобуси, пристигащи пътници със зачервени очи влачеха колички с багаж. Сякаш целият свят беше тръгнал да се преселва.

На монитора полетът на Джо беше отбелязан като пристигнал. Тръгнахме към изходите от митницата. Заехме места сред гъстата тълпа посрещачи. Предположих, че Джо ще е един от първите, които ще се появят. Той никога не предаваше багажа си и излизаше винаги бързо. Нямаше излишно време за губене.

Последните пътници от предишния полет се изнизваха един по един. Повечето бяха семейства с малки деца или хора с много багаж. Посрещачите ги поглеждаха с надежда, виждаха, че не са тези, които чакат, и извръщаха глави. Известно време ги наблюдавах. Беше ми любопитен езикът на тялото — как самите движения изразяват моментен интерес, после разочарование и безразличие.

Закъснелите от предишния полет бяха застигнати от първите пътници от полета на Джо. Излязоха забързани бизнесмени, размахали куфарчета и пътни чанти. И млади жени с високи токчета и тъмни очила, луксозно облечени. Фотомодели? Актриси? Проститутки? Имаше и държавни служители, французи и американци. Познаваха се отдалеч. Сериозни и елегантни, много от тях с очила, но палтата, костюмите и обувките им не бяха от най-високо качество. Може би някои бяха дребни дипломати. Все пак полетът пристигаше от Вашингтон.

Джо излезе дванайсети по ред. Беше със същото палто, с което го бях видял и предишния път, но с друг костюм и вратовръзка. Изглеждаше добре. Крачеше бързо и носеше черна кожена пътна чанта. Стърчеше с една глава над всички останали. Като излезе от митницата, той се спря и огледа салона.

— Много си приличате — каза Съмър.

— Но аз съм по-симпатичен — отвърнах.

Джо ме видя веднага, понеже и аз стърчах с една глава над околните. Посочих му едно спокойно местенце встрани. Той си проби път през тълпата и застана там. Заобиколихме и отидохме при него.

— Лейтенант Съмър — каза той, — много ми е приятно да се запозная с вас.

Не го бях забелязал да поглежда към табелката с името на куртката й, където пишеше: Съмър, Армия на САЩ. Сигурно я беше запомнил по име и чин от предишните ни разговори.

— Добре ли си? — запитах го аз.

— Уморен съм — отвърна той.

— Искаш ли да закусим?

— Хайде първо да стигнем до града.

Опашката за таксита беше километрична и едва се влачеше. Тръгнахме право към спирката на автобусите. Изпуснахме един и се оказахме първи на опашката за следващия. Той дойде след десетина минути. Докато чакахме, Джо разпита Съмър за първата й визита в Париж. Тя му разправи всичко с най-големи подробности, като премълча само събитията от последната нощ. Стоях на бордюра с гръб към уличното движение, загледан в небето на изток. Зазоряваше се бързо. Скоро щеше да настъпи още един слънчев ден. Беше десети януари, първият по-топъл и приятен ден от новото десетилетие.

Качихме се на автобуса и седнахме един до друг на тройната седалка срещу мястото за багаж. Съмър в средата, Джо от дясната й страна, аз от лявата. Седалките бяха тесни и неудобни. От пластмаса. Без достатъчно място за краката. Коленете на Джо бяха вдигнати едва ли не до ушите му, главата му се люлееше в такт с поклащането на автобуса. Изглеждаше пребледнял. Помислих си, че не беше много редно от моя страна да го кача на автобус след нощен полет през Атлантика, и чак ми стана съвестно. Но, от друга страна, и аз бях висок колкото него. Имах същите проблеми с теснотията. При това не можеше да се каже, че съм спал много повече от него. На всичко отгоре бях останал без пари. Пък и си казах, че за човек като Джо би било по-приятно да се тъпче в автобуса, отколкото да стърчи цял час на опашка за такси.

Той сякаш се поободри, след като пресякохме Периферик и навлязохме в градоустройственото великолепие на Осман[5]. Слънцето вече се издигаше доста над хоризонта и градът беше окъпан в мека светлина с цвят на злато и мед. Кафенетата бяха отворени и пълни с хора, тълпи минувачи крачеха по тротоарите с отмерена стъпка, понесли сандвичи и сутрешните вестници. Работната седмица в Парияс е ограничена със закон на 35 часа, така че разглезените парижани са свикнали да прекарват останалите 133 в приятно безделие. Само като ги гледах, и си почивах.

Слязохме на познатото ни вече място на Плас дьо л’Опера. Поехме на юг по същия път, по който бяхме вървели само преди седмица. Пресякохме реката по Пон дьо ла Конкорд, завихме на запад към Ке д’Орсе, после на юг по Авеню Рап. Стигнахме чак до Рю дьо л’Юниверсите, откъдето се виждаше Айфеловата кула, и там Съмър се спря.

— Ще отида да разгледам кулата — каза тя. — А вие, момчета, вървете при майка си.

Джо ме погледна. Знае ли? — питаха очите му. Кимнах. Знае.

— Благодаря ви лейтенант — рече той. — Ще минем да я навестим. Ако има сили, може да дойдете с нас да обядваме навън.

— Обадете ми се в хотела — каза тя.

— Ще успееш ли да го намериш? — попитах аз.

Тя се обърна и посочи с пръст.

— По авенюто, после по моста, нагоре по хълма и вляво. Почти по права линия.

Усмихнах се. Съмър имаше добро чувство за ориентация. Джо ни изгледа озадачен. Той я бе видял накъде сочи и знаеше какво се намира там.

— „Джордж V“? — запита той.

— Защо не? — отвърнах аз.

— С грошовете на армията?

— Може и така да се каже.

— Изумително!

Съмър се надигна на пръсти, целуна ме по бузата и се здрависа с Джо. Останахме на място, огрени от бледото зимно слънце, и я изпратихме с поглед, докато крачеше към основите на кулата сред рехавата върволица от подранили туристи. Отдалеч се виждаха амбулантните търговци на сувенири, които подреждаха сергиите си. Постепенно дребната фигура на Съмър се смали съвсем.

— Много е симпатична — каза Джо. — Откъде я намери?

— Беше във Форт Бърд — отвърнах аз.

— Разбра ли какво става там?

— Успях да стигна донякъде.

— Надявам се. Вече близо две седмици, откакто те преместиха.

— Спомняш ли си оня тип, за когото те питах? Оня Уилард? Той е служил в бронетанковите, нали така?

Джо кимна.

— Сигурен съм, че е бил на тяхно пряко подчинение. Подавал е данните от изчисленията си направо на разузнаването.

— А спомняш ли си някакви имена?

— В бронетанковите войски ли? Не. Не му обръщах много внимание. Това, с което се занимаваше Уилард, ми се струваше доста шантаво и не ме засягаше особено.

— Чувал ли си за един тип на име Маршъл?

— Не си спомням — отвърна Джо.

Замълчах. Джо се обърна и погледна назад по булеварда. Загърна се с палтото си и вдигна лице към зимното слънце.

— Да вървим — каза той.

— Кога за последен път си й се обаждал?

— Завчера. После беше твой ред.

Тръгнахме един до друг по авенюто, като изравнихме крачка с безгрижно разхождащите се минувачи.

— Не искаш ли първо да закусим? — попитах аз. — Няма смисъл да я будим.

— Болногледачката ще ни отвори.

Минахме покрай пощата. Отпред, напреко на тротоара, имаше катастрофирала кола със смачкан преден калник и спаднала гума. Явно беше изоставена. Слязохме на платното, за да я заобиколим. На трийсетина метра по-нататък, паркиран на втора линия успоредно на бордюра, се виждаше голям черен автомобил.

Автомобилът веднага привлече погледа ни.

— Un corbillard — каза Джо.

Катафалка.

Стояхме на платното и я гледахме. Опитахме се да определим пред коя сграда чака. Фронталната перспектива ни затрудняваше. Погледнах нагоре, към корнизите на покривите. Най-близо до нас беше една варовикова фасада в стил „Бел епок“ на седем етажа. Следваше по-ниската шестетажна сграда на майка ми. От корниза на покрива мислено спуснах вертикална линия до входа. Катафалката беше паркирана точно срещу него.

Затичахме се.

На тротоара беше застанал мъж с черен копринен цилиндър. Входната врата откъм улицата беше отворена. Погледнахме мъжа с цилиндъра и през вратата влязохме във вътрешния двор. Портиерката стоеше на вратата на стаичката си. В ръката си държеше носна кърпичка, а очите й бяха налети със сълзи. Изобщо не ни забеляза, когато минахме покрай нея и тръгнахме към асансьора. Натиснахме бутона за петия етаж. Асансьорът едва се влачеше.

Вратата на апартамента зееше отворена. Вътре се виждаха мъже с черни сака. Трима. Влязохме. Мъжете с черните саката се отдръпнаха мълчаливо да минем. От кухнята излезе момичето със светлите очи. Беше пребледняло. Като ни видя, се спря за миг, после тръгна към нас да ни посрещне.

— Какво има? — каза Джо.

Тя не отговори.

— Кога? — запитах аз.

— Тази нощ — отвърна тя. — Не се мъчи никак.

Мъжете със саката може би се досетиха кои сме и безшумно се отдръпнаха в коридора. Движеха се, без да издават звук. Джо пристъпи напред, олюля се и приседна на канапето. Аз останах на мястото си. Краката ми бяха като приковани към пода.

— Кога? — запитах повторно.

— Точно в полунощ — отвърна момичето. — Кротко, в съня си.

Затворих очи. След минута ги отворих. Момичето беше още там и погледите ни се срещнаха.

— Вие с нея ли бяхте?

Тя кимна.

— През цялото време.

— А имаше ли лекар?

— Беше го отпратила.

— Какво точно стана?

— Каза, че се чувства по-добре. Легна си в единайсет. Спа около час, после престана да диша.

Вдигнах поглед към тавана.

— Имаше ли болки?

— Към края не.

— И ви е казала, че се чувства добре, нали?

— Бяха й свършили дните. И преди съм виждала хора да умират.

Аз я погледнах, после извърнах глава.

— Искате ли да я видите? — попита момичето.

— Джо? — казах аз. Той поклати глава. Остана на канапето. Аз пристъпих към спалнята. До леглото върху две тапицирани с плюш подпори беше положен махагонов ковчег. Празен, подплатен с бяла коприна. Майка ми беше още на леглото, завита с чаршафи. Главата й почиваше кротко върху възглавницата, ръцете й бяха кръстосани на гърдите над чаршафа. Очите й бяха затворени. Чертите й бяха изменени до неузнаваемост.

Веднъж Съмър ме бе попитала: Разстройваш ли се при вида на мъртъвци?

Не, бях й отговорил аз.

Защо?

Не знам, бях казал.

Когато баща ми почина, не видях трупа. Бях командирован някъде. Той беше умрял от инфаркт. В болницата бяха направили всичко възможно, но случаят поначало си беше безнадежден. Аз бях пристигнал едва за погребението и още същата вечер бях отлетял обратно.

Погребение, казах си.

Джо ще се заеме с това.

В продължение на пет безкрайни минути стоях край леглото на майка ми с широко отворени сухи очи. После се обърнах и отидох в дневната. Там отново беше пълно с хора. Носачите на ковчега се бяха върнали. До Джо имаше някакъв старец. Седеше сковано, а от двете му страни бяха подпрени патерици. Беше с рядка побеляла коса, облечен в плътен черен костюм с малка лентичка на ревера. В червено, бяло и синьо. Може би старецът беше кавалер на Военния кръст или на Ордена на Съпротивата. Върху костеливите си колене крепеше картонена кутия, привързана с червен канап.

— Това е мосю Ламоние — каза Джо. — Приятел на семейството.

Старецът грабна патериците и понечи да се изправи, за да се здрависа с мен, но аз му направих знак да не става и пристъпих към него. Беше поне на седемдесет и пет, може би на осемдесет. Сух, жилав и сравнително висок за французин.

— Вие сте този, на когото тя викаше Ричър — каза той.

Кимнах.

— Същият. Защо не ви помня?

— Не сме се виждали, но познавах отдавна майка ви.

— Благодаря ви, че сте дошли.

— И аз ви благодаря — каза той.

Виж ти, помислих си.

— Какво има в кутията? — попитах.

— Все неща, които тя отказваше да държи вкъщи — отвърна старецът. — Но които според мен трябва да бъдат предадени на синовете й в този момент.

Той ми подаде кутията, сякаш беше някакъв свещен товар. Взех я и я сложих под мишница. Не беше нито тежка, нито лека. Казах си, че вътре сигурно има книга. Може би някой стар, подвързан с кожа дневник. И други неща.

— Джо — казах аз, — хайде да идем да закусим.

Закрачихме бързо по тротоара, без посока. Свихме по Рю Сен Доминик и подминахме двете кафенета в края на Рю дьо л’Експозисион. Пресякохме на червено Авеню Боске и свърнахме наслуки в Рю Жан Нико. Джо се спря пред една будка, на която пишеше Tabac, и си купи цигари. Ако можех, сигурно щях да се усмихна. Улицата носеше името на човека, открил никотина.

Двамата запалихме още на тротоара и с цигарите влязохме в първото кафене, което ни се изпречи. Бяхме вървели достатъчно. Време беше за разговор.

— Не трябваше да ме чакаш — каза Джо. — Трябваше да отидеш сам, да я видиш за последно.

— Усетих, че нещо става — казах аз. — Снощи около полунощ имах някакво предчувствие.

— Можеше да си с нея.

— Късно е вече.

— Аз нямаше да имам нищо против.

— Да, но тя щеше да има.

— Трябваше да останем повече миналата седмица.

— Тя не искаше да оставаме, Джо. Това не влизаше в плана й. Тя ни беше майка, но преди всичко беше човек и имаше право на усамотение.

Той се умълча. Келнерът ни донесе кафе и кроасани. Изглежда, усети настроението ни и побърза да се отдалечи.

— Ще се погрижиш ли за погребението? — запитах аз.

Джо кимна.

— Ще го направим след четири дни. Можеш ли да останеш?

— Не — казах аз. — Но ще се върна.

— Е, добре — рече той. — Аз ще остана около седмица. Ще трябва да намеря завещанието й. Вероятно ще се наложи да продадем апартамента. Освен ако ти не го искаш.

— Не, не го искам. А ти?

— Не виждам как бих могъл да го използвам.

— Нямаше да е редно, ако бях отишъл сам — казах аз.

Джо не отговори.

— Миналата седмица се видяхме — казах аз. — Бяхме заедно тримата. Беше чудесно.

— Мислиш ли?

— Забавлявахме се. Така, както тя пожела. Затова събра сили. Затова ни предложи да идем в „Полидор“. Не че беше гладна, не че хапна нещо.

В отговор той само сви рамене. Изпихме кафето в мълчание. Опитах един кроасан. Не беше лош, но нямах апетит. Върнах го в панерчето.

— Това е животът — каза Джо. — Толкова е объркан. Човек живее, да кажем, шейсет години, през които прави какво ли не, вижда какво ли не, чувства какво ли не и изведнъж всичко свършва. Сякаш не е било.

— Ние никога няма да я забравим.

— Да, но ние помним само части от нея. Онези части, които тя си бе избрала да сподели с нас. Върхът на айсберга. За останалото си е знаела само тя. Затова него го няма. От днес нататък то вече не съществува.

Изпушихме мълчаливо по още една цигара. После тръгнахме обратно, бавно и полека, с изранени, но странно успокоени души.

Когато се върнахме, ковчегът вече беше в катафалката пред входа. Сигурно в асансьора го бяха изправили. Портиерката беше излязла на тротоара и стоеше до стареца с трицветната лентичка. Болногледачката беше застанала малко по-встрани. Носачите стояха чинно, сплели пръсти пред коремите си, вперили поглед в земята.

— Ще я откарат в depot mortuaire — каза болногледачката.

В погребалното бюро.

— Добре — каза Джо.

Не останах повече. Сбогувах се с болногледачката и с портиерката, подадох ръка на стареца. Кимнах на Джо, обърнах се и тръгнах по авенюто. Нито веднъж не погледнах назад. Пресякох Сена при Пон дьо л’Алма и по Авеню Джордж V се върнах в хотела. Взех асансьора и се качих в стаята си. Под мишницата си още носех кутията на стареца. Пуснах я на леглото и известно време стоях неподвижно, докато реша какво да правя.

В тази поза ме завари звънът на телефона след двайсетина минути. Беше Франц от Форт Ъруин в Калифорния. Трябваше да си каже два пъти името, понеже отначало не се сетих кой е.

— Говорих с Маршъл — каза той.

— С кого?

— С твоя човек от Дванайсети корпус.

Не казах нищо.

— Добре ли си? — запита той.

— Извинявай. Нищо ми няма. Значи си говорил с Маршъл.

— Бил е на погребението на Креймър. Закарал е Васел и Кумър дотам и ги е върнал. Твърди, че после не ги е возил повече, защото следобед имал важни срещи в Пентагона.

— Но?

— Но аз не му вярвам. Той е техен слуга. Ако Васел и Кумър му наредят да ги вози, ще ги вози и никакви срещи няма да го отърват.

— Е, и?

— И като си представих какво щеше да ме правиш, ако не бях проверил, взех, че проверих.

— И какво?

— Въпросните срещи сигурно са били пред огледалото в банята, защото никой друг не го е виждал.

— Че какво е правил тогава?

— Не знам. Но няма съмнение, че е правил нещо. Отговорите му бяха прекалено гладки и безупречни. А това все пак е било преди шест дни. Кой, по дяволите, помни какво точно е правил преди шест дни? Но тоя тип твърдеше, че помни.

— Ти каза ли му, че съм в Германия?

— Той очевидно знаеше вече.

— Каза ли му, че ще остана там повече време?

— Той сякаш и не очаква да се появиш скоро в Калифорния.

— Тия са стари дружки с Уилард — казах аз. — Той им е обещал да не ме допуска близо до тях. За него Сто и десета специална е нещо като частна преторианска гвардия на бронетанковите войски.

— Между другото, лично проверих биографиите на Васел и Кумър, понеже ти ме заинтригува. Така и не открих да са имали нещо общо с град Сперивил, щата Вирджиния.

— Сигурен ли си?

— Абсолютно. Васел е от Мисисипи, а Кумър от Илиной. Нито един от двамата не е живял или служил близо до Сперивил.

Няколко секунди не казах нищо.

— Женени ли са? — запитах накрая.

— Дали са женени? Да, и двамата имат жени и деца. Но и жените им нямат роднини в Сперивил.

— Хубаво — казах аз.

— И какво ще правиш сега?

— Тръгвам за Калифорния.

Затворих телефона и отидох до стаята на Съмър. Почуках на вратата и зачаках. Тя отвори. Беше се върнала от разходката.

— Починала е тази нощ — казах аз.

— Знам — отвърна тя. — Преди малко ми се обади брат ти. Искаше да провери как си.

— Добре съм.

— Много съжалявам.

Вдигнах рамене.

— Уж тези неща не бива да ни изненадват.

— Кога е станало?

— В полунощ. Изведнъж е спряла да диша, сякаш просто се е отказала да живее.

— Много ми е съвестно. Може би вчера трябваше да отидеш да я видиш, вместо цял ден да си с мен. И за какво ни беше това идиотско пазаруване?

— Нали я видях преди седмица! Прекарахме си страхотно! По-добре да я запомня така.

— На нейно място щях да се радвам на всяка минута, прекарана със синовете ми.

— Човек никога не знае кога трябва да е последната среща — казах аз. — Можех да отида вчера следобед, да кажем. Сега щеше да ме е яд, че не е било вечерта. Ако бях отишъл вечерта, сега щях да се укорявам, че не съм останал до полунощ.

— Ти беше с мен в полунощ. Сега и за това ми е съвестно.

— А не бива — казах аз. — Майка ми не би ти се разсърдила. Все пак беше французойка. Ако знаеше, че съм имал избор, да бъда с теб или с нея, щеше да се радва, че съм останал с теб.

— Казваш го само за успокоение.

— Е, може би не беше с чак такива широки възгледи. Но за нея винаги е било най-важно ние да сме щастливи.

— Дали не се е отказала от живота, защото се е чувствала самотна?

Поклатих глава.

— Напротив. Тя искаше да остане сама, за да може да умре на спокойствие.

Съмър не каза нищо.

— Тръгваме — казах аз. — Чака ни нощен полет.

— До Калифорния ли?

— Първо до Източното крайбрежие. Искам да проверя някои неща.

— Какви неща?

Не отговорих. Щеше да ми се изсмее, а в момента не ми беше до смях.

Съмър си опакова багажа и дойде с мен в стаята ми. Седнах на леглото и взех в ръце кутията от мосю Ламоние.

— Какво е това? — попита тя.

— Един старец я донесе. Каза, че в нея има нещо, което трябвало да остане при синовете й.

— И какво е то?

— Не знам.

— Ами отвори я тогава.

Побутнах кутията към нея.

— Ти я отвори.

Гледах как тънките й изящни пръсти се суетят със стегнатия стар възел. Безцветният лак на ноктите й проблясваше на светлината от прозореца. Тя успя да развърже канапа и повдигна капака. Кутията беше плитка, от дебел картон, какъвто рядко се среща в наше време. Вътре имаше три неща. Едното беше по-малка кутийка, като от бижута. Също картонена, облепена с тъмносиня хартия с водни знаци. Освен това имаше някаква книга. И резачка за сирене. Най-обикновено парче стоманена тел с дръжки от тъмно дърво в двата края. Такива уреди могат да се видят във френските магазини за сирене. Само че в случая нещо не беше наред. Вместо тънка и остра тел между дръжките беше опъната струна от пиано. Цялата нагърчена и ръждясала, сякаш бе прекарала дълги години в кутията.

— Какво е това? — запита Съмър.

— Прилича ми на гарота — отвърнах аз.

— Книгата е на френски — каза тя. — Не разбирам какво пише.

Подаде ми я. Беше с тънка хартиена обложка. Не роман. По-скоро нещо като мемоари. Ъглите на страниците бяха оръфани от четене, хартията беше пожълтяла и миришеше на мухъл. Заглавието беше нещо за железници. След титулната страница беше отпечатана карта на френската железопътна мрежа от 30-те години. В първа глава се описваше как всички главни линии от Северна Франция се събирали в Париж и оттам отново се разклонявали в различни посоки южно от града. За да се стигне от която и да било точка на север до която и да било точка на юг, трябвало да се мине през столицата. В това имаше логика. Франция е сравнително малка държава с един огромен град по средата. Много други страни са постъпвали по същия начин. Столицата винаги е била в центъра на мрежата.

Прелистих книгата до края. На задната прегъвка на обложката имаше снимка на автора. От снимката ме гледаше един подмладен с четирийсет години мосю Ламоние. Едва го познах. Отдолу пишеше, че е изгубил и двата си крака в битките през май 1940-а. Спомних си как седеше сковано на канапето на майка ми. Спомних си и двете му патерици. Сигурно беше с протези. Това, което бях взел за костеливи колене, най-вероятно са били сложни механични стави. В текста под снимката се казваше, че е построил Le Chemin de Fer Humain — Човешката железница. За това бил награден с Медала на Съпротивата от президента Шарл дьо Гол, с Кръста на крал Джордж от англичаните и с Орден за доблестна служба от американците.

— Какво има? — попита Съмър.

— Нашият нов познат май ще се окаже герой от Съпротивата — казах аз.

— И какво общо има това с майка ти?

— Изглежда, с Ламоние навремето са били влюбени един в друг.

— И сега той иска двамата с Джо да разберете това? Какъв велик човек е бил? Не ти ли се струва малко егоистично тъкмо в този момент?

Прочетох още малко. Като повечето книги на френски, и тази беше написана в минало историческо време — странна граматическа конструкция, използвана само в писмената реч и доста трудна за разбиране от чужденците. Пък и самата история не беше особено интригуваща, поне в началото. В нея с досадни подробности се описваше как влаковете, пристигащи от север, стоварвали пътниците си на Гар дю Нор и ако те искали да продължат на юг, трябвало да прекосят цял Париж пеша, с автобус, метро или такси до друга крайна гара, Гар д’Остерлиц или Гар дю Лион, за да хванат влака в съответната посока.

— В книгата се разправя за нещо, наречено човешки влак — казах аз. — Само дето засега става дума главно за влакове, а не за човеци.

Подадох книгата на Съмър и тя я разлисти.

— Надписана е — каза тя и ми показа първата страница. На нея имаше избледнял надпис със синьо мастило, с дребен, равен почерк: A Beatrice de Pierre. — Майка ти Беатрис ли се казваше? — запита тя.

— Не — отвърнах аз. — Казваше се Жозефин. Първо Жозефин Мутие, по-късно Жозефин Ричър.

Съмър ми подаде обратно книгата.

— Мисля, че съм чувала за човешката железница — каза тя. — Беше нещо, свързано с Втората световна война. Как били спасявани екипажите на бомбардировачи, свалени над Холандия и Белгия. Местни бойци от Съпротивата ги вземали под своя закрила и ги превеждали на юг до испанската граница. Оттам можели да се върнат в родината си и отново да се включат във войната. Това било важно, понеже имало недостиг на обучени летци и екипажи. А и спасявало свалените от години в лагери за военнопленници.

— Ето защо са медалите на Ламоние — казах аз. — По един от всяка съюзническа държава.

Оставих книгата на леглото и се замислих как да си опаковам багажа. Реших да изхвърля джинсите, черното яке и суичъра. Не ми трябваха. Не ги исках. После погледнах отново книгата и чак тогава забелязах, че ръбовете на някои страници са различни от останалите. Отворих я. Вътре имаше няколко гланцови листа с черно-бели снимки. Повечето бяха портретни фотографии, отпечатани по шест на страница. Останалите изобразяваха моменти от съпротивителното движение. На някои се виждаха съюзнически пилоти, скрити в осветени със свещи мазета; групички плахо оглеждащи се мъже с взети назаем селски дрехи, пристъпващи един по един по горски пътеки; планински водачи сред заснежените склонове на Пиренеите. На една от снимките имаше двама мъже, а между тях — младо момиче, почти дете. Момичето държеше двамата мъже за ръцете и усмихнато ги водеше по някаква градска улица. Градът почти сигурно беше Париж. Надписът под снимката гласеше: Beatrice de service a ses travaux. Беатрис изпълнява своя дълг. Въпросната Беатрис едва ли имаше тринайсет години.

Бях почти сигурен, че това е майка ми.

Върнах се назад до страниците с портретни фотографии и я открих на някаква училищна снимка. На нея изглеждаше около шестнайсетгодишна. Надписът този път гласеше: Beatrice en 1947. Беатрис през 1947. Запрелиствах книгата напред-назад и постепенно сглобих тезата в разказа на Ламоние. Пред човешката железница стояли два основни тактически проблема. Сред тях не било самото откриване на свалените пилоти, които буквално падали от небето с дузини всяка безлунна нощ. Ако бойците от Съпротивата успеели да се доберат първи до тях, пилотите имали шанс. Ако Вермахтът ги изпреварел, отивали право в лагер. Било въпрос на чист късмет. Ако попаднели при Съпротивата, веднага се намирали скривалища, униформите им се заменяли с някаква правдоподобна дегизировка, получавали фалшиви документи, купували им се билети за влака, куриер ги придружавал до Париж и оттам поемали за родината.

Поне така било по план.

Първият тактически проблем била възможността за случайна проверка в самия влак, някъде през първата отсечка до Париж. Пилотите били главно руси младежи от селските щати на Америка или рижи, червендалести шотландци, които по нищо не приличали на мургавите, свити, гладуващи французи от годините на войната. Те се забелязвали отдалеч. Не говорели езика. Затова били измислени всевъзможни хитрости. Престрували се на заспали, на болни, на глухонеми. Куриерите говорели вместо тях.

Вторият тактически проблем било преминаването през Париж. Градът гъмжал от германци. Навсякъде имало пропускателни пунктове. Един объркан, несръчен рус чужденец се набивал в очи отдалеч. По улиците не се движели никакви частни коли. Дори такси било трудно да се намери. Нямало бензин. Групички само от мъже лесно ставали обект на проверки. Ето защо за куриери се използвали главно жени. После на Ламоние му хрумнала идеята да привлече за целта и едно съвсем младо момиче, негова позната. Тя посрещала пилотите на Гар дю Нор и ги превеждала по парижките улици до Гар дю Лион. По пътя подскачала и се смеела, държала ги за ръце и така изглеждало, че са нейни по-големи братя или вуйчовци, дошли на гости от провинцията. С детинското си държание тя обезоръжавала часовите и прекарвала съюзническите пилоти през пропускателните пунктове като призраци. Тогава била на тринайсет години.

Всеки по веригата си имал кодово име. Нейното било Беатрис. Ламоние бил известен като Пиер.

Извадих тъмносинята картонена кутийка за бижута. Отворих я. Вътре имаше медал. La Medaille de la Resistance. Медалът на Съпротивата. Беше златен, окачен на красива панделка в червено, бяло и синьо. Обърнах го. От задната страна с красиви букви беше гравирано име: Жозефин Мутие. Моята майка.

— Тя не ти ли беше казала? — запита Съмър.

Поклатих глава.

— Никога. Нито дума.

Погледнах отново в кутията. Каква ли, по дяволите, беше тази гарота?

— Обади се на Джо — казах аз. — Кажи му, че идвам. Да повика Ламоние.

След петнайсет минути бяхме вече в апартамента. Ламоние беше там и ни чакаше. Може би изобщо не си бе тръгвал. Подадох кутията на Джо и му казах да види какво има вътре. Той се оказа по-съобразителен от мен, понеже започна направо с медала. Името на гърба му подсказа за какво става дума. После отвори книгата и разпозна Ламоние в портрета на автора. Прегледа набързо текста. Видя снимките. Погледна ме.

— Мама споменавала ли е това пред теб? — запита той.

— Никога. А пред теб?

— Никога.

Погледнах Ламоние.

— Каква е тази гарота?

Той не отговори.

— Кажете ни — настоях аз.

— Разкриха я — каза той. — Издал я беше неин съученик. Неприятен хлапак, син на колаборационисти. Започнал да я плаши и да се заканва какво ще направи.

— И какво направил?

— Отначало нищо. Това още повече я изплаши. После й направил неприлични предложения като цена за мълчанието си. Естествено, майка ви му отказала. Тогава той се заканил, че ще я издаде. Нямала избор, освен да се престори, че приема. Разбрали се да се срещнат късно една нощ под Пон дез Енвалид. Тя трябвало да избяга от къщи. Но първо взела резачката за сирене на майка си. Сменила тънката тел със струна от пианото на баща си. Мисля, че беше сол под до от средна октава. Години по-късно струната още липсваше. Срещнала се с момчето и го удушила.

— Какво?! — каза Джо.

— Удушила го.

— Та тя е била на тринайсет години!

Ламоние кимна.

— На тази възраст разликите във физическата сила между момчета и момичета не са големи.

— Майка ми е била на тринайсет години и е убила някого?!

— Бяха тежки времена.

— Как точно е станало?

— С гаротата. Както си била намислила. Това е лесно за ползване оръжие. Трябва само кураж и решителност. После с оригиналната тел за рязане на сирене прикачила тежести към колана му и го бутнала в Сена. Момчето вече го нямало и майка ти се спасила. Спасила и Човешкия влак.

Джо го гледаше невярващо.

— И вие допуснахте тя да направи това?

Ламоние сви рамене. Беше изразителен, галски жест, все едно го бе направила майка ми.

— Аз изобщо не знаех — каза той. — Каза ми едва после. Предполагам, че първият ми инстинкт щеше да бъде да й забраня. Но нямаше да се справя сам. Бях без крака. Нямаше да успея да сляза под моста, нямаше да мога да се бия. При нас членуваше един човек, когото изпращахме да извършва убийства, но тази нощ имаше задача. Доколкото си спомням, в Белгия. Не можехме да го чакаме да се върне. Така че, като си помисля, ако ни беше попитала, най-вероятно щяхме да й разрешим. Бяха тежки времена, а ние вършехме важна работа.

— Това наистина ли се е случило?

— Знам със сигурност, че е истина. Рибите прояли колана му и трупът изплува след няколко дни. Прекарахме една напрегната седмица, но накрая нищо не се случи.

— Колко време е работила за вас?

— През цялата четирийсет и трета — отвърна той. — Беше невероятно добра. Но в един момент лицето й стана прекалено известно. Отначало то беше нейната закрила, толкова младо и невинно. Кой би могъл да заподозре девойка с такова лице? Но постепенно то се превърна в недостатък. Кучетата го бяха запомнили. Все пак колко братя, братовчеди и вуйчовци може да има едно младо момиче? Така че се принудих да я отстраня.

— Вие ли я вербувахте?

— Тя дойде при нас като доброволка. Не ме остави на мира, докато не й разреших да помага.

— Колко души е спасила?

— Осемдесет — каза старецът. — Беше най-добрият парижки куриер, направо феноменална. Ако я бяха разкрили, дори не ми се мисли какво щеше да стане. В продължение на цяла година тя живя в непрекъснат страх, но нито веднъж не се огъна и не ме предаде.

В стаята настана тишина.

— А вие как започнахте? — запитах аз.

— Бях инвалид от войната — каза Ламоние. — Един от многото. Немците не ни искаха дори за заложници, защото трябваше да се грижат за нас. Не ставахме за трудов лагер. Затова ни оставиха в Париж. Но аз исках да върша нещо. Не можех да се бия. Но можех да организирам. За това не трябва физическа сила. Знаех, че един добре обучен екипаж на бомбардировач струва теглото си в злато. Затова реших да им помагам да избягат в родината си.

— Как е могла майка ми цял живот да не спомене това?

Старецът отново сви рамене. Този път някак уморено, неуверено, объркано, сякаш след толкова години самият той не знаеше отговора.

— По много причини, мисля — каза той. — През четирийсет и пета Франция беше страна, раздирана от конфликти. Мнозина бяха участвали в Съпротивата, други бяха станали колаборационисти, трети не бяха нито едното, нито другото. Повечето от французите предпочитаха да започнат на чисто. А и според мен тя се срамуваше, че е убила онова момче. То тежеше на съвестта й. Уверявах я, че не е имала избор. Че не е било доброволен акт. Казвах й, че е постъпила правилно. Но тя предпочиташе да забрави. Трябваше да й се моля, за да приеме медала.

И тримата — Джо, Съмър и аз — не казахме нищо. Мълчахме и слушахме.

— Исках поне синовете й да знаят — каза старецът.

Двамата със Съмър се върнахме в хотела, без да пророним дума. Чувствах се като човек, внезапно узнал, че е осиновено дете. Ти не си този, за когото те мислех. През целия си живот бях вярвал, че съм това, което съм, благодарение на баща си, професионалния морски пехотинец. Сега изведнъж почувствах у себе си и други гени. Баща ми не бе убил врага на тринайсетгодишна възраст. Но майка ми беше. Тя бе преживяла ужасни времена и бе направила необходимото. В този момент усетих, че ми липсва повече, отколкото ми се струваше възможно. И разбрах, че ще ми липсва вечно. И се почувствах празен отвътре. Бях загубил нещо, което не бях подозирал, че имам.

Свалихме чантите си във фоайето и отидохме на рецепцията да освободим стаите. Върнахме ключовете и многоезичната рецепционистка ни отпечата дълга и подробна сметка.

От мен се искаше да я подпиша. Още щом я видях, разбрах, че съм загазил. Хотелът беше безобразно скъп. Бях се надявал, че армията ще си затвори очите пред подправените ваучери, ако се върнех с резултат. Но вече не бях толкова сигурен. Цените в „Джордж V“ щяха да ги вбесят. На всичко отгоре ни принуждаваха да платим за две нощи, макар да бяхме преспали само една, понеже освобождавахме стаите със закъснение. Кафето, което си бях поръчал от румсървиса, струваше колкото основно ястие в някое бистро. Телефонният ми разговор с Рок Крийк — колкото богат обяд в скъп ресторант. Разговорът ми с Франц в Калифорния — колкото вечеря от пет блюда с бутилка вино. Позвъняването на Съмър до Джо в апартамента на майка ни, на по-малко от километър и половина от хотела, бе под две минути и струваше колкото сутрешното ми кафе. Освен това ни бяха таксували и за входящите разговори. Едното позвъняване беше от Франц за мен, а другото от Джо за Съмър, когато я бе попитал дали съм добре. Тази братска загриженост щеше да струва на американското правителство пет долара. Беше най-ужасната хотелска сметка, която някога бях виждал.

Многоезичната рецепционистка я разпечата в два екземпляра. Аз се подписах на единия, тя сгъна другия и го сложи в плик със златната емблема на „Джордж V“. За ваша информация, каза тя. За военния трибунал, добавих наум. Сложих сметката в джоба на куртката си. Извадих я оттам шест часа по-късно, когато най-после разбрах кой какво бе направил, кому, защо и как.

20

Минахме по познатия ни път до Плас дьо л’Опера и хванахме автобуса за летището. През последната седмица вече шести път се возех в този автобус. Шестият път с нищо не беше по-приятен от предишните пет. И тъкмо това чувство на телесен дискомфорт ме накара да се замисля.

Слязохме пред салона за заминаващи и намерихме гишето на „Ер Франс“. Разменихме два ваучера срещу две места до „Дълес“ с нощния полет в единайсет. Това означаваше дълго чакане. Стоварихме чантите си на пода в огромния салон и седнахме в едно барче. Съмър не беше особено разговорлива. Имах чувството, че не се сеща какво да каже. Истината беше, че аз се справях добре засега. Животът продължаваше. Рано или късно всеки остава сирак. От това не може да се избяга. Така е било от хиляди поколения. И няма никакъв смисъл да се разстройваме.

Изпихме по едва-две бири и се заоглеждахме за място, където да хапнем. Не бях закусвал и обядвал; сигурно и Съмър не беше особено сита. Минахме покрай безмитните бутици и влязохме в едно заведение, наподобяващо тротоарно бистро. Събрахме останалите по джобовете ни долари и като прегледахме менюто, заключихме, че можем да си позволим по едно ястие, сок за нея и кафе за мен, плюс бакшиш за келнера. Поръчахме си пържола с пържени картофи. Пържолата се оказа доста порядъчно парче месо, картофите бяха нарязани на дълги ивички, а отстрани имаше лъжица майонеза. Във Франция навсякъде може да се хапне прилично. Дори на летищата.

След час станахме и лениво тръгнахме към изхода. Бяхме подранили и наоколо нямаше почти никой. Само няколко транзитни пътници, изтощени от пазаруване или останали без пари като нас. Седнахме далеч от тях и забихме погледи в празното пространство.

— Не ми е приятно, че се прибираме — каза Съмър. — Докато е далеч от дома, човек забравя неприятностите, които го чакат.

— Трябва ни само резултат — казах аз.

— Резултат няма да има — отвърна Съмър. — Минаха вече десет дни, а доникъде не сме стигнали.

Кимнах. Десет от смъртта на Креймър, шест от убийството на Карбоун. И пет, откакто „Делта“ ми бяха дали една седмица, за да изчистя името си.

— Не открихме нищо — каза Съмър. — Дори най-лесното. Дори жената от мотела на Креймър. Това поне не трябваше да е трудно.

Кимнах отново. Съмър беше права. Това поне не трябваше да е трудно.

Чакалнята пред изхода се напълни и ни качиха на самолета четирийсет минути преди часа за излитане. Местата ни се падаха зад някакво възрастно семейство на редицата до изхода. И на двамата ни се искаше да се сменим с тях. Щяхме да можем поне да си протегнем краката. Излетяхме навреме и през първия час аз напразно се опитвах да се наместя удобно. Стюардесата ни сервира вечеря, която нямаше как да изям, дори да исках, по простата причина, че не можех да си помръдна лактите, за да ползвам ножа и вилицата.

Същевременно в главата ми се блъскаха разни мисли.

Сетих се за Джо, който бе пристигнал предишната вечер. Той положително бе летял в икономическа класа. Държавен служител, пътуващ по лична работа, а не в командировка, не може да си позволи повече. Така че Джо бе прекарал цяла нощ, сгънат на две, неподвижен и схванат, и то повече от мен сега, защото беше с два сантиметра по-висок. От това ми стана още по-съвестно, като си помислих как го бях качил на автобуса. Спомних си коравите пластмасови седалки, вдигнатите му колене, спомних си как при всяка неравност главата му се люлееше. Трябваше да поръчам такси още от града и да го накарам да ни чака на изхода. Трябваше да намеря начин да заделя малко пари.

После си представих Креймър, Васел и Кумър, които бяха летели от Франкфурт за „Дълес“ навръх Нова година. С „Америкън Еърлайнс“. С „Боинг“. Не по-широк и не по-комфортен от който и да било друг пътнически самолет. Тръгнали са рано от XII корпус. Полетът за „Дълес“ е изнурителен. Представих си как слизат по стълбицата — уморени, схванати, обезводнени, задъхани от липса на кислород.

Тази мисъл ме подсети за нещо друго.

Извадих от джоба си сметката от „Джордж V“. Прочетох я от край до край. После още веднъж. Прегледах внимателно всеки ред, всяко перо.

Хотелска сметка, самолет, автобус до града.

Автобус до града, самолет, хотелска сметка.

Затворих очи.

Сетих се за неща, които бях чул от Санчес, от помощник-командира на „Делта“, от Андрея Нортън и от самата Съмър. Сетих се за тълпите посрещачи в салона за пристигащи на „Роаси-Шарл дьо Гол“. После се замислих за Сперивил, щата Вирджиния. За къщата на мисис Креймър в Грийн Вали.

Накрая плочките на доминото започнаха да падат стремително и когато играта приключи, нито един от участниците не изглеждаше много добре. Най-зле от всички изглеждах аз, понеже бях направил много грешки, включително и най-голямата, заради която сигурно, рано или късно, щеше да ми припари под краката.

До такава степен бях обсебен от мисълта за предишните си грешки, че допуснах още една. Отделих твърде много време на размишления за миналото и съвсем недостатъчно на подготовка за бъдещето. За очакващото ни на „Дълес“. За контрамерките, които трябваше да предприемем. Ето защо, когато кацнахме в два сутринта и минахме през граничния контрол, попаднахме право в капана на Уилард.

Застанали на абсолютно същото място, както и преди шест дни, ни очакваха същата тройка патрулни от Главното комендантство. Двамата кандидат-офицери и офицерът. Видях ги. Те нас също. Около секунда се питах как ли го бе постигнал Уилард. Дали беше поставил постове на денонощно дежурство по всички летища в страната? Дали бе следил появяването на ваучерите ни из цяла Европа? Способен ли беше наистина да се справи сам? Или бе намесил ФБР? Или може би Министерството на отбраната? Държавният департамент? Интерпол? Нямах отговор. Колкото и да беше абсурдно, си казах, че все някога ще трябва да се опитам да разбера.

През следващата секунда размишлявах какво да направя по въпроса.

От бавене нямаше полза. Не и сега. Не и когато бях в ръцете на Уилард. Имах нужда от свобода на придвижване и на действие още двайсет и четири часа. Максимум четирийсет и осем. После щях да отида да се срещна с Уилард. При това с удоволствие. Защото тогава щях да съм готов да го арестувам, но не и преди да го ступам хубаво.

Офицерът тръгна към нас; двамата кандидат-офицери го следваха по петите.

— Имам заповед да поставя белезници и на двама ви — каза той.

— Забрави за заповедта.

— Не мога — каза той.

— Опитай.

— Не мога — повтори той.

Кимнах.

— Добре, тогава да сключим споразумение. Ако пробваш да ми сложиш белезници, ще ти счупя ръцете. Ако ни оставиш мирно и тихо да стигнем до колата, няма да ти избягаме.

Той помисли малко. Беше въоръжен. Помощниците му също. Докато ние не бяхме. Но явно не желаеше да стреля по хора насред оживено летище. Не и по невъоръжени колеги. После щеше да му тежи на съвестта. А и щеше да изпише кофи мастило, за да дава обяснения. От друга страна, не желаеше и юмручен брой. Бяхме трима на двама, но аз бях прекалено едър, а Съмър — съвсем дребна. Силите бяха неравностойни.

— Обещавате ли? — каза той.

— Обещавам — излъгах аз.

— Да вървим тогава.

Предишния път офицерът бе тръгнал напред, а двамата му подчинени бяха застанали от двете ми страни. Много се надявах и този път да повторят схемата. Предполагах, че двамата по-младши се смятат за страшно печени и като че ли не бяха твърде далеч от истината, но повече ме тревожеше началникът им. Той наистина ми изглеждаше печен. Само дето нямаше очи на тила си. Затова толкова се надявах да тръгне напред.

Така и стана. Двамата със Съмър застанахме един до друг с чантите в ръце, а кандидат-офицерите се строиха на една крачка зад нас и встрани, така че цялата група образуваше нещо като клин. Офицерът ни поведе напред. Мина през изхода и излезе на студа. Зави към служебния паркинг, където бяха оставили колата си и предишния път. В два сутринта пътищата към летището бяха пусти. Лампите на високите стълбове хвърляха широки кръгове мъртвешки жълта светлина. Беше валяло. Асфалтът беше мокър.

Пресякохме локалното платно за таксита и разделителната полоса към навесите за автобуси. Вляво различих силуета на големия надземен гараж, а най-вдясно на паркинга се виждаше самотен зелен шевролет каприс. Насочихме се право към него. Вървяхме по платното за коли. През всеки друг час от деня може би веднага щяхме да бъдем прегазени от профучаващите автомобили. Но по това време наоколо беше тихо и безлюдно.

Пуснах чантата си на асфалта и с две ръце изтласках Съмър встрани. Тя залитна и падна на земята. Заковах се на място и забих десния си лакът в лицето на следващия ме отдясно. Без да отлепвам краката си от земята, забих другия си лакът в левия. Отстрани сигурно съм изглеждал като човек, правещ някакво твърде енергично упражнение за раздвижване на мускулите. Пристъпих напред тъкмо в мига, когато офицерът, стреснат от шума, се извърна към мен, за да получи един ляв прав в гръдния кош. Понеже и двамата се движехме един към друг, масата на телата ни се прибави към силата на удара, който сигурно здравата му разбърка вътрешните органи. С десен юмрук в челюстта го повалих в безсъзнание на земята. После се извърнах, за да видя какво правят подчинените му. Лежаха по гръб. Лицата им бяха окървавени. С разбити носове, може би и с разклатени зъби. Погледите им изразяваха смайване и шок. Бяха зашеметени. Това ме зарадва. Те може да бяха добри, но аз бях по-добрият. Погледнах и офицера. Той също не бързаше заникъде. Приклекнах до помощниците и извадих двете берети от кобурите им. После отидох при началника и прибрах и неговата. През халките за спусъка нанизах и трите на показалеца си. После със свободната си ръка опипах джобовете им за ключовете от колата. Намерих ги у десния кандидат-офицер. Подхвърлих ги на Съмър. Тя вече се бе надигнала. Изглеждаше леко замаяна.

Подадох й трите пистолета и повлякох офицера за яката към най-близкия навес за автобуси. После повторих операцията с двамата му помощници. И тримата бяха в съзнание, но зашеметени. Един силен удар в главата има много по-сериозни последици в реалния живот, отколкото на кино. Аз също дишах тежко. Адреналинът ме помпаше отвътре. Нещо като забавена реакция. Всяко сбиване има почти еднакъв ефект и за двете страни.

Приклекнах до офицера.

— Извинявам се, шефе — казах, — но ми се изпречи на пътя.

Той не продума. Лежеше и ме гледаше. На лицето му бяха изписани гняв, шок, объркване, наранена гордост.

— Виж какво сега — продължих аз. — Слушай ме внимателно. Не сте ни виждали. Изобщо не сме минавали оттук. Чакали сте ни с часове, но не сме се появили. А като сте се върнали на паркинга, сте видели, че някой ви е откраднал колата. Това е, което е станало, ясно ли е?

Той се опита да каже нещо, но езикът не го слушаше.

— Разбирам те — казах аз. — Звучи доста тъпо и те кара да се чувстваш като идиот. Но пък по-добре ли ще бъде да си признаеш, че си ни оставил да избягаме? Че не си ни сложил белезниците, както ти е било наредено?

Никакъв отговор.

— Та ето какво ще кажеш: не си ни виждал, не сме дошли, а колата ти е била открадната. В противен случай ще пусна слух, че лейтенант Съмър те е подредила така. Четирийсет килограма момиче. Сама срещу трима. Сигурен съм, че на някои хора много ще им хареса. Направо ще се побъркат. А сигурно знаеш, че тръгне ли веднъж приказка, няма отърване.

Той мълчеше.

— Избирай — отсякох аз.

Сви рамене, но не каза нищо.

— Извинявам се — рекох. — Най-искрено.

Оставихме ги, грабнахме чантите и хукнахме към колата. Съмър отключи, качихме се и тя запали двигателя. Включи на скорост и потегли.

— Карай бавно — казах й аз.

Изчаках да се изравним с навеса за автобуси, свалих прозореца и изхвърлих трите берети на тротоара. Историята нямаше да звучи правдоподобно, ако наред с колата им бяха задигнали и оръжието. Пистолетите изчаткаха по цимента в близост до тях, те се надигнаха на колене и лакти и запълзяха да си ги приберат.

— А сега дай газ — казах аз.

Съмър настъпи педала, гумите изсвистяха и след две секунди бяхме извън обсега на пистолетите. Тя продължи да натиска газта и шевролетът напусна района на летището със сто и четирийсет километра в час.

— Добре ли си? — попитах.

— Засега — отвърна тя.

— Съжалявам, че те блъснах.

— Трябваше просто да побегнем — каза тя. — В терминала щяхме лесно да се измъкнем.

— Трябваше ни кола — казах аз. — Писна ми от автобуси.

— Но сега вече загазихме здраво.

— Вярно — съгласих се аз.

* * *

Погледнах часовника. Наближаваше три сутринта. Движехме се на юг от „Дълес“. Бързо, без посока в мрака. Трябваше да решим накъде отиваме.

— Знаеш ли телефонния ми номер в Бърд? — запитах аз.

— Разбира се — каза тя.

— Добре, спри при първата телефонна кабина.

След седем-осем километра встрани от шосето забелязахме денонощна бензиностанция. Отбихме да я огледаме. Зад колонките имаше магазинче, но беше затворено. Нощем клиентите плащаха бензина на гише с блиндирано стъкло. Зад помпата за гуми имаше телефонна кабина — по-скоро обикновен алуминиев навес, монтиран на стената. Съмър набра собствения ми номер във Форт Бърд и ми подаде слушалката. Сержантката вдигна на второто позвъняване. Онази с малкото дете. Беше нощна смяна.

— Ричър съм — казах аз.

— Яко сте се накиснали, сър.

— И това е добрата новина.

— А каква е лошата?

— Че смятам да накисна и теб. Има ли кой да гледа детето ти?

— Дъщерята на едни приятели. От съседния фургон.

— Може ли да й кажеш да те изчака?

— Защо?

— За да се срещнем. Искам да ми донесеш някои неща.

— Ако си платите…

— Колко?

— Два долара на час. За момичето на съседите.

— Нямам два долара. Това е едно от нещата, които искам да ми донесеш. Пари.

— Искате да ви дам пари?

— Назаем — казах аз. — До ден-два.

— Колко ви трябват?

— Колкото можеш да събереш.

— Къде и кога?

— Когато се освободиш. В шест. В закусвалнята до стриптийз бара.

— Какво още искате да ви донеса?

— Разпечатки от телефонната централа — казах аз. — На всички изходящи разговори от Форт Бърд, като се започне от полунощ на Нова година, да кажем, до трети януари. И един армейски телефонен указател. Трябва да се обадя на Санчес, на Франц и на още куп хора. Освен това искам личното досие на майор Маршъл. Оня, от Дванайсети корпус. Да ти го пратят по факса, няма значение откъде.

— Друго?

— Искам да знам къде са паркирали Васел и Кумър, когато са вечеряли в базата на четвърти. Провери дали някой не е видял колата.

— Добре — каза тя. — Това ли е всичко?

— Не — казах аз. — Искам да знам къде е бил майор Маршъл на втори и трети. Гледай да намериш някой тиловак, който знае какви ваучери са му издадени. Трябва ми и телефонният номер на хотел „Джефърсън“ във Вашингтон.

— Страшно много работа е за три часа.

— Затова моля теб, а не ефрейтора. Ти си по-добра.

— Можете да си го спестите — каза тя. — На мен ласкателствата не ми действат.

— Човек, докато е жив, се надява — казах аз.

Върнахме се в колата и излязохме на шосето. Тръгнахме на изток, за да хванем магистрала 95. Казах на Съмър да кара бавно. Иначе щяхме да стигнем в закусвалнята много преди моята сержантка, а точно това не биваше да се случи. Тя щеше да бъде там към шест и трийсет. Планирах да стигнем след нея — да кажем, около шест и четирийсет. Исках просто да се убедя, че не се е повела по чувството си за дълг, за да ме издаде и на мястото на срещата да ме чака засада. Беше малко вероятно, но не и невъзможно. Исках да мина оттам с колата, за да огледам терена. А не хората на Уилард да дойдат след мен и да ме спипат на някоя маса.

— Защо ти е всичко това? — запита Съмър.

— Знам точно какво е станало с мисис Креймър — отвърнах аз.

— Откъде знаеш?

— Сетих се — казах аз. — Отдавна трябваше да го направя. Само дето не мислех. Не ми достигна въображение.

— Не е достатъчно само да си въобразяваш неща.

— Напротив — казах аз, — достатъчно е. Дори понякога е единственото, с което разполага един следовател. Да си въобразява. Да си представя какво са направили другите.

Как са мислили и как са постъпили. Да се поставя на тяхно място.

— На чие място?

— На Васел и Кумър — казах аз. — Знаем кои са. Знаем какво представляват. Затова трябва да сме в състояние да предвидим какво биха могли да направят.

— И какво са направили?

— Тръгнали са рано сутринта от базата и цял ден са прекарали в път. Летели са от Франкфурт за „Дълес“. Навръх Нова година. Били са с парадни униформи, като са се надявали да ги сложат в първа класа. Може и да са успели, като се има предвид, че са били с „Америкън Еърлайнс“. А може и да не са. Така или иначе, не са можели да разчитат на това. Били са подготвени да се тъпчат осем часа в икономическа класа.

— Е, и?

— Смяташ ли, че типове като Васел и Кумър са способни да чакат търпеливо на опашката за таксита на „Дълес“? Или да вземат автобуса за града? Да се блъскат в тълпата?

— Не — каза Съмър. — Не мисля, че са способни на едното или другото.

— Именно. И през ум не би им минало. Смятат се за твърде важни. Такива като тях винаги ги чака кола с шофьор.

— И кой е бил той?

— Маршъл — казах аз. — Той е. Техният верен слуга. Тяхното момче за всичко. Винаги на разположение, когато и за каквото се наложи. Той ги е взел от летището. Може би заедно с Креймър. Да не мислиш, че Креймър е отишъл за колата от „Хърц“ с автобуса? Едва ли. По-скоро Маршъл го е закарал. След което е откарал Васел и Кумър до хотел „Джефърсън“.

— И после?

— И после е останал с тях, Съмър. Предполагам, че е имал запазена стая. Може да са искали да им е подръка следващата сутрин, за да ги откара до „Нашънъл“. В края на краищата и той е щял да пътува с тях. За конференцията в Ъруин. Или просто са искали да говорят спешно с него. Само тримата: Васел, Кумър и Маршъл. Може би им е било по-лесно да се съветват, без Креймър да се върти наоколо. А Маршъл е имал да им казва много неща. Той е командирован към Пентагона от ноември. Ти сама го каза. Именно през ноември са започнали да постъпват първите сигнали за опасност. Така че те са го изпратили в Пентагона, за да слухти. Така предполагам. Но във всеки случай Маршъл е пренощувал в същия хотел.

— Добре, и какво от това?

— Маршъл е бил в хотела, колата е била в хотелския паркинг. И знаеш ли какво още? Проверих нашата сметка от Париж. В тоя хотел ти смъкват кожата за всяко нещо. Особено за телефонни разговори. Но не за всички. Разговорите между стаите не се отбелязват. Ти ми се обади в шест, за да питаш за вечерята. После аз ти звъннах към полунощ, понеже се чувствах самотен. Тези два разговора не фигурират в сметката. Ако натиснеш тройка, за да набереш друга стая, говориш безплатно. Натиснеш ли деветка за външна, компютърът моментално се задейства. Ето защо в сметката на Васел и Кумър не са отбелязани никакви разговори, и ние си мислим, че те изобщо не са говорили. Докато всъщност са говорили. Това е очевидно. Само че разговорите са били вътрешни. Между стаите. Васел е получил съобщението от Дванайсети корпус в Германия и веднага е позвънил на Кумър, за да се съветват какво да правят при създалата се ситуация. После единият или другият е вдигнал телефона, за да повика Маршъл. И верният слуга е дотичал, за да му кажат веднага да пали колата.

— Маршъл е убиецът?

Кимнах.

— Пратили са го през нощта да почисти онова, което те са оплескали.

— Можем ли да го докажем?

— Можем да се опитаме — казах аз. — Готов съм да се обзаложа с теб за три неща. Първо, ако позвъним в хотел „Джефърсън“, ще открием, че навръх Нова година е имало запазена стая на името на Маршъл. Второ, в досието му ще пише, че в даден момент от живота си е живял в Сперивил, Вирджиния. И трето, пак там ще пише, че е висок, едър и десняк.

Тя замълча. Клепачите й потрепваха напрегнато. После каза:

— Дали е достатъчно? Искам да кажа, дали това, че разкрихме случая с мисис Креймър, е достатъчно, за да отървем кожата?

— Има още — казах аз.

* * *

Лейтенант Съмър караше бавно — това беше ново преживяване за мен. Едва пъплехме по платното, а пейзажът покрай нас се движеше като в забавен кадър. Големият двигател на шевролета работеше едва ли не на празен ход. Гумите не издаваха никакъв звук. Подминавахме едно по едно всички познати места по пътя. Сградата на щатската полиция, отсечката, където бе открито куфарчето на Креймър, паркингът, отбивката от пътя. Преминахме пълзешком детелината и аз огледах внимателно бензиностанцията, евтината закусвалня, паркинга, мотела. Имаше мъгла, в която се размиваше жълтеникавата светлина на лампите, но аз виждах достатъчно добре. Нямаше следи от засада. Съмър влезе в паркинга и направи бавен кръг. Един до друг като изхвърлени на брега китове бяха наредени три огромни влекача с полуремаркета; до тях имаше две стари коли, вероятно изоставени. Поне така изглеждаха. Боята им беше избеляла, гумите спаднали, ресорите омекнали. Имаше и стар пикап форд с детско столче на задната седалка. Предположих, че е на сержантката. И нищо друго. В шест и четирийсет сутринта светът беше тъмен и притихнал.

Паркирахме колата зад стриптийз бара, за да не се вижда от шосето, и се отправихме към закусвалнята. Прозорците й бяха запотени от парата. Вътре ярки лампи грееха с топла светлина. Гледката напомняше картина на Едуард Хопър. Моята сержантка беше сама в едно сепаре в дъното. Влязохме и седнахме до нея. Тя вдигна от пода пазарска торба, пълна с разни неща.

— Да караме поред — каза тя и бръкна в торбата. Извади един патрон и го постави изправен на масата. Беше деветмилиметров, система „Парабелум“. Стандартен боеприпас на НАТО. С метална риза. За пистолет или лек автомат. Върху лъскавата месингова гилза имаше някакви драскотини. Вдигнах го от масата. Върху метала беше гравирана дума. По-скоро име. Ричър.

— Патрон с моето име — констатирах аз.

— От отряда „Делта“ — каза тя. — Доставен на ръка. Вчера.

— От кого точно?

— От младия, с брадата.

— Много мило — казах аз. — Напомни ми да го сритам едно хубаво.

— Не се шегувайте — каза тя. — Направо са бесни.

— Сбъркали са човека.

— Можете ли да го докажете?

Замислих се. Да знаеш нещо и да го докажеш са две различни неща. Пуснах патрона в джоба си и сложих длани на масата.

— Може и да мога — отвърнах.

— Тогава сигурно знаете кой е убил и Карбоун?

— Да караме поред — продължих аз.

— Ето ви парите — каза сержантката. — Само толкова можах да събера. — После бръкна в чантата си и постави на масата четирийсет и седем долара.

— Благодаря — казах аз. — Приеми, че ти дължа петдесет. Три долара лихва.

— Петдесет и два — каза тя. — Не забравяйте бавачката.

— Какво още ми носиш?

Сержантката извади от торбата топче нагъната на хармоника принтерна хартия, разграфена на бледосини редове и с перфорации в двата края. От горе до долу с цифри. Телефонни номера.

— Разпечатката от централата — каза тя и ми подаде откъснато листче от армейски бележник с написан на ръка телефонен номер. Кодът за набиране беше 202. Вашингтон. — Хотел „Джефърсън“.

Дойде ред на поомачкано руло хартия от факс.

— Досието на майор Маршъл — каза тя.

После на масата се появи армейски телефонен указател. Дебел, зелен, с номерата на всички американски военни обекти по целия свят. После още едно руло хартия от факс. Записките от разпитите на съседи, които й бе изпратил детектив Кларк. От Грийн Вали навръх Нова година.

— Франц от Калифорния каза, че това ви трябвало — обясни тя.

— Чудесно — казах аз. — Много благодаря за всичко.

— Да разберете, че наистина съм по-добра от ефрейтора. И да не забравите да го кажете където трябва, като започнат съкращенията.

— Непременно — обещах аз.

— Няма нужда — рече тя. — След като го казвате вие, най-много да ми навреди. Пък и дотогава може да сте умрели или в затвора.

— Щом ми донесе всичко това — казах аз, — значи още вярваш в мен.

Тя не отговори.

— Та къде са паркирали колата Васел и Кумър? — запитах аз.

— На четвърти ли? Никой не може да каже със сигурност. Първият нощен патрул е забелязал щабна кола, оставена чак в края на паркинга. Но не можели да се закълнат, че наистина е била тяхната. Не са видели номера. А вторият патрул не помнеше нищо. Между показанията им има противоречие.

— Какво точно е видял първият?

— Той я описа като щабна кола.

— Черен „Мъркюри Гранд Маркиз“?

— Нещо черно, и толкова — каза тя. — Но пък всички щабни коли са или черни, или зелени.

— Само дето тая била в края на паркинга.

Тя кимна.

— Най-накрая, сама. И вторият патрул не може да го потвърди.

— Разбра ли къде е бил майор Маршъл на втори и трети?

— Това беше по-лесно. Има издадени два ваучера за пътуване. До Франкфурт на втори с връщане на следващия ден.

— Една нощувка в Германия?

Тя отново кимна.

— Отишъл е и се е върнал.

Известно време и тримата седяхме мълчаливо. Съдържателят се приближи до нас с бележник и молив. Погледнах менюто и купчинката банкноти на масата и си поръчах кафе и пържени яйца, за по-малко от два долара общо. Съмър схвана намека и си поръча сок с бисквити. Беше най-евтиното, което можехме да си позволим, за да не умрем от глад.

— Свършихте ли с мен? — запита сержантката.

Кимнах.

— Благодаря ти. Наистина.

Съмър стана, за да й направи място да мине.

— Целуни детето от мен — казах аз.

Сержантката не каза нищо. Гледаше ни, цялата кости и сухожилия, корава като камък.

— Майка ми почина току-що — казах аз. — Един ден и твоят син ще преживее сутрин като тази.

Тя кимна още веднъж, обърна се и тръгна към вратата. Минута по-късно я видяхме в пикапа й — малка самотна фигурка зад волана на голямата кола. Даде газ и потегли в сутрешната мъгла. Димът от ауспуха й я следва известно време, после се разпръсна във въздуха и изчезна.

Подредих хартиите в някакъв логичен порядък на масата пред себе си и започнах от досието на Маршъл. Факсът не беше особено качествен, но се четеше. Съдържаше обичайната за досие информация. На първата страница пишеше, че Маршъл е роден през септември 1958 година. Значи беше на трийсет и една. Ерген, без деца. И без бивши съпруги. Женен за армията, казах си аз. Ръст метър и деветдесет и тегло сто килограма. Пишеше още, че е десняк. Армията трябваше да знае и това, понеже снайперистките карабини се изработват за десняци. Не се набират леваци за снайперисти. Във войската от първия ден започнат да те категоризират.

Обърнах страницата.

Маршъл се оказа роден в Сперивил, щата Вирджиния. Там бе учил от детската градина до гимназията.

Усмихнах се. Съмър ме погледна въпросително. Отделих съответните страници, плъзнах ги по масата към нея и посочих къде да чете. После й подадох листчето с номера на хотел „Джефърсън“.

— Потърси телефон — казах аз.

Телефон имаше на стената между вратата и касовия апарат. Видях я как пусна две монети по двайсет и пет цента, набра номера, каза нещо и зачака. Каза си чина и наименованието на частта. Изслуша някакви обяснения. После изчака още малко. И изслуша още нещо. Постави нови монети по двайсет и пет цента. Разговорът продължи дълго. Сигурно я прехвърляха от телефон на телефон. После каза „благодаря“. Затвори. Докато се връщаше на масата, на лицето й беше изписано мрачно задоволство.

— Имал е запазена стая — каза тя. — Всъщност запазил си я е сам предишния ден. Общо три стаи: за Васел, за Кумър и за себе си. Платили са и за място в хотелския паркинг.

— Говори ли с охраната на паркинга?

Тя кимна.

— Колата е била черен мъркюри. Влязла е малко след обяд, напуснала е паркинга в един без двайсет след полунощ, върнала се е отново в три и двайсет сутринта, напуснала е окончателно след закуска на първи.

Разрових купа хартии пред себе си и извадих факса от Кларк в Грийн Вали. Резултатите от разпитите на съседи. Отбелязано беше, че през нощта в квартала е имало доста движение на автомобили. Много хора са отивали и са се връщали от партита. Някой казал, че на улицата на мисис Креймър малко преди два сутринта било спряло такси.

— Една щабна кола може лесно да се сбърка с вашингтонско такси — казах аз. — Голям черен седан, добре поддържан, но все пак леко поовехтял, на доста километри, със същата форма като „Форд Краун Виктория“.

— Звучи правдоподобно — каза Съмър.

— И доста вероятно — казах аз.

Платихме сметката, оставихме един долар бакшиш и преброихме остатъка от заема на сержантката. Решихме, че трябва да си купуваме евтина храна по пътя, понеже ни трябваха пари и за бензин, а и за някои други неща.

— А сега накъде? — запита Съмър.

— През улицата — отвърнах аз. — Отиваме в мотела. Ще трябва да се скрием някъде за днес. Ще поработим още малко, после ще поспим.

Оставихме шевролета скрит зад стриптийз бара и пресякохме улицата. Събудих кльощавия младеж на рецепцията и му поисках стая.

— Една ли? — попита той.

Кимнах. Съмър не възрази. Беше й ясно, че не можем да си позволим две стаи. Освен това нямаше да ни е за пръв път. Париж ни бе подействал добре, що се отнася до съвместното нощуване.

— Петнайсет долара — каза мършавият.

Отброих ги, той се усмихна и ми предаде ключа от стаята, в която бе умрял Креймър. Предположих, че е опит да се пошегува. Не казах нищо. Нямах възражения. Помислих си, че една стая, в която е умрял някой, е за предпочитане пред стаите, които се наемат на час.

Тръгнахме покрай редицата малки къщички, отключихме вратата и влязохме вътре. Стаята беше все така усойна, кафеникава и мизерна, както я помнех. Трупът беше отстранен, разбира се, но иначе си беше същата, каквато я бях видял първия път.

— Не е като „Джордж V“ — каза Съмър.

— Спор няма — съгласих се аз.

Пуснахме чантите си на пода, а върху леглото разстлах хартиите от сержантката. Покривката беше леко влажна. Поиграх си с климатика под прозореца, докато успях да изцедя някаква топлина.

— И сега какво? — запита Съмър.

— Телефонните разпечатки — казах аз. — Търсим обаждане до номер с код девет-едно-девет.

— Значи местен разговор. Форт Бърд също е девет-едно-девет.

— Прекрасно — казах аз. — Това са милион разговори.

Разгърнахме разпечатката върху леглото и се зачетохме.

Нямаше милион местни разговори, но със сигурност бяха неколкостотин. Започнах от полунощ на Нова година и карах поред. За начало задрасках всички номера, набирани повече от веднъж и от различни телефони. Предположих, че са на барове, клубове, таксиметрови компании и други подобни. После задрасках онези, започващи с номерата на централата на Форт Бърд. Те бяха на военнослужещи извън базата, завършващи с вътрешни номера. След полунощ много дежурни бяха звънели по къщите си, за да честитят на близки и роднини. Съсредоточих се върху случайните номера, които не се повтаряха. На телефони в други градове из щата. Интересуваше ме по-специално номер в друг град, набран един-единствен път, някъде между половин час и четирийсет минути след полунощ. Този номер беше моята цел. Търпеливо, ред по ред, страница по страница, изчетох цялата разпечатка. Не бързах. Имах цял ден на разположение.

Намерих го на третата прегъвка на хармониката. Разговорът беше отбелязан в дванайсет и трийсет и две. Половин час и две минути, след като 1989-а се бе сменила с 1990-а. Точно в отрязъка от време, когато бях очаквал да го намеря. Беше продължил близо петнайсет минути. Това също отговаряше на очакванията ми. Но за всеки случай се зачетох нататък. Проверих следващите двайсет-трийсет минути. Там нищо не ми изглеждаше толкова обещаващо. Така че се върнах и забодох пръст в номера, който си бях харесал. Бях готов да заложа на него. Всъщност той беше единствената ми надежда.

— Имаш ли нещо за писане? — запитах.

Съмър извади химикалка от джоба си и ми я подаде.

— А монети за телефона?

Тя ми показа петдесетте цента в ръката си. Две по двайсет и пет. Написах номера, на който бях заложил, върху листчето от бележника на сержантката, точно под номера на хотела. Подадох й го.

— Обади се — казах. — Виж кой ще вдигне. Трябва да се върнеш отсреща в закусвалнята. Телефонът на рецепцията не работи.

Тя се върна след около осем минути. Аз си уплътних времето, като си измих зъбите. Бях си изработил една теория: ако не можеш да се наспиш, вземи душ. Ако и душ не можеш да си позволиш, едно миене на зъбите също помага.

Поставих четката си в една чаша в банята точно в момента, когато входната врата се отвори и Съмър влезе. А с нея и студен зимен въздух с мирис на мъгла.

— Номерът е на голф клуб край Роли — каза тя.

— Идеално — казах аз.

— Брубейкър — каза тя. — Той е бил там. На почивка.

— Може да е танцувал, когато са му се обадили — отбелязах аз. — Не мислиш ли? Какво друго е можел да прави в дванайсет и половина навръх Нова година? Сигурно рецепционистът е трябвало да го измъкне от балната зала, за да дойде до телефона. Затова разговорът е отбелязан като четвъртчасов. Повечето време е минало в чакане.

— Кой според теб му се е обадил?

На разпечатката имаше колонка от цифри и кодове, с които се обозначаваха телефоните, от които беше набирано. Тези неща не ми говореха нищо. За мен бяха само цифри и букви. Но сержантката се беше погрижила да ми даде ключ. На последната прегъвка от хармониката беше добавен на ръка списък с буквените кодове и местата, на които съответстваха. Права беше, че далеч превъзхожда младежа от дневната смяна. Но пък, от друга страна, той беше само ефрейтор, а тя — сержант. Американската армия се крепеше на сержантите.

Проверих буквените кодове с помощта на списъка.

— Обаждането е от монетен телефон в сградата на „Делта“ — казах аз.

— Значи, някой от „Делта“ се е свързал с командира си — каза Съмър. — И какво доказва това?

— Важен е часът — казах аз. — Трябва да е било доста спешно, не мислиш ли?

— И кой може да е бил?

— Да караме поред — казах аз.

— Не ме изолирай — каза тя.

— Не те изолирам — отвърнах аз.

— Напротив, изолираш ме. Затваряш се в себе си.

Не казах нищо.

— Майка ти е умряла, болно ти е, но не бива да се затваряш в себе си. Сам нищо няма да постигнеш, Ричър. Не може да прекараш целия си живот като единак.

Поклатих глава.

— Не е това, което си мислиш — казах аз. — Просто засега всичко са само догадки. Една абсурдна догадка след друга. През цялото време тръпна дали ще се докажат. Не ми се иска да се издъня. Не и пред теб. Няма да ме уважаваш повече.

Тя мълчеше.

— Знам, знам — казах аз. — Ти и без това вече не ме уважаваш, понеже си ме виждала гол.

Съмър не отговори. Само се усмихна.

— Но ще ти се наложи да свикваш — продължих аз. — Понеже ти предстои отново да ме видиш гол. И то още сега. Обявявам почивка до края на деня.

Леглото беше ужасно. Но пък, помислих си аз, какво да очакваме за петнайсет долара? А и Съмър ме накара да забравя за чаршафите. Бяхме доста уморени, но не чак дотам. Вторият път често е най-блажен. Поне според моя опит. Още ти е ново, чакаш го с нетърпение и не е започнало да ти омръзва.

След това сме заспали като младенци. Най-после и климатикът успя да вдигне леко градуса в стаята. Чаршафите се позатоплиха. Шумът от коли по магистралата действаше успокоително. Чувствахме се в безопасност. На никого нямаше да му хрумне да ни търси тук. Креймър бе направил добър избор. Като скривалище си го биваше. Двамата се сгушихме във вдлъбнатината на матрака, обвили ръце един около друг. В края на краищата леглото не беше чак толкова лошо. Дори може да се каже, че беше най-хубавото, в което някога бях спал.

* * *

Събудихме се след много време, изгладнели до смърт. Беше шест вечерта. Навън вече бе тъмно. Януарските дни се изнизваха покрай нас, а ние сякаш не ги забелязвахме. Изкъпахме се, облякохме се и отидохме в закусвалнята да хапнем. Взех армейския телефонен указател със себе си.

Избрахме си най-калоричното измежду най-евтините ястия в менюто и въпреки това профукахме общо осем долара. За компенсация се наливах с кафе. В закусвалнята имаха практика да доливат чашите до безкрайност. После заех позиция между вратата и касовия апарат и свалих телефонната слушалка от стената. Проверих номера в указателя и позвъних на Санчес във Форт Джаксън.

— Чух, че яко си я оплескал — каза той.

— Временно — отвърнах. — Научи ли нещо повече за Брубейкър?

— Какво например?

— Например дали са намерили колата му.

— Да, намерили са я. И то твърде далеч от Кълъмбия.

— Нека се опитам да отгатна. Някъде на повече от час път северно от Форт Бърд и малко на юг-югоизток от Роли. Да кажем, в Смитфийлд, Северна Каролина.

— Откъде, по дяволите, ти е известно?

— Шесто чувство — казах аз. — Предположих, че е някъде около пресечната точка на магистрала 95 и национално шосе 70. Там ли смятат, че е бил убит?

— Няма съмнение. Убит е в самата кола. Някой го е гръмнал от задната седалка. Предното стъкло пред шофьора е избито почти цялото навън, а каквото е останало, е покрито с кръв и мозък. Има пръски по волана, които са останали неразмазани. Никой друг не е карал колата след него. Следователно е бил убит там. В колата си. В Смитфийлд, Северна Каролина.

— Намерени ли са гилзи?

— Гилзи няма. Нито някакви други следи, ако не се брои оплесканата отвътре кола.

— Имат ли теория как е станало?

— Паркингът е в индустриална зона. Някаква голяма фабрика, местна забележителност, с огромен паркинг, който през деня е пълен с коли, но нощем опустява. Смятат, че е било среща с две коли. Брубейкър пристига пръв, втората кола спира до него, от нея слизат поне двама души, сядат за малко при него, говорят си нещо, после тоя отзад вади пистолет и го гръмва. Което според тях обяснява защо часовникът му е счупен. Може би в момента ръката му е била на волана. След като го очистват, онези го измъкват от колата, натъпкват трупа в багажника на другата, откарват го до Кълъмбия и го подхвърлят там.

— С дрога и пачка мангизи в джоба.

— Чийто произход още не е изяснен.

— А защо убийците не са преместили колата? — запитах аз. — Струва ми се доста тъпо да разкарват трупа чак до Южна Каролина, а да оставят колата където си е.

— Никой не знае защо. Може би защото една кола, пълна с кръв и с избито предно стъкло, би привлякла внимание по пътищата. Или пък защото понякога хората наистина са тъпи.

— А имаш ли записки какво е казала мисис Брубейкър, кой го е търсил по телефона?

— След вечеря на четвърти?

— Не, по-рано. Навръх Нова година. Около половин час, след като са се хванали за ръце и са пели „За старото приятелство“.

— Обикновено си записвам тия неща. Трябва да проверя.

— Побързай — казах аз. — Обаждам ти се от монетен апарат.

Чух как слушалката изтрака върху бюрото му. После шумове от движение и стържещи звуци някъде отстрани. Стоях и чаках. Поставих още две монети по двайсет и пет. Вече бяхме дали два долара за телефонни разговори. Плюс дванайсет за храна и петнайсет за стаята. Имахме всичко на всичко осемнайсет долара. От които със сигурност скоро щяхме да похарчим още десет. Надявах се да е по-скоро. Освен това си помислих колко по-добре би било, ако армията купуваше малолитражни коли. А не „Шевролет Каприс“ с големи осемцилиндрови двигатели. Нещо скромно — като това, дето Креймър си бе наел, с четири цилиндъра. За осем долара щеше да ни закара доста по-надалеч.

Чух как Санчес отново вдигна слушалката.

— И така, на Нова година — каза той — мисис Брубейкър твърди, че мъжът й е бил повикан на телефона около дванайсет и половина след полунощ. Било точно по време на танците и доста му се разсърдила за това.

— Казал ли й е нещо за самия разговор?

— Не. Но според нея след разговора танцувал още по-добре. Бил приятно развълнуван. Сякаш бил получил нови сили. Като куче, надушило следа.

— И мисис Брубейкър съди за това само по танцуването?

— Били са женени доста отдавна, Ричър. Женените хора се познават добре.

— Чудесно — казах аз. — Благодаря ти, Санчес. Трябва да прекъсвам.

— Внимавай.

— Винаги внимавам.

Поставих обратно слушалката и се върнах на масата.

— Сега накъде? — запита Съмър.

— Сега отиваме да гледаме жени, които се събличат — казах аз.

От закусвалнята до стриптийз бара разстоянието беше съвсем кратко и минаваше през паркинга на мотела. Наоколо имаше коли, но не много. Тълпите щяха да заприиждат след около два часа. Местните хора си бяха по къщите, вечеряха, гледаха телевизия. Военните във Форт Бърд привършваха с вечерята си в столовата, вземаха си душове, преобличаха се в цивилни дрехи, събираха се по двойки и тройки, търсеха си ключовете от колите, уговаряха се кой ще кара на връщане. Но аз все пак си казах, че трябва да си отварям очите на четири. Не исках да попадна на цяла компания от „Делта“, която да ме причака отвън в тъмното. Тази вечер времето ми беше ценно.

Дръпнахме вратата и влязохме. Зад касовия апарат се виждаше ново лице. Може би беше приятел или роднина на оня дебелак. Във всеки случай не ме познаваше. Освен това бяхме с обикновени камуфлажни униформи. Без отличителни знаци за войскова част. По нищо не личеше, че сме от военната полиция. За него бяхме скромен източник на доход за заведението. Нищо повече. Дори не ни удостои с поглед.

Помещението беше почти празно. Изглеждаше много различно от предишния път. Огромно, студено и пустеещо. Приличаше на заводски цех. Като ги нямаше телата да убиват звука, музиката гърмеше по-силно и по-тенекиено от друг път. Дансингът беше празен. Стотици незаети столове. Само една от танцьорките беше на работното си място. Горе, на централния подиум. Макар и окъпана в ярка червена светлина, изглеждаше апатична и някак уморена. Видях, че Съмър се загледа в нея и потрепери. Преди няколко дни й бях казал: И какво ще правиш тогава? Ще гладуваш? Или ще идеш в стриптийз бара при Син? Явно сега, като видя за какво става дума, последната възможност й се струваше твърде непривлекателна.

— Защо сме тук? — запита тя.

— За да открием ключа към всичко — казах аз. — Да поправим най-голямата ми грешка.

— И каква е тя?

— Ти само гледай.

Заобиколих дансинга и отидох до вратата на гримьорната. Почуках два пъти. Отвори ми едно момиче, което не бях виждал преди. Само открехна вратата и подаде глава през процепа. Може би беше гола.

— Търся Син — казах аз.

— Син не е тук.

— Тук е. И трябва да си изплати Коледата.

— Заета е.

— Десет долара — казах аз. — Само за разговор, без пипане.

Момичето се дръпна навътре и вратата се затвори след нея. Аз отстъпих, за да може, като отвори, Син да види най-напред Съмър, а не мен. Зачакахме. Мина доста време. Стояхме и чакахме. После вратата се отвори и Син излезе навън. Беше с розова прилепнала по тялото рокля. С лъскави пайети. И с високи токове от прозрачна пластмаса. Вмъкнах се зад гърба й. Застанах между нея и вратата на гримьорната. Тя се обърна и ме видя. Беше в капан.

— Само два въпроса — казах аз. — Това е всичко.

Изглеждаше по-добре от предишния път. След десет дни синините по лицето й почти се бяха разнесли. Може би гримът й беше малко по-силен. Очите й гледаха с празен поглед. Сигурно току-що си бе ударила дозата. Между пръстите на краката. Колкото й трябваше, за да изкара нощта.

— Десет долара — казах аз.

— Да седнем.

Намерихме една маса далеч от високоговорителите. Там беше относително тихо. Извадих десетачка от джоба си и я вдигнах пред лицето й.

— Помниш ли ме? — запитах.

Тя кимна.

— А помниш ли какво стана онази нощ?

Тя отново кимна.

— Е, добре. Кажи ми само това: кой те удари?

— Военният — каза тя. — Същият, с когото беше приказвал преди.

21

Без да пускам десетдоларовата банкнота от ръката си, но и без да я прибирам, я накарах да си възстанови всичко, което се бе случило през онази нощ. И тя го направи. След като съм я вдигнал от коляното си, била отишла да търси момичетата, за да ги разпита. С повечето успяла да размени шепнешком по няколко думи. Но те не знаели нищо. Не били чували никаква история за тяхна колежка, на която се е случила неприятност в мотела. Отишла в стаята за персонални услуги, но и там момичетата не знаели нищо. После в гримьорната, която била празна. Тази вечер бизнесът вървял добре. Всички били или на сцената, или отсреща в мотела. Тя съзнавала, че трябва да продължава да разпитва. Но нямало никакви клюки. Това й се сторило странно. Ако наистина се било случило нещо, трябвало да се разчуе. Така че в един момент решила да се откаже и да ме разкара. И тогава войникът, с когото съм бил разговарял преди това, се вмъкнал при нея в гримьорната. Тя ни го описа доста добре. Описанието й отговаряше напълно на Карбоун. Подобно на повечето проститутки, и тя се бе научила да запомня лица. Когато даден клиент посещава една и съща жена, обича да бъде разпознаван. Това го кара да се чувства важен. Да дава по-големи бакшиши. Карбоун я бил предупредил да не казва нищо на военната полиция. Тя ни го имитира — доста сполучливо, между другото. Няма да казваш нищо на никакви полицаи. После за по-сигурно я зашлевил два пъти през лицето. Бързо и безмилостно. Веднъж с длан и веднъж с опакото на ръката. Била зашеметена.

— Я ми го кажи още веднъж — рекох аз. — Значи военният те е ударил, а не собственикът на заведението.

Жената ме погледна, сякаш разговаряше с луд.

— Собственикът никога не ни биеше — каза тя. — Нали ние му изкарвахме хляба!

Подадох й десетте долара, после станахме и я оставихме сама на масата.

— Какво може да означава това? — запита Съмър.

— Всичко — отвърнах аз.

— Откъде разбра?

Вдигнах рамене. Бяхме в мотела, в стаята на Креймър, и си опаковахме нещата — сгъвахме дрехи, тъпчехме ги в чантите, готвехме се да тръгнем на път за последно.

— Допуснах една основна грешка — казах аз. — Започнах да я осъзнавам едва в Париж. Докато чакахме Джо на летището. Сред посрещачите, които наблюдаваха излизащите и бяха някак еднакво готови да се втурнат да ги поздравяват или да не им обърнат внимание, според случая. Същото се случи и в бара онази вечер. Влязох вътре, аз съм едър мъж и всички ме забелязаха. За половин секунда привлякох любопитството им, но те не ме познаваха, знаеха само по принцип какъв съм и нямаха особено желание да общуват с мен, затова ми обърнаха гръб и се направиха, че не ме виждат. Всичко това беше много фино изпълнено, само с езика на тялото. Единствено Карбоун не ми обърна гръб. Напротив, той се извърна с лице към мен. Тогава помислих, че е случайно, но явно не е било. Помислих си, че аз съм го избрал между останалите, но истината е, че той също ме бе избрал.

— Сигурно е било случайно. Та той не те е познавал.

— Не ме е познавал, но безпогрешно е разпознал знаците на военната полиция. Все пак шестнайсет години е служил във войската. Знаел е какво вижда.

— И защо му е било да се обръща към теб?

— Беше номер. Примамка. Отначало се направи, че ми обръща гръб, после уж размисли и се извърна към мен. Той е искал да го заговоря.

— Защо?

— Защото му е било важно да разбере какво правя тук.

— А ти каза ли му?

Кимнах.

— Да си призная, казах му. Не в подробности. Исках просто да успокои хората, за да не си мислят, че съм там заради тях. Казах му, че нищо особено не се е случило, просто някой си е загубил нещо отсреща в мотела и може някоя от проститутките да го е прибрала. Оказа се много интелигентен и печен. Успя да ме заблуди и да измъкне всичко.

— За какво му е трябвало да знае?

— Това ми напомня нещо, което веднъж бях казал на Уилард. Че понякога нарочно се случват неща, за да тласнат следствието по грешна следа. Карбоун е искал да ме подведе. Да тласне разследването ми по грешна следа. Затова е мислил бързо. И хитро. В „Делта“ не вземат на служба глупаци. Влязъл е при момичето и му е зашлевил два шамара, за да си затваря устата, ако случайно е надушила нещо. После се върна при мен, за да ме подхлъзне, че собственикът на заведението я е бил. Дори не се наложи да ме излъже. Остави ме сам да го предположа. Нави ме като пружинена играчка и ме насочи накъдето искаше. И аз се хванах. Цапардосах собственика с юмрук в ухото и после се бихме на паркинга. А Карбоун стоеше отстрани и ни гледаше. Изчака да поступам човека, както и беше очаквал, и после пусна онази жалба. Така че той постигна всичко, което си бе наумил. Момичето щеше да мълчи от страх, а известно време и аз щях да съм извън играта поради дисциплинарно наказание. Тоя Карбоун се оказа много умен, Съмър, съжалявам, че не го бях срещнал преди.

— Но защо е искал да те подхлъзне? Какви може да са били мотивите му?

— За да не открия кой е взел куфарчето.

— Но защо?

Седнах на ръба на леглото.

— Защо според теб ние така и не открихме жената, с която е бил Креймър?

— Нямам представа.

— Защото не е имало жена — казах аз. — Креймър е бил в стаята с Карбоун.

Тя ме гледаше зяпнала.

— Креймър също е бил хомо — казах аз. — Двамата с Карбоун са били дружки.

— И така, Карбоун е взел куфарчето — продължих аз. — Той го е изнесъл от стаята. Защото е трябвало да опази връзката в тайна. И точно както бяхме предположили за онази въображаема жена, си е помислил, че вътре може да има нещо лично дискредитиращо за него. Или просто Креймър му се е похвалил за конференцията в Ъруин. Как бронетанковите войски смятали да отстояват позициите си. Може да е предизвикал любопитството на Карбоун. Или дори загрижеността му. Все пак Карбоун е служил шестнайсет години в пехотата. А един сержант от „Делта“ е абсолютно предан на частта, в която служи. Може би дори повече, отколкото на любовника си.

— Не мога да повярвам! — възкликна Съмър.

— А трябва — рекох аз. — Всичко пасва идеално. Андрея Нортън почти ни го каза. Мисля, че тя е знаела за Креймър. Дали съзнателно или подсъзнателно, не съм сигурен. Ние обвинихме нея, а това не я обиди, не помниш ли? По-скоро й стана смешно. Тя е сексуален психолог, срещала се е с него, може да е доловила нещо. Така че, когато я обвинихме, че е била в леглото с Креймър, това й се стори абсурдно. Не се засегна, не се разкрещя, просто се зачуди. Пък и бракът на Креймър е бил напълно фиктивен. Нямал деца, пет години не се бил прибирал вкъщи. Детектив Кларк от Грийн Вали се чудеше защо не е разведен. Веднъж ме попита дали разводът може да съсипе кариерата на един генерал. Аз му казах: не, не може. Но да разберат, че си гей, е друга работа. Тогава кариерата ти отива по дяволите. Затова през цялото време се е правил на семеен. За пред хората, за пред армията. Също като онази снимка на някаква си приятелка в портфейла на Карбоун.

— Нямаме доказателства.

— Но можем да намерим. В портфейла на Карбоун до снимката на момичето е имало презерватив. Залагам десет към едно, че е от същия пакет като онзи, който са свалили от тялото на Карбоун в „Уолтър Рийд“. Също десет към едно, че ако разровим служебните им досиета, ще разберем къде са се запознали. Може би на някое съвместно учение, както си мислехме за въображаемата любовница на Креймър. Карбоун е поправял автомобилите на „Делта“. Имал е право да изкара от парка който си иска хъмър, когато си поиска. Хващам се на бас, че навръх Нова година е отметнат на портала да излиза с хъмър, и то сам.

— В крайна сметка и той ли е бил убит заради куфарчето? Като мисис Креймър?

Поклатих глава.

— Нито Карбоун, нито мисис Креймър са убити само заради куфарчето.

Съмър ме погледна учудено.

— Ще стигнем и до това — казах аз. — Да караме поред.

— Но куфарчето е било у него — настоя тя. — Ти сам го каза. Той го е взел и е побегнал.

Кимнах.

— И го е претърсил веднага след като се е прибрал в базата. Намерил е дневния ред. Прочел го е. И нещо в него го е накарало да се обади незабавно на командира си.

— Той се е обадил на Брубейкър? Как точно го е направил? Не вярвам да му е казал: виж какво, чуках се с един генерал и познай какво намерих!

— Може да му е казал, че е намерил куфарчето някъде другаде. На тротоара, да речем. Но се питам дали Брубейкър поначало не е знаел за Креймър и Карбоун. Не е невъзможно. В „Делта“ всички са като едно семейство, а Брубейкър беше много близък с хората си. Сигурно е знаел и за Карбоун. Може дори да се е възползвал от ситуацията. За събиране на информация. Санчес ми беше казал, че Брубейкър не пропускал нищо. Така че е много възможно Карбоун да му се е отблагодарявал за толерантността, като му е предавал какво си говорят в леглото с Креймър.

— Но това е ужасно!

Кимнах.

— Също толкова ужасно, колкото и да си проститутка. Казах ти, че в тази игра няма да има победител. Накрая всички ще изглеждат лоши.

— Освен нас. Ако разкрием убийствата.

— Ти ще се оправиш. Аз не.

— Защо?

— Почакай, и ще видиш — казах аз.

Занесохме чантите си в шевролета, който бяхме паркирали, зад сградата на стриптийз бара. Сложихме ги в багажника. Паркингът беше по-пълен, отколкото през деня. Вечерта беше в разгара си. Погледнах си часовника. На Източното крайбрежие наближаваше осем, на Западното пет. Спрях се за момент, за да взема решение. Ако спрем дори само да си поемем дъх, онези ще ни прегазят.

— Трябва да се обадя на още две места — казах аз.

Взех под мишница телефонния указател и със Съмър отидохме в закусвалнята. Прерових всичките си джобове и събрах шепа монети. Съмър добави една от двайсет и пет цента и една от пет. На бара ни смениха дребните монети с по-едри за телефона. Пуснах няколко в апарата и набрах номера на Франц във Форт Ъруин. В пет следобед работният му ден беше едва по средата си.

— Ще ме пуснат ли вашите да мина през портала?

— Защо не?

— Уилард ме гони по петите. Сигурно е предупредил часовите навсякъде, където очаква да се появя.

— Засега не ми се е обаждал.

— Защо не си изключиш телекса за ден-два?

— Кога идваш?

— Утре по някое време.

— Твоите приятели са вече тук. Преди малко пристигнаха.

— Аз нямам приятели.

— Васел и Кумър. Идват от Европа.

— Защо?

— За маневри.

— Маршъл още ли е там?

— Разбира се. Отиде на летището да ги посрещне. Върнаха се тримата заедно. Като едно голямо, щастливо семейство.

— Искам да ми свършиш две неща.

— Още две, искаш да кажеш.

— Искам някой да вземе и мен от летището. Идвам с първия сутрешен полет от Вашингтон. Прати човек.

— И още?

— Искам някой да намери щабната кола, с която са се возили Васел и Кумър тук. Черен „Мъркюри Гранд Маркиз“. Записана е навръх Нова година на името на Маршъл. В момента или е върната в гаража на Пентагона, или е оставена на паркинга в „Андрюс“. Искам пълна криминологична експертиза, отпечатъци и всичко останало. И колкото се може по-бързо.

— Какво да търсят?

— Каквото намерят.

— Добре — каза Франц.

— Хайде, до утре.

Затворих телефона и се върнах назад от Ф за Форт Ъруин на П за Пентагон. Прекарах пръст по колонките с названия на служби и се спрях на Началник-щаб на сухопътните войски. Задържах пръста си върху съответния ред и се замислих.

— Васел и Кумър са в Ъруин — казах аз.

— Защо? — попита Съмър.

— Крият се. Мислят си, че сме още в Европа. Знаят, че Уилард наблюдава летищата. И че щом се появим, ще ни спипа.

— Но те трябват ли ни всъщност? — запита Съмър. — Двамата не са знаели за мисис Креймър. Когато им го съобщи онази вечер в кабинета си, бяха шокирани. Предполагам, че са разпоредили претърсването на дома, но не и убийството.

Кимнах. Съмър беше права. Онази вечер в кабинета ми Васел и Кумър наистина бяха страшно изненадани. Кумър пребледня и запита дали убийството е било с цел грабеж. Този въпрос очевидно беше плод на гузна съвест. Той показваше, че Маршъл им е спестил най-лошата новина. След като се бе върнал в хотела в три и двайсет сутринта, той им бе признал, че не е намерил куфарчето, но бе премълчал всичко останало. Васел и Кумър явно са били принудени да сглобяват картината в движение след онази вечер в моя кабинет, на тъмно и постфактум. Сигурно не бяха скучали на връщане.

— Пак стигаме до Маршъл — каза Съмър. — Той е изпаднал в паника и е извършил убийство.

— Формално погледнато, имаме заговор — казах аз. — Всички са еднакво виновни.

— Не могат да им предявят обвинения — каза тя.

— Това си е проблем на военния съд.

— Няма доказателства.

— Те са извършили и друго — казах аз. — Повярвай ми, ударът по главата на мисис Креймър е най-малкият им проблем.

Поставих още монети в апарата и набрах номера на началник-щаба, някъде дълбоко в сърцето на Пентагона. Отговори ми женски глас с перфектен вашингтонски тембър — балансиран, изискан, почти без акцент. Предположих, че е висша администраторка, останала до късно на работа. По гласа си я представих на около петдесет, прошарена, с пудра на лицето.

— Запишете си това, което ще ви кажа — започнах аз. — Казвам се Ричър и съм майор от военната полиция. Наскоро бях преместен от Панама във Форт Бърд, Северна Каролина. Точно в полунощ ще бъда на пропуска на вътрешния пръстен във вашата сграда. Нека началник-щабът сам реши дали иска да се срещне с мен, или не.

Замълчах.

— Това ли е? — запита жената.

— Да — отвърнах аз и затворих. Прибрах петнайсетте останали цента в джоба си. Пъхнах телефонния указател под мишница. — Да вървим — казах на Съмър.

Минахме през бензиностанцията и допълнихме резервоара за осем долара, след което поехме на север.

— Началник-щабът да реши дали да се срещне с теб, или не? — рече Съмър. — Какво, по дяволите, значи всичко това?

Движехме се по магистрала 95, до Вашингтон имаше още около три часа път. Може би два и половина, понеже Съмър караше както винаги.

— Мъти се нещо сериозно — казах аз. — Защо иначе Карбоун ще си позволи да измъкне Брубейкър от новогодишно парти? Щом не е могъл да изчака, работата наистина е била важна. И как си обясняваш това, че в един и същ ден са разместили двайсет елитни полицаи по целия свят?

— Ти си майор — каза тя. — Както и Франц, Санчес и останалите. Всеки полковник би могъл да ви премести.

— Да, но комендантите също са разместени. Разкарани са да не пречат. А повечето от тях са полковници.

— Е, добре, значи някой бригаден генерал го е направил.

— С подправен подпис върху заповедите?

— Всеки може да подправи подпис.

— И да стиска палци после да му се размине? Не, цялата история е подготвена от човек, който е знаел, че може да действа безнаказано. От някой недосегаем.

— От началник-щаба?

Поклатих глава.

— По-скоро от заместника му. Тъкмо сега заместник началник-щабът е офицер от пехотата. Може да се предполага, че е доста интелигентен. На подобни постове не назначават идиоти. Видял е какво става. Видял е как рухва Берлинската стена, помислил е и е заключил, че много скоро ще почнат да рухват и други неща. Целият установен ред.

— Е, и?

— И е започнал да се тревожи, че в бронетанковите войски замислят сериозен ход, защото там имат най-много да губят. Според мен заместник началник-щабът е предвидил, че нещо се мъти, и е пратил най-добрите си хора там, където бихме могли да го предотвратим още в зародиш. Той има всички основания да се тревожи. Защото танкистите са усетили надвисналата опасност и са предприели изпреварващи ходове. Те най-малко желаят някакви си интегрирани части, където ще ги командват офицери от пехотата. Искат си нещата постарому. Така че конференцията в Ъруин е щяла да даде сигнал за нещо страшно. Затова толкова са треперели, че дневният ред може да попадне където не трябва.

— Но промените, така или иначе, ще настъпят — каза тя. — Никой не може да ги предотврати.

— Да, но хората по принцип си затварят очите пред фактите. Така е било открай време. Иди в някоя военна корабостроителница, и ти гарантирам, че ще намериш цели планини от петдесетгодишна хартия, милиони страници, на които пише, че бойните кораби са незаменими и че самолетоносачите са ненадежден боклук. Тези трактати са писани от адмирали, които са се клели в своята правота.

Съмър мълчеше. Усмихнах се.

— Ако ли пък се разровиш в архивите на сухопътните войски, ще видиш, че може би дядото на Креймър се е клел, че танкът никога няма да измести коня.

— Какво точно са намислили според теб?

Вдигнах рамене.

— Не съм виждал дневния ред. Но мога да предположа, че целта им е била да дискредитират основните си опоненти. Почти сигурно има някакво съглашателство с военнопромишления комплекс. Ако са убедили основните производители на бойна техника да твърдят, че една лека бронирана машина никога не може да бъде достатъчно безопасна, това също би помогнало. Сигурно са щели да прибягнат до пропагандни трикове. Да набиват в главите на хората, че синовете им ще бъдат изпратени на война в консервени кутии, които и въздушна пушка може да пробие. Или са щели да се опитат да плашат Конгреса. Например с изчисления, че транспортните самолети, които трябва да се поръчат за превозване на новите бронирани машини, ще струват стотици милиарди долари.

— Това дотук си е най-обикновено хвърляне на кал.

— Може да не е било само то. Още нищо не знаем. Инфарктът на Креймър им провали плановете. Засега.

— Смяташ, че като отшумят нещата, ще пробват отново?

— Ти на тяхно място не би ли пробвала? Ако ти предстои да загубиш всичко?

Съмър свали едната си ръка от волана и я положи в скута си. Обърна се леко и ме погледна.

— Защо тогава искаш да се срещнеш с началник-щаба? — запита тя. — Ако си прав, не той, а заместникът му ще е на твоя страна. Той те е изпратил тук. Той стои зад гърба ти.

— Това е като игра на шах — казах аз. — Или като дърпане на въже. Добрият и лошият. Тоя, който ме е докарал тук, и оня, другият, който е отстранил Гарбър. По-трудно е да се премести такъв като Гарбър, отколкото такъв като мен, значи лошият е по-старши от добрия. А по-старши от заместник началник-щаба е само началник-щабът. И понеже тях ги назначават на ротационен принцип, ако заместникът е от пехотата, това означава, че началникът е танкист. Тоест има личен интерес.

— Началник-щабът е лошият, така ли?

Кимнах.

— Защо тогава искаш да се срещнеш с него?

— Защото сме в армията, Съмър. Тук се изправяш срещу врага, не срещу приятеля си.

С приближаването към Вашингтон все повече се умълчавахме. Познавах добре силните и слабите си страни, а и бях достатъчно млад, дързък и глупав, за да смятам, че бих бил достоен противник на всекиго. Но да бъркам с пръст в окото на началник-щаба беше друга работа. Като военен чин и длъжност над него нямаше никой. През цялата ми служба се бяха изредили трима началник-щабове и нито веднъж не се бях срещал с някой от тях. Доколкото си спомнях, не ги бях виждал и от разстояние. Както не се бях срещал със заместник-министър или с някой друг от излъсканите знаменитости, които обитаваха високите етажи на военната йерархия. За нас те бяха съвсем различна порода.

Теоретично и те бяха започнали като нас. Теоретично и аз бих могъл да стана началник-щаб. И аз бях завършил „Уест Пойнт“. От друга страна обаче, от десетилетия насам „Уест Пойнт“ беше едно лустросано инженерно училище и нищо повече. Само с „Уест Пойнт“ не се отиваше в Щаба. За да имаш шансове, трябваше да се намери кой да те прати да завършиш още нещо. Университетът „Джордж Уошингтън“ например или Станфорд, или Харвард, Принстън или Йейл, или пък Масачусетския технологичен институт, или дори нещо отвъд океана — Оксфорд или Кеймбридж, да речем. За последните две беше нужна и стипендия. Трябваше да направиш магистратура или още по-добре докторат по икономика, по политически науки или международни отношения, да станеш стипендиант на Белия дом и така нататък. И тъкмо тук, след „Уест Пойнт“, моят скромен път и пътищата на по-успелите от мен се бяха разделили. Още тогава, като се погледнех в огледалото, виждах човек, по-пригоден да троши чужди глави, отколкото да блъска собствената си над дебелите книги. Явно и други бяха видели в мен същото. А във войската специализацията започва от първия ден. Затова моите съкурсанти от „Уест Пойнт“ бяха тръгнали в една посока, аз в друга. Те бяха поели към вътрешния пръстен на Пентагона, а аз — към тъмните слепи улички на Сеул и Манила. Ако някога попаднеха на моя територия, те щяха да пълзят по корем. Как щях да се оправя аз на тяхна, тепърва предстоеше да видя.

— Отивам сам — казах аз.

— Идвам с теб — отвърна Съмър.

— Дума да не става. Наречи го както искаш: приятелски съвет или заповед на висшестоящ офицер, но ти оставаш в колата. Ако трябва, ще те закопчая с белезници за волана.

— Заедно се накиснахме в тая работа.

— Което не ни пречи да сме умни. Това няма да бъде като срещата с Андрея Нортън. Толкова е рисковано, колкото не можеш да си представиш. Няма смисъл да изгорим и двамата.

— Ти би ли останал в колата на мое място? — попита тя.

— На твое място бих се скрил под нея — отвърнах аз.

Съмър не отговори. Продължи да кара бързо както винаги. Навлязохме в околовръстното шосе и се насочихме по дъгата към Арлингтън.

* * *

Охраната на Пентагона беше по-стриктна от обикновено. Може би някой се тревожеше да не би недоразвитите сили на Нориега да започнат контраофанзива на север. Все пак стигнахме до паркинга без излишни усложнения. Беше почти пуст. Без да бърза, Съмър направи дълга обиколка и спря недалеч от главния вход. Угаси двигателя и постави лоста на паркинг. Може би малко по-рязко от обикновено. Сигурно искаше да изрази нещо. Погледнах часовника си. Беше дванайсет без пет.

— Какво, ще спорим ли сега? — запитах аз.

Тя вдигна рамене.

— На добър час. И му дай да се разбере.

Излязох отвън на студа. Затворих вратата и няколко мига стоях неподвижно. Огромният силует на сградата се очертаваше смътно в мрака пред мен. Смятаха я за най-голямото административно здание в света и точно в този момент бях склонен да го повярвам. Закрачих към входните врати, зад които имаше охранявано фоайе с размерите на баскетболно игрище. Значката ми на майор от 110-а специална част ми осигури влизането в сградата. От главното фоайе продължих към сърцето на комплекса. Пентагонът се състои от пет концентрични коридора, всеки с форма на правилен петоъгълник. Наричат ги пръстени. На всеки от тях има отделен пропуск. След A моята значка щеше да ми позволи да вляза в B, C и D. Но нищо на света нямаше да ми осигури достъп до E. Ето защо застанах пред последния пропуск и кимнах на дежурния. Той ми кимна в отговор. Явно беше свикнал всякакви хора да чакат пред будката му.

Облегнах се на студената бетонна стена. Цялата сграда беше притихнала. Не се чуваше никакъв звук, освен движението на водата в тръбите, тихото бучене на климатиците и равномерното дишане на дежурния. Стоях и чаках. От мястото си виждах часовника в будката му. Минаваше дванайсет и пет. Стана и десет. Аз чаках. Започнах да си мисля, че предизвикателството ми е пренебрегнато. Тия хора бяха политици. Може би играеха играта си по-умно, отколкото можех да си представя. Може би освен лустро имаха и повече пресметливост и търпение. Може би твърде много се бях изсилил.

Или пък чисто и просто онази жена с изискания глас бе изхвърлила съобщението ми в боклука.

Стоях и чаках.

Точно в дванайсет и петнайсет чух по линолеума да отекват стъпки. От парадни обувки. Донякъде забързани, донякъде спокойни. Стъпки на човек, който има спешна работа, без да е в паника. От мястото си не го виждах. Стъпките му се чуваха иззад близкия ъгъл. Звукът го изпреварваше като предупредителен сигнал.

По звука изчислих точното място, където щеше да се появи. То съвпадаше с точката, където отраженията на флуоресцентните тръби на тавана се събираха върху пода. После някакъв мъж излезе иззад ъгъла и тръгна към мен през отблясъците. Продължи да крачи, без да променя ритъма на стъпките си. Приближаваше се. Беше началник-щабът на сухопътните войски. С официална униформа. Късо синьо вталено сако. Син панталон с два златни канта отстрани. Папийонка. Златни копчета. Сложни плетеници от златен ширит по ръкавите и раменете. Гърдите му бяха покрити с всякакви значки, лентички и миниатюрни копия от медалите му. Имаше гъста посивяла коса. Беше висок метър и седемдесет и два-три, тежеше към осемдесет килограма. Абсолютно среден ръст за военен.

Когато стигна на около три метра от мен, аз се изпънах и отдадох чест. По рефлекс. Като католик при среща с папата. Той не отговори на поздрава. Само ме изгледа. Може би протоколът забраняваше отдаването на чест с официална униформа. Или ако си гологлав в Пентагона. Или просто се държеше грубо.

Той протегна ръка.

— Съжалявам, че закъснях. Много любезно от ваша страна да ме изчакате. Бях в Белия дом. На вечеря с приятели от чужбина.

Поех ръката му и се здрависахме.

— Да идем в кабинета ми — каза той.

Преведе ме покрай пропуска, свихме вляво по коридора и повървяхме още малко. После влязохме в преддверието към кабинета му и там ни посрещна жената с изискания глас. Изглеждаше точно както си я бях представил, само дето на живо гласът й звучеше още по-приятно, когато ме запита:

— Кафе, майоре?

На шкафа до нея имаше кана кафе. Сигурно бе натиснала бутона в единайсет и петдесет и три, за да бъде готово точно в дванайсет. Имах чувството, че за кабинета на началник-щаба това е нещо нормално. Подаде ми кафето в чашка от тънък порцелан. Беше ме страх да не я смачкам като черупка на яйце. Жената беше в цивилни дрехи. С тъмен костюм, толкова строг, че изглеждаше по-официален от униформа.

— Оттук, моля — каза началник-щабът и ме въведе в кабинета си. Чашката с кафето изтрака върху чинийката. Кабинетът беше учудващо спартански. Стените бяха от същия боядисан с блажна боя бетон, както всичко останало в сградата. Със същото желязно бюро, каквото бях видял при патоанатома във Форт Бърд.

— Седнете — каза той. — Ако не възразявате, срещата ни ще бъде кратка. Минава полунощ.

Не казах нищо. Той ме наблюдаваше.

— Предадоха ми съобщението ви — каза той. — Получено и разбрано.

Аз мълчах. Той опита обходна маневра за стапяне на леда.

— Хората на Нориега са още на свобода. Защо според вас?

— Това са седемдесет и пет хиляди квадратни километра — отвърнах аз. — Има къде да се скрият.

— Ще ги хванем ли все пак?

— Няма съмнение — казах аз. — Някой от техните ще ги издаде за пари.

— Вие сте циник.

— Реалист — поправих го аз.

— Е, какво имате да ми казвате, майоре?

Отпих от кафето си. В кабинета беше полутъмно. Изведнъж си дадох сметка, че се намирам в една от най-добре охраняваните сгради на земята, през нощта, насаме с най-високопоставения военен в страната. И бях на път да му отправя твърде сериозно обвинение. За това, че съм тук, знаеше само още един човек — Съмър, а и тя като нищо се намираше вече в някоя килия.

— Бях в Панама допреди две седмици — казах аз. — Когато получих заповед за преместване.

— Защо според вас?

Поех си дълбоко дъх.

— Мисля, че заместник началник-щабът е искал определени хора на определени места, понеже е очаквал неприятности.

— Какви неприятности?

— Вътрешен преврат от вашите приятели от бронетанковите войски.

Той помълча известно време.

— И дали тревогите му са били оправдани?

Кимнах.

— Във Форт Ъруин е била насрочена конференция навръх Нова година. Имам основания да вярвам, че дневният й ред е бил най-малкото спорен, вероятно незаконен, може би граничещ с държавна измяна.

Началник-щабът мълчеше.

— Само че конференцията е била осуетена — продължих аз. — Поради смъртта на генерал Креймър. Но са останали проблеми, свързани с възможни разкрития. Заради което вие лично сте се погрижили да отстраните полковник Гарбър от Сто и десета специална част и да го замените с некадърник.

— И какво бих постигнал с това? — запита той.

— Нещата да следват естествения си ход и разследването да иде в задънена улица.

Дълго време той седя неподвижно. После се усмихна.

— Добър анализ — каза накрая той. — Рухването на системата на съветския комунизъм няма как да не предизвика напрежение в американските въоръжени сили. То на свой ред води до вътрешни планове и заговори. Които също трябва да бъдат предвидени и да предизвикат ответни мерки, за да бъдат пресечени в зародиш. Както сам уместно отбелязахте, напрежението на върха намери израз в редица мерки и контрамерки.

Сега пък аз мълчах.

— Като при игра на шах — продължи той. — Заместник началник-щабът прави своя ход, после аз правя моя. Заключението ви е доста логично, струва ми се, понеже става въпрос за играчи на високо ниво, от които единият превъзхожда по ранг другия.

Погледнах го в очите.

— Да не би да греша?

— Само в две подробности — отвърна той. — Очевидно сте прав, че се задават огромни промени. ЦРУ не успя навреме да забележи предстоящата гибел на Съветите, така че ние разполагахме с по-малко от година, за да обмислим нещата. Но, повярвайте ми, добре сме ги обмислили. Сега се намираме в уникална ситуация. Приличаме на боксьор тежка категория, който в течение на години е тренирал за световната титла, докато една сутрин се е събужда, за да научи, че съперникът му е умрял. Доста объркващо усещане. Но въпреки това ние успяхме да си напишем домашното.

Той се наведе напред, отвори едно чекмедже на бюрото си и с мъка измъкна оттам огромна папка с твърди корици. Беше поне четири пръста дебела. Със зелено облекло, върху което беше отпечатана една-единствена дълга дума. Той обърна папката към мен, за да мога да я прочета. Отгоре пишеше: Преобразувания.

— Първата ви грешка е, че сте гледали твърде отблизо на нещата — каза той. — Трябвало е да се отдръпнете и да ги видите от наша гледна точка. Тоест отгоре. Защото промяната ще засегне не само бронетанковите войски. Всички останали също ще трябва да се променят. Ясно е, че се налага да извършим преход към високо мобилни интегрирани части. Но би било огромна грешка те да се разглеждат като обикновена моторизирана пехота с някое и друго украшение за блясък. Тези части ще отразяват една различна, напълно нова концепция. Ще бъдат нещо безпрецедентно, каквото не е имало преди. Може да добавим към тях и ударни хеликоптери, като предадем командването на авиацията. Или пък да преминем към електронна война и да поставим начело онези с компютрите.

Аз мълчах.

Той постави ръка върху папката.

— Опитвам се да ви кажа само, че никой няма да остане незасегнат от подготвяните промени. Действително бронетанковите войски ще бъдат напълно съсипани. Няма съмнение. Но същото важи и за пехотата, и за артилерията, и за транспортните войски, и за тила, и за всички останали. Може би за някои повече, отколкото за други. Военната полиция също няма да бъде пощадена. Всичко се променя, майоре. Никой няма да излезе сух от водата.

Аз мълчах.

— Играта не е само танкисти срещу пехота — каза той. — Трябва да разберете това. Така поставен, въпросът звучи опростенчески. Играта е всеки срещу всеки. Боя се, че няма да има победител. Но пък, от друга страна, това значи, че няма да има и победен. Ако предпочитате, гледайте на ситуацията по този начин. Че всички сме в една лодка.

Той вдигна ръка от папката.

— А каква е втората ми грешка? — запитах аз.

— Аз бях този, който ви премести от Панама — каза той. — Не заместник началник-щабът. Аз лично избрах двайсет души и ги поставих там, където мислех, че най-много ще ми трябват. Гледах да са разпределени равномерно, понеже не знаех кой най-напред ще си изпусне нервите, дали пехотата или бронираните части. Беше петдесет на петдесет. Невъзможно беше да се предвиди. Ако командирите им се позамислеха, щяха да разберат, че могат да загубят всичко. Затова изпратих вас във Форт Бърд например, понеже малко се притеснявах за Дейвид Брубейкър. Той е твърде инициативен.

— Само че бронетанковите войски първи си изпуснаха нервите.

Той кимна.

— Така излиза. Щом казвате. Във всеки случай беше петдесет на петдесет. Да си призная, малко съм разочарован. Това бяха моите момчета. Но не ги защитавам. Аз се издигнах, те останаха където бяха. Нямам нищо против да си понесат заслуженото.

— Защо тогава преместихте Гарбър?

— Не съм аз — каза той.

— Кой тогава?

— Кой стои над мен?

— Никой — отвърнах аз.

— Да беше така…

Замълчах.

— Колко струва една карабина Ml6? — попита той.

— Не знам. Предполагам, че не много.

— На нас ни излизат по стотина долара — каза той. — А колко струва един основен боен танк М1А1 „Ейбрамс“?

— Около четири милиона.

— Помислете си за големите компании от военнопромишления комплекс. На чия страна биха застанали, на страната на леките части или на тежките?

Не отговорих. Въпросът беше риторичен.

— Е, кой стои над мен? — повтори въпроса си той.

— Министърът на отбраната — отвърнах аз.

Той кимна.

— Гадно копеленце. Политик. Политическите парии имат нужда от дарения за финансиране на кампаниите си. А големите оръжейни компании предсказват бъдещето не по-зле от който и да било.

Аз мълчах.

— Има върху какво да се замислите — каза началник-щабът. После вдигна тежката папка с надпис Преобразувания от бюрото си и я прибра в чекмеджето. На нейно място се появи друга папка, по-тънка. Отгоре пишеше: Аргон.

— Знаете ли какво е аргон? — запита той.

— Инертен газ — отвърнах аз. — Използва се при пожарогасителите. Разпространява се ниско над огъня и му пречи да се разгори.

— Ето защо избрах това име — каза той. — Операция „Аргон“ беше тайният план, с който ви разместих в края на декември.

— А защо подписахте Гарбър?

— Както сам посочихте в друг контекст, за да може нещата да следват естествения си ход. Ако началник-щабът подпише заповеди за назначения на военни полицаи, това би предизвикало известно учудване. Всички щяха изведнъж да станат много примерни, а тези, които и без това са се чувствали гузни, да се покрият вдън земя. Това щеше много да затрудни вашата работа. И да ми попречи да постигна целта си.

— Вашата цел?

— Разбира се, моята цел беше да предотвратя заговора. Главният ми приоритет. Но наред с това бях и любопитен, майоре. Исках да видя кой пръв ще си изпусне нервите.

Той ми подаде папката.

— Вие сте следовател от Сто и десета специална част — каза той. — По устав Сто и десета има извънредни правомощия. Имате право да арестувате всеки военнослужещ навсякъде, включително самия мен в собствения ми кабинет, ако сметнете за необходимо. Така че прочетете папката „Аргон“. Ще се убедите сам, че тя доказва моята пълна изрядност. Ако сте съгласен, после можете да отидете и да си довършите започнатото другаде.

Началник-щабът стана от бюрото си. Ръкувахме се повторно. После той излезе от кабинета. Остави ме сам вътре. Сам посред нощ, в сърцето на Пентагона.

* * *

Трийсет минути по-късно се качих в колата при Съмър. Не бе палила двигателя, за да пести бензин, и вътре беше студено.

— Е? — погледна ме въпросително тя.

— Една съществена грешка — казах аз. — Войната не била между началник-щаба и заместника. А между началник-щаба и министъра на отбраната.

— Сигурен ли си? — попита тя.

Кимнах.

— Видях с очите си папката. Пълна с докладни и заповеди от последните девет месеца. На различна хартия, с различни пишещи машини, невъзможно е да се фалшифицира за четири часа. Инициативата от самото начало е на началник-щаба, който е абсолютно изряден.

— И как го понесе той?

— Доста добре — казах аз — предвид обстоятелствата. Но не мисля, че има намерение да ми помага.

— За какво да ти помага?

— Да се измъкна от неприятностите, които си навлякох.

— И какви са те?

— Скоро ще разбереш.

Тя само ме погледна.

— А сега накъде?

— Към Калифорния — казах аз.

22

Когато стигнахме до летище „Нашънъл“, резервоарът беше изцеден до капка. Оставихме шевролета на дългосрочния паркинг и примирено закрачихме към терминала. Разстоянието беше около километър и половина. По това време нямаше автобуси. Беше посред нощ и цялото летище беше празно. В самия терминал трябваше да изкараме чиновника от задната стаичка, за да ни издаде билети. Подадохме му последните два откраднати ваучера и той ни даде места за първия сутрешен полет до Лос Анджелис. Очакваше ни дълга нощ.

— Каква е задачата? — запита Съмър.

— Три ареста — отвърнах аз. — На Васел, Кумър и Маршъл.

— По какви обвинения?

— Серийно убийство. На мисис Креймър, Карбоун и Брубейкър.

Тя ме изгледа невярващо.

— Можеш ли да го докажеш?

Поклатих глава.

— Знам точно какво е станало. Знам кога, как, къде и защо. Но не мога да докажа нищо. Ще трябва да разчитаме на самопризнания.

— Които няма да получим.

— В други случаи съм получавал — казах аз. — Има си начини.

Тя потръпна.

— Намираме се в армията, Съмър — казах. — И аз не съм някоя детска учителка.

— Обясни ми за Карбоун и Брубейкър.

— Първо трябва да ям. Гладен съм.

— Нямаме пари — каза тя.

И без това повечето заведения бяха със спуснати решетки. Може би пък щяха да ни нахранят в самолета. Отнесохме чантите си в чакалнята и седнахме с лице към една огромна витрина, през която се виждаше единствено черна, непрогледна нощ. Седалките представляваха дълги пейки с винилова тапицерия, на всеки три педи с фиксирани облегалки за ръцете, за да не могат чакащите да се излягат.

— Е, обясни ми — каза тя.

— Това са само поредица от безумни догадки, навързани една за друга.

— Нищо, пробвай.

— Е, добре. Да започнем с мисис Креймър. Защо според теб Маршъл е отишъл в Грийн Вали?

— Защото е най-логичното място, откъдето да започне.

— Не. Това е най-нелогичното място, откъдето да започне. Самият Креймър не се е отбивал там от пет години. Хората му положително са го знаели. Придружавали са го толкова пъти. И въпреки това са взели бързо решение и Маршъл е потеглил натам. Защо?

— Може би защото Креймър им е казал, че си отива вкъщи?

— Правилно — казах аз. — Той им е казал, че този път ще бъде при жена си, за да скрие факта, че се среща с Карбоун.

Но пък, от друга страна, защо изобщо е трябвало да им се отчита къде отива?

— Не знам — отвърна тя.

— Защото има хора, пред които сме длъжни да се отчитаме.

— И кои са те?

— Да предположим, че един богаташ пътува с любовницата си. Ако реши да прекара една нощ насаме, все нещо трябва да й каже. И ако й каже, че ще се отбие при жена си колкото за пред хората, тя би трябвало да му повярва. Може да не й хареса, но ще го приеме. Понеже от него се очаква от време на време да го прави. Това е част от сделката.

— Креймър не е имал любовница. Бил е хомо.

— Имал е Маршъл.

— Невъзможно! — каза тя. — Не го вярвам.

— Добре, но е истина. Креймър е изневерявал на Маршъл. Те са имали сериозна интимна връзка. Маршъл е бил основният му любовник. Той не е офицер от разузнаването, но Креймър го е взел на служба, за да го държи подръка. Били са двойка. Но наред с това на Креймър доста са му шарили очите. Запознал се е с Карбоун и е започнал да се вижда и с него. Така че, когато навръх Нова година Креймър е казал на Маршъл, че отива да се види с жена си, Маршъл му е повярвал. Както би повярвала любовницата на богаташа. Затова Маршъл е отишъл в Грийн Вали. Защото в душата си и за миг не се е усъмнил, че Креймър е там. Той е бил единственият човек на света, който си е мислил, че знае със сигурност къде е Креймър. Само че Креймър го бил излъгал. Както често се лъжат помежду си любовниците.

Дълго време Съмър не продума. Седеше безмълвно и гледаше в мрака навън. Накрая попита:

— Това има ли отношение към случилото се там?

— Според мен донякъде да. Мисля, че мисис Креймър и Маршъл са се заприказвали. Тя сигурно го е познавала от базата в Германия. Може да е знаела за връзката му с мъжа й. Генералските съпруги са умни жени. Може дори да е знаела и за другия любовник. И представи си, че й е било писнало и е решила да го подразни? С нещо от рода на: какво става, и на теб ли ти върти номера? И тогава Маршъл е побеснял и е замахнал с лоста. Сигурно затова не е казал веднага на Васел и Кумър. Понеже страничната жертва не е била резултат на осуетен грабеж, както мислехме, а на скарване. Ето защо ти казах, че мисис Креймър не е убита само заради куфарчето. Мисля, че тя отчасти дължи смъртта си и на това, че е подразнила един ревнивец, който на всичкото отгоре се е оказал и избухлив.

— Досега само догадки.

— Мисис Креймър е мъртва. Ето ти един факт.

— Но останалото са догадки.

— Маршъл е на трийсет и една и никога не се е женил.

— Това нищо не доказва.

— Знам — казах аз. — Нямам никакви доказателства. В днешно време доказателствата са рядка стока.

Съмър помълча, после запита:

— И какво е станало после?

— После Васел, Кумър и Маршъл се захващат сериозно да издирват куфарчето. Имат предимство пред нас, защото знаят, че търсят мъж, а не жена. Маршъл се връща в Германия на втори, за да претърси кабинета и личните стаи на Креймър. Намира нещо, което го насочва към Карбоун. Може би дневник, писмо, или снимка. Или просто име и номер в телефонно тефтерче. След което Маршъл идва отново тук, тримата съставят план и се обаждат на Карбоун. Започват да го изнудват. Уреждат си среща на следващата вечер за размяна на куфарчето срещу въпросната снимка, писмо или каквото там е било. Карбоун е приел сделката. Той е нямал нищо против, първо, защото не е искал връзката му да се разчуе, и второ, защото вече се е обадил на Брубейкър за дневния ред. Карбоун е нямал какво да губи, а е можел много да спечели. Може и преди да му се е случвало да участва в подобни сделки. И то неведнъж. Горкият, шестнайсет години е служил в армията, а е бил хомо. Само че този път не му е провървяло. Понеже Маршъл го е очистил по време на размяната.

— Маршъл ли? Та Маршъл дори не е бил там!

— Напротив, бил е — казах аз. — Ти сама се досети. Когато тръгвахме от базата, за да се видим с детектив Кларк заради лоста. Помниш ли? Когато Уилард ме преследваше по телефона. Тогава ти направи едно предположение.

— Какво предположение?

— Маршъл е бил в багажника на колата, Съмър. Кумър е карал, Васел е седял до него, а Маршъл е бил в багажника. Така са минали през портала. Оставили са колата в отдалечения край на паркинга зад офицерския клуб. На заден ход, за да не се вижда багажникът. Преди да слязат, Кумър е освободил ключалката, докато Маршъл е придърпвал отвътре капака. После двамата са влезли вътре, за да си създадат желязно алиби. Междувременно Маршъл е лежал свит поне два часа в багажника, като е придържал капака отвътре, за да не се отвори. Когато наоколо е утихнало, е излязъл, седнал е зад волана и е подкарал. Затова първият патрул си спомня голям черен автомобил, а вторият не. Защото отначало колата е била там, а после я е нямало. И така, Маршъл минава с колата да вземе Карбоун от уговореното място и двамата отиват заедно в гората. Карбоун носи куфарчето. Маршъл отваря багажника и подава на Карбоун плик или нещо подобно. Карбоун се извръща да провери на лунната светлина дали е това, което му е обещано. Дори един толкова предпазлив мъж, сержант от „Делта“, би го направил. В края на краищата цялата му кариера е застрашена. В това време Маршъл пристъпва зад него и го удря с лоста. Не заради куфарчето. Той, така или иначе, ще си го получи. Сделката върви по план. Пък и Карбоун няма интерес да се разприказва впоследствие. Маршъл го удря отчасти заради това, че е бесен от изневярата на Креймър. После си прибира обратно плика, грабва куфарчето от ръката му и хвърля и двете в багажника. Останалото го знаем. Маршъл е бил наясно през цялото време какво ще направи и се е подготвил да ни подхлъзне по фалшива следа. След като приключва с Карбоун, той подкарва към сградите на базата, като пътем изхвърля лоста. Паркира колата на първоначалното място, мушка се в багажника, Васел и Кумър излизат от офицерския клуб, качват се в колата и потеглят.

— И после?

— После карат, без да спират, накъдето им видят очите. И двамата са възбудени и напрегнати. А и притеснени, понеже вече знаят, че тяхното послушно момче е очистило мисис Креймър. Не се решават да спрат, за да позволят на Маршъл да излезе от багажника. Страхуват се, че може да е изцапан с кръв. Първото място, което им се изпречва, е онзи паркинг на час път северно от базата. Отново паркират в дъното, Маршъл излиза и им подава куфарчето. Продължават пътя си. Нужна им е около минута, за да претърсят куфарчето, след което го захвърлят през прозореца на около километър и половина по-нататък.

Съмър мълчеше. Долните й клепачи потрепваха. Мислеше.

— Това е само теория — каза тя накрая.

— Имаш ли друго обяснение за всичко, което знаем?

Съмър помисли още малко. После поклати глава.

— А какво ще кажеш за Брубейкър? — запита тя.

От високоговорителите на тавана се разнесе глас. Обявяваха полета ни. Вдигнахме багажа си и се преместихме на изхода. Отвън беше все така тъмно. Преброих останалите пътници. Надявах се да има свободни места, за да поискам допълнителна закуска. Бях много гладен. Но положението не изглеждаше обещаващо. Самолетът щеше да се напълни. Сигурно през януари Лос Анджелис е неустоимо привлекателен за жителите на Вашингтон. Не са им нужни допълнителни причини, за да си правят срещите там.

— Какво ще кажеш за Брубейкър? — повтори тя.

Запровирахме се назад, докато намерихме местата си.

Падаха ни се средна седалка и прозорец. Мястото до пътеката беше вече заето от някаква монахиня. Доста възрастна. Надявах се да е зле със слуха. Не исках да подслушва какво си приказваме. Тя се извъртя настрани, за да ни направи място да минем. Оставих Съмър да седне до нея, а аз се настаних до прозореца. Закопчах колана. Известно време мълчах и наблюдавах летището. Някакви хора се суетяха под ярки прожектори. После се отделихме от изхода, машината зави и тръгна към пистата. Нямаше опашка от излитащи самолети. След две минути бяхме във въздуха.

— За Брубейкър не съм сигурен — казах аз. — Откъде изобщо се появява той? Дали те са му се обадили или той на тях? Във всеки случай той е знаел за дневния ред трийсет минути след полунощ на Нова година. Какъвто е бил инициативен, може сам да ги е притиснал. Или пък Васел и Кумър да са се презастраховали за най-лошото. Да са предположили, че дългогодишен и лоялен сержант като Карбоун ще се обади на шефа си. Така че не съм сигурен кой на кого се е обадил пръв. Може да са започнали едновременно да се търсят. Може да е имало взаимни заплахи или пък Васел и Кумър да са предложили с общи усилия да измислят изход, от който всички да спечелят.

— Това възможно ли ти се струва?

— Кой знае? — казах аз. — Тези интегрирани части ще са нещо доста смахнато. От тях е можел да има полза най-вече Брубейкър, който се е занимавал със смахнати военни похвати. Така че Васел и Кумър може да са го подмамили с обещания за стратегическо партньорство. Тъй или иначе, уреждат си среща късно вечерта на четвърти. Сигурно Брубейкър е избрал мястото. Той може би е минавал стотици пъти покрай тази местност, отивайки в голф клуба. И се е чувствал уверен. Ако е имал някакви съмнения, едва ли е щял да позволи на Маршъл да седне зад него.

— Откъде знаеш, че Маршъл е бил зад него?

— Така е по протокол. Брубейкър е полковник, който е имал среща с генерал и с друг полковник. Той сигурно е поканил Васел да седне отпред до него, а Кумър отзад, зад Васел, за да може с едно обръщане да вижда и двамата. През това време Маршъл е можел да седне където си иска. Кой го е грижа за някакъв си там майор!

— Дали наистина са възнамерявали да го убият? Или просто е станало случайно?

— Възнамерявали са, сигурно е. Имали са готов план. С предварително избрано уединено място, където да подхвърлят трупа, с хероин, който Маршъл е донесъл от Германия. Носели са зареден пистолет. Така че ние се оказахме прави в крайна сметка, макар и по чиста случайност. Същите хора, които са убили Карбоун, излизат през портала и очистват Брубейкър. Без да спират където и да било.

— С двоен финт за заблуда — каза Съмър. — Първо, хероинът в джобовете. И второ, трупът е подхвърлен на юг, вместо на север.

— Доста аматьорски изпълнено — възразих аз. — Патолозите от Кълъмбия положително са забелязали проблема с ливидността и обгарянията от ауспуха. Васел и Кумър са извадили голям късмет, че докторите не се сетиха да ни кажат отначало. Освен това са оставили колата на Брубейкър на север, което си е чисто умопомрачение.

— Може да са били уморени — каза тя. — От напрежението, от шока, от многото път. Представи си само: тръгват от Арлингтън, отиват чак до Смитфийлд, оттам се връщат в Кълъмбия, оттам до „Дълес“. Това са, кажи-речи, осемнайсет часа без прекъсване. Нищо чудно, че са направили и някои грешки. Но са щели да се отърват безнаказано, ако ти не беше пренебрегнал заповедта на Уилард.

Кимнах. Не казах нищо.

— Доказателствата ти куцат отвсякъде — каза тя. — Не са дори и косвени. Просто предположения.

— Знам го и без да ми го кажеш — отвърнах аз. — Затова са ми нужни техните самопризнания.

— Трябва да обмислиш много внимателно всичко, преди да им отправиш обвинения. При такива слаби доказателства може ти да се окажеш в затвора вместо тях.

Чух зад нас някакво раздвижване. Появи се стюардесата със закуските ни. Подаде една на монахинята, една на Съмър и една на мен. Като порция изглеждаше доста жалко. Претоплен сандвич с шунка и сирене и шишенце студен сок. И това беше всичко. Кафето щеше да дойде по-късно, предположих аз. Или по-скоро се надявах. Приключих със закуската за около трийсет секунди. На Съмър й трябваха трийсет и една. Докато монахинята изобщо не започваше своята. Табличката й стоеше недокосната на сгъваемата масичка пред нея. Аз смушках Съмър в ребрата.

— Попитай я дали ще яде.

— Не мога! — отвърна тя.

— Длъжна е да проявява милосърдие — казах. — Нали е монахиня!

— Не мога — повтори тя.

— Можеш!

Съмър въздъхна.

— Добре де, след малко.

Но изпорти работата. Забави се повече, отколкото трябваше. Монахинята обели станиола и захапа сандвича.

— Съжалявам — каза Съмър.

Погледнах я.

— Какво каза?

— Казах: съжалявам.

— Не, преди това. Какво беше последното нещо, което каза?

— Казах, че не мога просто така да я запитам дали ще си яде закуската.

Поклатих глава.

— Не, преди изобщо да донесат закуската.

Видях как Съмър мислено пренавива лентата в главата си.

— Казах, че Васел и Кумър щяха да се отърват безнаказано, ако ти не беше пренебрегнал заповедта на Уилард.

Кимнах. Поразсъждавах около минута върху този факт. После затворих очи.

Когато ги отворих, бяхме вече в Лос Анджелис. Самолетът бе допрял пистата; събуди ме рязкото разтърсване и писъкът на гумите върху бетона. Съмваше се. Зората изглеждаше кафеникава, както често става в Лос Анджелис. Гласът на пилота по уредбата ни съобщи, че в Калифорния е седем часът. През последните два дни се бяхме движили все на запад и денонощията ни бяха средно по двайсет и осем часа. Бях успял да поспя и не се чувствах особено уморен. Но умирах от глад.

С вдървени от седенето крака слязохме от самолета и поехме към лентите за багаж. Наоколо сновяха шофьори и посрещачи. Огледах се. Видях, че Калвин Франц не е пратил човек да ме посрещне. Бе дошъл лично. Зарадвах се. Приятно ми беше да го видя. Знаех, че с него сме в добри ръце.

— Имам новини за теб — каза той вместо поздрав.

Представих му Съмър. Здрависаха се, после той взе чантата й и я понесе. Предположих, че го прави отчасти от куртоазия, отчасти за да ускорим крачка и да стигнем по-бързо до колата му. Беше хъмър, паркиран в строго забранената зона. Но полицаите като че ли не смееха да го доближат. Един хъмър с черно-зелена камуфлажна боя има този ефект върху повечето хора. Качихме се. Оставих Съмър да седне отпред до шофьора. Реших на свой ред да проявя куртоазия, а освен това смятах да се опъна на задната седалка. Тялото ми се беше схванало от полета.

— Намерили са щабната кола — каза Франц.

Той даде газ и хъмърът с грохот се отлепи от бордюра. Форт Ъруин се намираше малко на север от квартала Барстоу, което означаваше петдесет километра напреко през града. Сигурно щяхме да стигнем за около час при сутрешното движение. Забелязах, че Съмър го наблюдаваше как шофира. В очите й се четеше професионално одобрение. Макар че тя сигурно щеше да ни закара дотам за трийсет и пет минути.

— Била оставена в „Андрюс“ — каза Франц. — На пети януари.

— Точно когато Маршъл е бил извикан в Германия.

Франц кимна, без да отделя поглед от пътя.

— Така е според книгата на портала. Паркирана била лично от Маршъл в запазените за транспортни войски места. Нашите хора са я качили на ремарке и са я закарали във ФБР. За по-бързо. Бюрото имаше да ни връща определени услуги. Работили са цяла нощ по нея. Отначало с нежелание, което бързо прераснало в огромен интерес. Явно случаят се припокривал с някакво тяхно разследване.

— Брубейкър — казах аз.

Той отново кимна.

— В багажника е имало следи от Брубейкър. Кръв и парченца мозък, ако трябва да бъдем точни. Опитали са се да позабършат със салфетки, но не особено добре.

— Друго? — запитах аз.

— Много неща — отвърна той. — В колата е имало кръв и от друг източник, малко размазано петънце от ръкав на яке или острие на нож.

— На Карбоун е — казах аз. — Маршъл е бил скрит в багажника. Намерили ли са нож?

— Не. Но отпечатъците на Маршъл са навсякъде в багажника.

— Нищо чудно — казах аз. — Той се е возил вътре няколко часа.

— Под постелката имало една идентификационна плочка — продължи Франц. — Само една. Сякаш верижката е била откъсната, а другата се е загубила.

— На Карбоун ли?

— А чия друга?

— Аматьорска работа — казах аз. — Още нещо?

— Обичайните боклуци. Колата не била чистена отдавна. Пълна била с косми, текстилни влакна, обвивки от хамбургери, кутии от безалкохолни. Такива неща.

— А кофички от кисело мляко?

— Една — отвърна Франц. — Отзад, в багажника.

— Ягода или малина?

— Ягода. С отпечатъците на Маршъл. Явно е закусил.

— Отворил я е — казах аз, — но не я е изял.

— Имало и празен плик — каза Франц. — Адресиран до Креймър, Дванайсети корпус, Германия. Въздушна поща, пуснат преди година. Без обратен адрес. Приличал на онези пликове, в които изпращат снимки. Само че вътре нямало нищо.

Замълчах. Той ме погледна в огледалото.

— Харесват ли ти новините?

Усмихнах се.

— Стават колкото да преминем от догадки към косвени доказателства.

— Огромна крачка за цялото човечество — каза той.

Извърнах глава. Замислих се за Карбоун, за Брубейкър и за мисис Креймър. И за мисис Ричър. На много хора по света е било писано да умрат през първата половина на януари 90-а.

В крайна сметка ни беше нужен повече от час, за да стигнем до Ъруин. Казах си, че всичко, което се говореше за шосетата в Лос Анджелис, ще се окаже вярно. Иначе базата си беше същата, каквато я помнех — забързана и делова както винаги. Форт Ъруин заемаше един огромен правоъгълник от пустинята Мохаве. Тук се редуваха на ротационен принцип бронетанкови полкове, които играеха ролята на домакини при смесени учения. Във въздуха се усещаше пролетна атмосфера, задаваха се големи маневри. Но в Калифорния по принцип времето беше все хубаво, хората обичаха да се забавляват на слънце с големите си скъпи играчки.

— Веднага ли искаш да се захванеш за работа? — запита Франц.

— Ти държиш ли ги под око?

Той кимна.

— Дискретно.

— Е, тогава най-напред да закусим.

Офицерският клуб в базата беше идеалното място за хора като нас, изтерзани от глад. Километричният бюфет предлагаше същото меню като в Германия, но портокаловият сок и фруктиерите с пресни плодове изглеждаха някак си по-естествено в Калифорния. Франц вече беше закусил. Аз погълнах количества храна колкото за една мотострелкова рота, а Съмър дори повече. Налях се с толкова кафе, колкото успях да побера. Накрая с мъка се оттласнах от масата. Поех си дълбоко дъх.

— Е — казах аз, — на работа.

Върнахме се в кабинета на Франц и той се свърза с хората си. Казаха му, че Маршъл е вече на танковото стрелбище, но Васел и Кумър още били в стаите в общежитието. Франц ни закара дотам с хъмъра. Слязохме на тротоара. Слънцето напичаше. Във въздуха се носеше прах.

Общежитието за командировани във Форт Ъруин имаше такъв вид, сякаш беше построено от същия предприемач, спечелил търга за казармите на XII корпус в Германия. С редици от еднакви къщички около покрит с пясък централен двор. Имаше и стая за гледане на телевизия, салон за тенис на маса, фоайета за почивка. Франц ни преведе през една врата, направи крачка встрани и аз се озовах срещу Васел и Кумър, седнали на две кожени кресла. Внезапно си дадох сметка, че всъщност съм ги виждал само веднъж — в собствения си кабинет във Форт Бърд. Това ми се стори несправедливо, като се имаше предвид колко време бях прекарал в мисли за тях.

И двамата бяха с нови камуфлажни униформи с „подобрен“ пустинен десен — на големи кафяви петна, — войниците му казваха шоколадов десерт. В тях изглеждаха също така неуместно, както и в горските камуфлажки. Приличаха на ротарианци. Васел беше плешив, както го бях запомнил, а Кумър носеше очила.

Те вдигнаха глави и ме погледнаха.

Поех си дълбоко дъх.

Висшестоящи офицери.

Полицейски тормоз.

Може ти да се окажеш в затвора вместо тях.

— Генерал Васел — казах аз — и полковник Кумър. Арестувани сте за нарушения на дисциплинарния устав и за подбудителство на трети лица към извършване на убийство.

Млъкнах и зачаках реакция.

Нямаше такава. Никой от тях не проговори. Бяха се примирили със съдбата си. Сякаш от самото начало бяха очаквали този момент. Сякаш през цялото време бяха знаели, че рано или късно ще се случи. Издишах въздуха от дробовете си. Всеки човек реагира на лошата новина горе-долу по един и същи начин. В нормалната реакция се редуват обида, гняв, отричане, примирение. Но двамата явно вече бяха минали през първите три. Личеше си. Бяха стигали края на процеса, останала им бе само последната фаза: примирението.

Дадох знак на Съмър да довърши формалностите. Дисциплинарният устав предвиждаше сложна процедура с всякакви указания, съвети и предупреждения към задържания. Съмър ги изреди много по-добре, отколкото бих се справил аз. Гласът й беше ясен, държането стегнато и професионално. Васел и Кумър мълчаха. Никакви гневни закани, никакви молби, никакви уверения в невинност. Само кимаха послушно където трябваше. Станаха от креслата си, без да им се казва.

— Белезници? — запита ме Съмър.

Кимнах.

— Разбира се. И ги качвай на хъмъра. Прекарай ги пеша по плаца. Нека всички да ги видят. Те са позор за армията.

Един от танкистите ми обясни как да стигна до стрелбището и аз взех хъмъра на Франц, за да прибера Маршъл. Той трябваше междувременно да е заел наблюдателна позиция в една барака до неизползвана танкова мишена, която ми бе описана като бракуван танк „Шеридан“, доста пострадал от стрелбите. Самата барака трябвало да бъде по-запазена и да се вижда от танка. Човекът ми каза да вървя по отъпканата пътека, за да не настъпя неизбухнал снаряд или пустинна костенурка. Ако настъпех снаряд, щях да загина. Ако сгазех костенурка, щях да си навлека наказание от Министерството на вътрешните работи.

Точно в девет и трийсет тръгнах от главната сграда на базата, сам. Не ми се чакаше Съмър. Тя беше още заета с Васел и Кумър. Чувствах се така, сякаш наближавах края на едно дълго пътуване, и исках само всичко да свърши. Взех назаем пистолет, по нещо ми подсказваше, че не постъпвам разумно.

23

Форт Ъруин притежаваше достатъчно обширен периметър от пустинята Мохаве, за да наподобява с нужната правдоподобност безкрайните пустини на Близкия изток или — ако се абстрахирахме от жегата и пясъка — необятните степи на Източна Европа. Ето защо сградите на базата отдавна се бяха загубили в далечината, а аз още не бях изминал и една десета от разстоянието до обещания танк „Шеридан“. Около мен беше необозрима пустош, сред която дори хъмърът изглеждаше като микроскопична прашинка. Беше януари и над пясъка още не трептеше мараня, но от сутринта беше порядъчно топло. За охлаждане използвах това, което в казармения фолклор е известно като „климатик тип 2–60“, което означаваше два отворени прозореца и постоянна скорост от шейсет километра в час.

След цял час каране още не бях намерил бараката. Танковото стрелбище сякаш нямаше край. Ъруин беше един от най-големите военни полигони в света. Този факт се виждаше и с просто око. Може би Съветите имаха някъде още по-голям, но това по-скоро би ме изненадало. Сигурно Уилард можеше да хвърли светлина по въпроса. Усмихнах се на себе си и продължих да карам. Преминах някакво било и пред мен се разкри пуста долина. С малка точка на хоризонта. Може би това най-после беше въпросната барака. И с облак прах на седем-осем километра на запад — приличаше на придвижваща се танкова колона.

Придържах се към отъпкания коловоз. Карах точно с шейсет. Зад мен като огромна опашка се вдигаше прах. През прозорците влизаше горещ въздух. Долината беше около пет километра широка. Малката точка на хоризонта се превърна в петънце, после продължи да нараства. След километър и половина различих два отделни силуета. Старият танк отляво и бараката отдясно. След още километър и нещо силуетите станаха три — старият танк отляво, бараката отдясно и хъмърът на Маршъл по средата. Беше паркиран западно от сградата — там, където сутрин падаше сянка. Танковата мишена приличаше на онези пригодени съоръжения, които бях виждал в базата на XII корпус в Германия. Бараката всъщност се оказа проста квадратна постройка от сгуробетонни тухли, с големи продълговати дупки вместо прозорци. Без стъкла. Танкът беше стар М551 „Шеридан“, който представляваше олекотена бойна машина с алуминиева броня, първоначално замислена като разузнавателен бронетранспортьор. Тежеше около четвърт от масата на „Ейбрамс“ и представляваше добър пример за онова, в което хора като подполковник Саймън съзираха бъдещето на сухопътните войски. Аз бях виждал подобни танкове в действие с някои от нашите въздушнопреносими дивизии. Не беше лоша машина, но този екземпляр изглеждаше почти напълно съсипан. Върху него бяха сковани от шперплат фалшиви обшивки, с които наподобяваше съветски танк от предишното поколение. Какъв смисъл имаше да обучаваме наши момчета да стрелят по нещо, което другите ни момчета още ползваха!

Без да се отклонявам от пътя, пуснах хъмъра по инерция и спрях на трийсетина метра южно от бараката. Отворих вратата и излязох на жегата. Може би нямаше повече от двайсет и пет градуса, но след Северна Каролина, Франкфурт и Париж се чувствах като в саудитската пустиня.

Маршъл ме гледаше през една дупка в стената.

Бях го виждал само веднъж, и то не лице в лице. Беше на първи януари, Нова година, пред щаба на Форт Бърд, и то зад тъмните стъкла на черния мъркюри. Тогава го бях преценил като висок, снажен и мургав; после бях проверил в досието му и се бях оказал прав. Висок, едър, със смугла кожа. С гъста, късо подстригана черна коса. Облечен беше с пустинна камуфлажна униформа и леко се беше навел напред, за да наднича през дупката в сгуробетона.

Застанах до моя хъмър. Той безмълвно ме наблюдаваше.

— Маршъл! — извиках аз.

Не отговори.

— Сам ли си?

Никакъв отговор.

— Военна полиция — извиках аз, този път по-силно. — Всички военнослужещи незабавно да излязат от сградата.

Никакъв отговор. Виждах ясно Маршъл през дупката. И той ме виждаше. Сигурно беше сам. Ако имаше още някой, щеше да излезе. Освен Маршъл друг нямаше причина да се бои от мен.

Той се дръпна назад и изчезна. Сякаш се разтвори в мрака вътре. Извадих от джоба си пистолета, който бях взел назаем. Беше нова „Берета М9“. Имах един стар железен принцип: Никога не се доверявай на оръжие, което не си изпитал сам. Заредих патрон в цевта. Звукът от прещракването на затвора отекна рязко в тишината. На запад облакът прах продължаваше да се движи. Беше станал по-голям, явно се приближаваше. Свалих предпазителя на беретата.

— Маршъл! — извиках още веднъж.

Той не отговори. Но от бараката се чу тих глас, после припукване и електростатичен шум като от полева радиостанция. На покрива нямаше антена. Сигурно имаше портативен радиопредавател.

„Кого викаш, Маршъл? — запитах го мислено аз. И отговорих сам на себе си: — Кавалерията може би?“

И в този момент ми хрумна една мисъл. Кавалерията значи. Или може би един брониран полк? Обърнах се и погледнах облака прах, който се приближаваше откъм запад. Изведнъж разбрах какво става. Бях сам, насред пустинята, с доказан убиец. Той беше в тухлена барака, а аз на открито. Имах и партньорка, но тя беше четирийсет и няколко килограма момиче, и то на стотина километра оттук. Докато неговите приятелчета в този момент се задаваха на хоризонта, повикани на помощ със седемдесеттонните си танкове.

Веднага се махнах от пътя. Заобиколих бараката откъм изток. Видях го отново. Преместваше се от дупка на дупка и ме гледаше. Не ме изпускаше от поглед.

— Излез от сградата, майоре! — извиках отново аз.

Известно време той не отговори. Накрая извика:

— Няма да стане.

— Излез навън, майоре — повторих аз. — Знаеш защо съм тук.

Той се дръпна навътре и изчезна в мрака.

— От този момент ти се пише съпротива при арест — извиках аз.

Никакъв отговор. Никакъв звук изобщо. Продължих напред. Заобиколих изцяло постройката. Вече бях откъм северната й страна. Там нямаше дупки в стената. Само една желязна врата. Затворена. Помислих си, че едва ли има ключалка. Какво имаше тук за крадене? Можех да отида до нея и да я отворя. Дали не беше въоръжен? По устав не би трябвало да бъде. Какви врагове би могъл да очаква един наблюдател на огнева позиция? Но пък, от друга страна, умен мъж като Маршъл сигурно би взел известни предохранителни мерки.

Земята около желязната врата беше отъпкана. Разни хора бяха паркирали от двете страни, бяха слизали от колите си и влизали вътре. От това се бяха образували естествени пътечки. Нито една от тях не водеше на север към мен. От вратата всичките завиваха на запад или на изток. Към тази страна на сградата, откъдето падаше сянката сутрин или следобед. Така че аз запристъпвах по открития терен към вратата, докато стигнах на десетина метра от нея и спрях. Позицията ми не беше лоша. Във всеки случай беше за предпочитане пред това да вляза вътре и да се натъкна на изненада. Можех да чакам цял ден. Все пак беше януари. Обедното слънце нямаше да ме изгори. Щях да изчакам Маршъл да се предаде. Или да умре от глад. Аз бях закусил след него. А пък, ако решеше да си проправя път със стрелба, може би щях да успея да го гръмна. Не ми представляваше проблем.

Проблемът беше в дупките в сгуробетона, които служеха за прозорци на останалите три стени. Бяха достатъчно големи, за да се провре през тях човек. Дори едър мъж като Маршъл. Можеше да излезе от западната страна и да се добере до хъмъра си. Или от източната и да задигне моя. Военните автомобили нямат ключ за запалването. Имат големи червени бутони тъкмо за такива случаи, когато някой трябва да се метне на джипа и да отпраши като Уайът Ърп от Додж Сити. А пък аз не можех да наблюдавам едновременно западната и източната страна на бараката. Не и от относително защитена позиция.

Но трябваше ли ми изобщо защитена позиция?

Дали Маршъл беше въоръжен?

Сетих се как да проверя.

Никога не се доверявай на оръжие, което не си изпитал сам.

Прицелих се в центъра на желязната врата и дръпнах спусъка. Беретата работеше. И то твърде добре. Цевта проблесна и изтрещя, оръжието подскочи в ръцете ми, желязната врата отекна като гонг. В средата й се появи лъскав кратер.

Изчаках да заглъхне ехото.

— Маршъл! — извиках аз. — Оказваш съпротива при арест. Затова ще дойда оттатък и ще започна да стрелям през отворите в стената. Или някой куршум ще те убие, или някой рикошет ще те нарани. Ако искаш да престана, просто излез с вдигнати ръце.

Отвътре отново се чу припукване на радиостанция, последвано от електростатичен шум.

Тръгнах да заобикалям бараката откъм запад. Стъпвах бързо, силно приведен. Ако беше въоръжен, щеше да стреля, но нямаше да ме улучи. Ако имах право да избирам убиеца си, без колебание бих се спрял на някой учен специалист по стратегическо планиране. От друга страна, той се бе справил сравнително добре с Карбоун и с Брубейкър. Така че аз разширих леко радиуса, за да мога, ако се наложи, да се скрия зад неговия хъмър. Или зад стария „Шеридан“.

По средата на обиколката спрях и стрелях. Нямаше смисъл да му обещавам нещо и после да наруша обещанието си. Но се целех високо в прозореца, за да може, ако куршумът все пак го удари, преди това да е рикоширал от две стени и от тавана. Така щеше до голяма степен да е загубил кинетичната си енергия и да не го нарани сериозно. Деветмилиметровият патрон „Парабелум“ беше качествен боеприпас, но не притежаваше магически свойства.

Застанах зад предния капак на хъмъра. Облегнах пистолета върху горещия метал. Камуфлажната боя беше грапава, сякаш примесена с пясък. Прицелих се в бараката. Стрелях повторно, като отново се целех високо в прозореца.

— Маршъл! — извиках. — Ако желаеш да се самоубиеш чрез застрелване от полицай, нямам нищо против.

Никакъв отговор. Бях изстрелял общо три патрона. Оставаха ми още дванайсет. Ако беше умен, Маршъл щеше просто да легне на пода и да ме остави да си гърмя. Всички траектории щяха да са стръмно нагоре заради падинката, в която се намирах, и заради издадените первази на прозорците. Можех да се надявам да го раня с някой рикошет от тавана или от стената зад гърба му. Но рикошетите не са билярдни топки и е трудно да се предвиди накъде ще се отплеснат.

Забелязах движение в прозореца.

Беше въоръжен.

И то не с пистолет. Видях как към мен се насочва дулото на тежкокалибрена гладкоцевна пушка. Дулото беше черно. И широко като водосточна тръба. Приличаше на „Итака МАГ–10“. Хубаво оръжие. Ако ви трябва гладкоцевна пушка, трудно ще намерите по-добра. Викаха й „бариерата“, понеже с един изстрел спираше обикновено превозно средство без броня. Залегнах зад двигателя на хъмъра колкото се може по-ниско.

Откъм бараката отново се чу припукване на радиостанция. Отговорът беше съвсем кратък, придружен с много електростатичен шум, и не различих самите думи, но по ритъма и интонацията беше нещо между въпрос и молба от четири срички. Нещо като: Потвърдете! Сякаш от отсрещната страна бяха получили неочаквана команда и искаха да се уверят, че са чули правилно.

Въпросът молба се повтори: Потвърдете! След което отново чух гласа на Маршъл. Едва доловим отговор, също от четири срички. Със струпване на звучни съгласни по средата. Звучеше като: Потвърждавам.

С кого разговаряше и каква команда потвърждаваше?

— Предай се, Маршъл! — извиках аз. — Колко по-дълбоко искаш да затънеш?

Класическа заплаха, използвана при преговори с терористи за оказване на психологически натиск. Само дето беше абсолютно безсмислена. Ако Маршъл ме застреляше, щеше да отиде в затвора за четиристотин години. Ако не ме застреляше, за триста. За него нямаше особена разлика. Всеки рационален човек би пренебрегнал подобен блъф.

И той го пренебрегна. Беше доста рационален. Пренебрегна заплахата и вместо да хвърли оръжието, стреля. Както бих направил и аз на негово място.

Теоретически това бе моментът, който бях очаквал. Стрелбата с тежкокалибрена пушка, която изисква физическо усилие, преди да бъде заредена отново, оставя стрелеца уязвим за известно време след натискането на спусъка. Сега беше мой ред да изляза иззад прикритието си и да отвърна на огъня. Но зашеметяващият ефект от изстрела на грамадното десеткалиброво дуло насреща ми ме забави с около половин секунда. Не бях ударен. Сачмите бяха останали в плътен сноп, насочен към предното колело на хъмъра. Чух как гумата се пръсна и предницата приклекна с около двайсет сантиметра на една страна в пясъка. Около мен се вдигна вихрушка от песъчинки и барутен дим. Когато погледнах към прозореца половин секунда по-късно, цевта на пушката се беше прибрала. Стрелях в горния перваз. Исках остър рикошет, който да го удари вертикално отгоре, най-добре в главата.

Не го улучих. Отвътре чух гласа му:

— Презареждам!

Сигурно лъжеше. Една „Итака МАГ–10“ събира три патрона. Докато той бе изстрелял само един. Сигурно ме чакаше да изляза от прикритието си и да го нападна. При което само да се усмихне и да ме пререже на две със следващия изстрел. Останах на мястото си. За разлика от него не ми се полагаше и презареждане. Бях изстрелял четири, оставаха ми единайсет.

И тогава отново чух радиостанцията. Кратко припукване, малко електростатичен шум, четири кратки срички: Разбрано, край. Изречени бързо и с лекота, като трела на пиано.

Маршъл стреля отново. Видях как голямата цев се появи в прозореца, последва нова мощна експлозия и задницата на хъмъра приклекна с една педя. Като голямо, ударено от куршум животно. Проснах се по лице в пръстта и погледнах отдолу. Той стреляше по гумите. Хъмърът може да се движи със спаднали гуми. Това е част от техническия замисъл. Но не и изобщо без гуми. А десеткалибровата „Итака“ не може просто така да спука гума. Тя направо я премахва. Откъсва я от джантата и я нацепва на ситни парченца, които се пръскат на пет метра наоколо.

Той искаше да извади своя хъмър от строя и да се опита да задигне моя.

Отново се изправих на колене, скрит зад предния капак. Сега бях в по-голяма безопасност отпреди. Голямата машина беше наклонена на една страна до земята и ми осигуряваше солидно метално прикритие. Притиснах се до предния калник, на една линия с блока на двигателя. Така между мен и пушката имаше триста килограма желязо. Замириса на дизел. Някъде имаше прекъсната тръбичка. Дизелът изтичаше бързо. Нямаше гуми, нито гориво в резервоара. Не можех и да напоя ризата си в дизел, да я запаля и да я хвърля в бараката. Нямах кибрит. Освен това дизелът не е така леснозапалим, както бензинът. Просто мазна течност. Трябва да се изпари и да е под високо налягане, за да експлодира. Затова и хъмърът е направен с дизелов двигател. За по-безопасно.

— Сега вече презареждам — обади се Маршъл.

Изчаках. Лъжеше ли, или казваше истината? Може би този път второто. Но това не ме интересуваше. Не бързах за никъде. Беше ми хрумнала по-добра идея. Пропълзях покрай кипнатия резервоар на хъмъра и спрях до задната броня. Надникнах и определих зрителния си ъгъл. На юг виждах своя хъмър. На север имах обзор почти до бараката, но не виждах самата нея. Между тези две точки имаше открито пространство, широко около двайсет и пет метра. Нещо като ничия земя. Маршъл трябваше да го пресече, за да се добере до хъмъра ми. Точно в обсега на моя огън. Сигурно щеше да тича заднишком и същевременно да стреля. Но оръжието му побираше само три патрона. Ако ги използваше пестеливо, това означаваше по един изстрел на всеки осем метра. Ако изгърмеше всички още в началото, докато стигнеше до колата, щеше да е напълно беззащитен. При всяко положение това щеше да е краят му. Имах единайсет патрона тип „Парабелум“, надеждно оръжие, и стоманената задна броня на хъмъра, на която да се подпра.

Усмихнах се.

И зачаках.

В този момент старият „Шеридан“ зад гърба ми се разпадна.

Във въздуха се чу тихо бучене, сякаш към мен се носеше снаряд с размерите на фолксваген костенурка. Обърнах се тъкмо навреме, за да видя как грохналата бойна машина стана на парчета, сякаш я бе блъснал влак. Корпусът подскочи на две педи от земята, шперплатовите обшивки се разхвърчаха на трески, куполът се откъсна от основата си, преобърна се във въздуха като в забавен кадър и глухо тупна на земята на три метра от мен.

Нямаше експлозия. Само могъщ басов тътен, като от огромен гонг при удара на метал в метал. После зловеща тишина.

Погледнах на другата страна, към откритото пространство между мен и хъмъра. Там нямаше никой. Маршъл беше останал в бараката. После над главата ми премина сянка. Видях как във въздуха лети снаряд със същата странна илюзия за забавеност на движението, която се получава при далекобойната артилерия. Снарядът профуча над мен по идеално правилна траектория и се заби в пясъка на петдесетина метра по-нататък. Около мястото на попадението се вдигна облак прах.

Отново нямаше експлозия.

Обстрелваха ме с тренировъчни муниции.

В далечината вече се долавяше свирене на турбини, придружено от едва доловимо тракане на танкови вериги. И приглушен рев на двигатели. Към мен с пълна скорост се задаваше танкова колона. Чу се далечен гръм на голямо оръдие. Известно време нищо. После отново леко бучене във въздуха. И отново остър звук от смачкване и разкъсване на метал. Старият „Шеридан“ бе ударен повторно. Без експлозия. Външно тренировъчният снаряд по нищо не се различава от бойния — същата големина, същата маса, същото количество метателен заряд в гилзата, но в самия снаряд няма експлозив, а голямо парче инертен метал. Нещо като куршум от пистолет, само че дванайсет сантиметра дебел и трийсет дълъг.

Маршъл им бе подал команда да пренесат огъня по нова цел.

Затова са били разменените реплики по радиостанцията. Той бе прекратил заниманията им на осем километра западно от наблюдателния пункт и ги бе извикал насам. Като им бе наредил да обстрелват собствената му позиция. Отначало те не бяха повярвали на ушите си. Оттам и запитването: Потвърдете! Повторено два пъти. На което Маршъл бе отговорил: Потвърждавам.

Той бе променил мишената им, за да прикрие бягството си.

Колко ли танка идваха към мен? Колко ли време ми оставаше? Ако двайсет танка започнеха да обстрелват района, много скоро щяха да ме улучат. Може би до броени минути. Това се разбираше от само себе си. Теорията на вероятностите го гарантираше. А да ме удари снаряд с диаметър дванайсет сантиметра и дължина трийсет, не ми се струваше особено забавно. Дори да не ме улучеше пряко, а да паднеше някъде наблизо, пак нямаше да е добре. Ако едно двайсет и пет килограмово парче метал удареше хъмъра, зад който се криех, щеше да го направи на стружки. Дори без взривен заряд кинетичната енергия на снаряда беше достатъчна, за да се получи този ефект. Все едно до мен да избухнеше ръчна граната.

На север и на запад от мен се чу насечено бум, бум. Две танкови оръдия стреляха в бърза последователност. Бяха се приближили. Снарядите профучаха във въздуха. Единият надхвърли целта, но другият беше прицелен ниско и удари стария „Шеридан“ отстрани в корпуса. Снарядът проби алуминиевата броня, сякаш беше кутийка от бира. Ако подполковник Саймън можеше сега да види отнякъде това, сигурно щеше радикално да промени концепцията си за бъдещето.

Последваха още изстрели. На двойки, бързо един след друг. Припрени двойни залпове. Все без експлозии. Но нечовешката сила на глухите удари в земя и метал беше още по-ужасяваща. Шумът беше като от сблъсък на праисторически чудовища. Като от каменна градушка, от падащи огромни канари. Въздухът съскаше и трепереше от глухия трясък на метал върху метал, сякаш древни великани кръстосваха страховити мечове. Огромни парчета броня се откъсваха от бедния „Шеридан“, превъртаха се във въздуха и се сипеха по земята. От небето се стелеха пясък и прах, изпълваха гърлото и дробовете ми, задавяха ме. Маршъл беше още в бараката.

Бях залегнал зад прикритието на джипа и го чаках с изваден пистолет. Лежах и чаках, насочил беретата към откритото пространство между бараката и хъмъра му. Насилвах ръката си да не трепери. Лежах и гледах в нищото. И чаках. Не разбирах какво става. Маршъл сигурно съзнаваше, че няма време за губене. Той бе поръчал тази градушка от метал. Атакуваше ни танкова колона. Всеки миг здравият хъмър щеше да бъде ударен от снаряд. Единственото средство на Маршъл да се спаси щеше да изчезне пред очите му. Или може би бараката щеше да бъде улучена първа и да се срине върху него. Едното или другото неминуемо щеше да се случи. Какво, по дяволите, чакаше?

Изведнъж се изправих на колене и се облещих срещу бараката. Разбрах какво е намислил Маршъл.

Самоубийство.

Бях му предложил самоубийство чрез застрелване от полицай, но той бе избрал самоубийство с танков снаряд. Беше ме видял още докато идвах и се бе сетил какво го чака. Също като Васел и Кумър, и той бе седял вцепенен от ужас, ден след ден. И накрая аз се бях задал в далечината с хъмъра, съпровождан от облак пустинен прах, идващ право към него. След кратък размисъл той бе решил какво иска и се бе обадил по радиостанцията.

Маршъл искаше да умре, като ме завлече със себе си.

Танковете се чуваха вече доста наблизо. На не повече от осем-деветстотин метра. Ясно различавах скърцането и тракането на веригите им. Движеха се все така бързо. Скоро щяха да се разгънат във ветрило, точно според инструкциите. Щяха да се поклащат и навеждат напред и после пак да застават хоризонтално, готови за стрелба. Зад тях щяха да се вдигат стълбове прах. Накрая щяха да ни обкръжат в правилен полукръг с насочени оръдия, подобно на спици на грамадно колело.

Отново залегнах зад неговия хъмър и оттам погледнах към моя. Ако се затичах към него, Маршъл щеше да ме застреля в гръб. Нямаше съмнение. Положително и той бе забелязал предимствата на двайсет и петте метра открито пространство.

Зачаках.

Чух вече близкото бум на танково оръдие и профучаването на снаряда, станах и хукнах в обратната посока. Последва втори гръм точно в момента, когато първият снаряд попадна в стария танк и го килна на една страна. Миг по-късно вторият се заби в хъмъра на Маршъл и го пръсна на парчета. Спуснах се към северния ъгъл на бараката, претърколих се плътно до основата и се заслушах в свистящите и падащи наоколо парчета метал от напълно разрушения „Шеридан“.

Танковете бяха вече съвсем наблизо. Чувах как ревът на двигателите и воят на трансмисиите им променят височината си с преодоляването на всяка неравност по пътя. И как веригите тракат. Чувах дори тихото виене на хидравличните предавки, които насочваха оръдията.

Скочих. Избърсах праха и мръсотията от очите си. Пристъпих към желязната врата. Малкият кратер от куршума на беретата блестеше на слънцето. Сигурен бях, че в този момент Маршъл стои до западния прозорец и се опитва да различи трупа ми зад останките на хъмъра. Знаех също, че е висок и десняк. Представих си го като мишена. Протегнах лявата си ръка и хванах дръжката на вратата. Зачаках.

Следващите два снаряда бяха изстреляни толкова отблизо, че басовото бум, бум почти се сля с бръмченето във въздуха. Отворих вратата и влязох. Маршъл беше точно насреща ми, с гръб. Гледаше на юг, силуетът му се очертаваше в светлия правоъгълник на прозореца. Прицелих се в дясното му рамо и натиснах спусъка точно в мига, когато един снаряд отнесе покрива на бараката. Изведнъж помещението се изпълни с мазилка, прах и падащи греди, усукани ленти гофрирана ламарина и парчета бетон. Паднах на колене. После по корем. Бях притиснат от рухналия покрив. Маршъл не се виждаше. Надигнах се на лакти и колене и размахах ръце, за да се отърся от нападалите отломки. Прахът се издигаше на спирала, засмукан от въздушното течение. Над главата ми се виждаше синьо небе. Чуваше се грохот на танкови вериги. После се разнесе още едно глухо бум, във въздуха профуча снаряд и предната част на бараката изчезна. Както си стоеше — плътна, здрава, иззидана от масивни тухли, просто в един миг се превърна в сив прах, който се носеше към лицето ми със свръхзвукова скорост. Въздушната вълна след него ме отвя като лист, краката ми се откъснаха от земята и аз се проснах по гръб.

Изправих се отново на лакти и колене и с мъка запълзях напред, като слепешком си проправях път през нападалите покривни греди, буци бетон и парчета смачкана ламарина. Бях като плуг. Като булдозер, който си разчиства пътека през руините. Във въздуха имаше толкова прах, че предметите бяха загубили очертанията си. Виждах само слънчевата светлина. Слънцето беше отпред и светеше в очите ми. Мракът оставаше назад. Продължавах да пълзя.

Намерих пушката. Цевта й беше изкривена. Захвърлих я настрани. Открих Маршъл на пода. Лежеше по гръб, неподвижен. Разринах с ръце боклуците върху него, хванах го за яката и го изправих да седне. Завлякох го до предната стена. Подпрях се с гръб на нея и се плъзнах надолу, докато усетих с гърба си отвора на прозореца. Гърлото ми беше пълно с прах, давех се. Прах имаше и в очите ми. Сграбчих Маршъл за яката, избутах го през прозореца и скочих след него. Повдигнах се на лакти и колене, сграбчих го отново за яката и го помъкнах към хъмъра. Прахът около бараката се беше поразредил. На около триста метра вляво и вдясно от нас се виждаха танкове. Бяха много. Нажеженият метал блестеше на слънцето. Бяха ни обградили. Образували бяха идеален полукръг, дългите цеви на оръдията им бяха насочени право към нас. Едно от дулата проблесна, чу се бум, после свистене във въздуха. Видях как куполът се разтърси от отката на цевта. Видях самия снаряд, който прелетя над главите ни. Чух пукота, когато премина звуковата бариера. Видях как се заби в останките на бараката. Върху гърба ми се посипаха още отломки. Проснах се по очи и зачаках неподвижно в ничията земя.

В този момент чух нов изстрел. Още един танк пусна голям пламък от дулото си, седемдесеттонната грамада се люшна назад от отката, снарядът премина с писък над главите ни. Запълзях отново, сякаш плувах през прахоляка, като влачех Маршъл за яката. Нямах представа какво им бе наредил по радиото. Какви указания им беше дал. Сигурно им беше казал, че се е евакуирал. И да не обръщат внимание на хъмърите. Сигурно затова му бяха поискали потвърждение.

Може би им е било трудно да повярват, че хъмърите са били пожертвани.

Но бях сигурен, че каквото и да ставаше, вече нямаше шанс да прекратят огъня. Те просто не ни виждаха. Около нас се стелеше пелена от прах, а видимостта от един „Ейбрамс“ със затворени люкове и без това не е особено добра. Все едно да гледаш през пазарска торба с малък правоъгълен отвор, изрязан в дъното. Спрях, отупах се от праха, изкашлях се и погледнах напред. Бяхме се приближили до моя хъмър.

Видя ми се в изправност, стъпил на четирите си колела.

Беше невредим.

Засега.

Изправих се и пробягах оставащите три метра, като влачех Маршъл след себе си. Замъкнах го до предната дясна врата, отворих я и го натъпках вътре. После пропълзях през него и скочих зад волана. Ударих с юмрук големия червен бутон и двигателят запали. Включих на скорост и така дадох газ, че вратата се затръшна от ускорението. Включих фаровете, натиснах педала до пода и подкарах право към редицата танкове. Ако можеше сега да ме види, Съмър сигурно щеше да се гордее с мен. От танковете ме деляха около двеста метра. Сто. Избрах внимателно една пролука между два танка и профучах през нея със сто и двайсет километра в час.

Карах така около два километра, после леко отнех газта. След още километър спрях. Маршъл беше жив, но в безсъзнание. Кървеше обилно. Бях се прицелил доста добре. В рамото си имаше голяма огнестрелна рана с натрошени кости, разкъсани мускули и сухожилия, с входно и изходно отверстие. Имаше и рани от рухването на бараката. Кръвта му беше така измесена с циментов прах, че приличаше на пастет. Изправих го на седалката и го привързах с колана. После разпечатах аптечката, поставих антисептични компреси върху входното и изходното отверстие на рамото и му бих една доза морфин, като не забравих да поставя знак М на челото му със специално включения в комплекта химически молив. Така докторите щяха да знаят какво съм му бил и нямаше да превишат дозата.

След като свърших всичко това, слязох от хъмъра да се пораздвижа на чист въздух. Просто вървях безцелно, като през цялото време плюех и кашлях, и се опитвах да отупам мръсотията от дрехите си. Цялото ми тяло беше натъртено и ме болеше от нападалите отгоре ми парчета бетон. На три километра зад мен танковете продължаваха да стрелят. Сигурно чакаха заповед да прекратят огъня. Помислих си, че по-скоро щяха да свършат боеприпасите, отколкото да дочакат заповедта.

През целия път на връщане щедро се възползвах от удобствата на климатика „тип 2–60“. Горе-долу по средата на пътя Маршъл дойде на себе си. Видях как брадичката му се повдига от гръдния кош. Погледна напред, после настрани, към мен. Беше натъпкан с морфин и не можеше да си служи с дясната ръка, но аз си казах, че е по-добре да внимавам. Все още беше в състояние да дръпне волана с лявата и да изхвръкнем от пътя. Като нищо щяхме да настъпим някой неексплодирал снаряд. Или пък костенурка. Затова пуснах дясната си ръка от волана и го светнах с опакото между очите. На това му се казваше ръчна анестезия. Той заспа отново и не се събуди, докато не стигнахме в базата.

Откарах го направо в лазарета. От сестринската стая се обадих на Франц и поисках да му поставят охрана. Изчаках ги да пристигнат и обещах повишения и медали на всички, които допринесяха за неговото явяване жив пред съда. Специално ги инструктирах да го наблюдават да не направи опит за самоубийство. Оставих ги да си вършат работата и подкарах към кабинета на Франц. Дрехите ми бяха изпокъсани и набити с прах, а сигурно и лицето ми не изглеждаше особено добре, защото като ме видя, Франц се засмя.

— Какво, ти с един чиновник ли не можеш да се справиш? — подразни ме той.

— Къде е Съмър? — запитах аз.

— В момента праща телекс на Военната прокуратура. И разговаря с разни хора по телефона.

— Загубих ти беретата — казах аз.

— Къде?

— На такова място, че трябва археолози да я търсят сто години, за да я открият.

— Хъмърът ми поне здрав ли е?

— По-здрав е от тоя на Маршъл.

Намерих чантата си, влязох в една празна стая в офицерското общежитие и дълго стоях под горещия душ. Прехвърлих всички неща от джобовете си в нова камуфлажна униформа и изхвърлих старата. Ако я видеше, сержантът от интендантството едва ли щеше да оспори, че е повредена до степен на неузнаваемост. Седнах на леглото и известно време само вдишвах и издишвах. После станах и тръгнах пеша към кабинета на Франц. Съмър беше при него. Цялата сияеше. В ръцете си държеше нова папка, вече порядъчно пълна с листове.

— На прав път сме — съобщи тя, като ме видя. — От Военна прокуратура потвърдиха, че арестите са оправдани.

— Ти изложи ли им случая?

— Казаха, че ще трябват самопризнания.

Замълчах.

— Утре трябва да се срещнем с прокурора — каза тя. — Във Вашингтон.

— Ти ще се срещнеш с него — рекох аз. — Мен няма да ме има.

— Защо?

Не отговорих.

— Добре ли си? — попита тя.

— Васел и Кумър проговориха ли?

Тя поклати глава.

— Нито дума. Военна прокуратура тази вечер ги прехвърля във Вашингтон. Зачислени са им адвокати.

— Тук има нещо гнило — казах аз.

— Какво?

— Всичко стана толкова лесно. — Помислих малко. — Трябва да се връщаме в Бърд — казах. — Веднага.

Франц ми зае петдесет долара и ми даде два непопълнени ваучера за пътуване. Аз ги подписах, а Лион Гарбър ги преподписа, макар да се намираше на хиляди километри, чак в Корея. Франц ни закара на летището. С щабна кола, понеже хъмърът му беше изцапан с кръвта на Маршъл. Движението не беше натоварено и стигнахме бързо. Влязохме и аз размених ваучерите срещу две места за първия полет до Вашингтон. Предадох чантата си на багаж. Този път не исках да я нося със себе си. Излетяхме в три следобед. Бяхме прекарали в Калифорния точно осем часа.

24

Когато кацнахме на „Нашънъл“ във Вашингтон, беше единайсет вечерта. Взех чантата си от багажната лента и се качихме на летищния автобус до дългосрочния паркинг. Шевролетът ни чакаше, където го бяхме оставили. С част от петдесетте долара на Франц напълнихме резервоара. После Съмър седна зад волана и потеглихме към Форт Бърд. В три сутринта бяхме пред главния портал. Базата беше притихнала. Във въздуха се носеше мъгла. Нищо не помръдваше.

— Накъде? — запита Съмър.

— Към казармата на „Делта“.

Тя подкара колата към някогашния затворнически портал и часовият ни пусна да влезем. Оставихме колата на паркинга. Червеният корвет на Трифонов се виждаше отдалеч дори в мрака. Беше паркиран както винаги най-накрая, близо до маркуча за вода. Изглеждаше безупречно чист.

— Защо сме тук? — запита Съмър.

— Доказателствата ни бяха доста слаби — отвърнах аз. — Ти сама забеляза. И беше напълно права. Наистина куцаха. Експертизата на щабната кола помогна, наистина, но и след това имахме само определени улики. Нямаше начин да докажем, че Васел или Кумър, или Маршъл са били на местопрестъплението. Нито че Маршъл се е докосвал до железния лост. Нито че просто не е изял киселото мляко на закуска. Още по-малко можехме да докажем, че е изпълнил нареждане на Васел и Кумър. Ако се стигнеше дотам, те можеха да твърдят, че е действал на своя глава, че се е побъркал и така нататък.

— Е, и?

— Имаме двама висши офицери, които обвинихме възоснова на твърде неубедителни косвени доказателства. Какво трябваше да се случи?

— Трябваше да се съпротивляват при ареста.

Кимнах.

— Трябваше направо да ни се изсмеят в лицето. Да се направят на засегнати, да се гневят и да заплашват. Трябваше да ни изхвърлят от стаята си. Но те не направиха нищо подобно. Седяха си мирно и кротко и с мълчанието си се признаха за виновни. Това беше моето впечатление. Така го приех аз.

— И аз също — каза Съмър. — Няма друго обяснение.

— Но защо не се съпротивляваха?

Тя помисли малко.

— От гузна съвест?

— Моля те, спести ми тия глупости.

Тя помисли още малко. После каза:

— По дяволите! Може просто да изчакват. Може да са се подготвили и утре във Вашингтон, в присъствието на адвокатите си, да направят обвиненията ни на пух и прах. Да съсипят кариерите ни. Да ни поставят на място. Може да кроят отмъщение.

Поклатих отново глава.

— В какво ги обвиних аз?

— В подбудителство към извършване на убийство.

Кимнах.

— Но мисля, че те не ме разбраха.

— Каза им го на чист английски.

— Разбраха думите, но не и контекста. Аз говорех за едно, а те си помислиха, че имам предвид друго. Което няма нищо общо със случая. Признаха се за виновни по погрешно обвинение, Съмър. По обвинение, за което знаят, че има неопровержими доказателства.

Тя мълчеше.

— Дневният ред — казах аз. — Той е още там. Не са успели да си го върнат. Карбоун ги е измамил. Когато са отворили куфарчето на магистралата, дневният ред не е бил в него. Той им го е задигнал.

— Къде е тогава?

— Сега ще ти покажа — казах аз. — Затова се върнахме. За да можем да го използваме утре. Като компенсация за доказателствата, които липсват.

Слязохме от колата, пресякохме паркинга до входа на някогашния затвор и влязохме. Вътре се чуваше обичайното хъркане на множество спящи мъже. Въздухът беше спарен. Преминахме по няколко коридора, завихме няколко пъти и се озовахме пред стаята на Карбоун. Беше празна, на вид изглеждаше, както я бяхме видели предишния път. Влязох и запалих лампата. Пристъпих към леглото. Протегнах ръка към стелажа. Прокарах пръсти по гърбовете на книгите. Извадих големия илюстрован албум за концерта на „Ролинг Стоунс“. Разтворих го и го разтърсих.

На леглото изпадна дневен ред от четири страници.

Спогледахме се.

— Брубейкър му е казал да го скрие — обясних аз.

Вдигнах го от леглото и го подадох на Съмър. Угасих лампата и излязох обратно в коридора. И там се озовах лице в лице с младия сержант с брадата и тена. Беше по боксерки и тениска. Бос. По дъха му се усещаше, че допреди няколко часа се е наливал с бира.

— Я гледай — каза той — кой ни е дошъл на гости…

Не отговорих.

— Събудихте ме с приказките си — каза той. — И с това палене на лампи посред нощ.

Не отговорих. Той надникна в стаята на Карбоун.

— Какво, връщаш се на местопрестъплението ли?

— Той не е умрял тук.

— Знаеш какво имам предвид.

Той се усмихна и видях как ръцете му се свиха в юмруци. Изпреварих го и с левия си лакът го приковах към стената. Черепът му издумка по бетона, младежът подбели очи. Без да свалям ръката си от гръдния му кош, аз забих лакът в левия му бицепс, а с пръстите на дясната си ръка го стиснах за десния. Така не можеше да мърда. Облегнах се с цялата си тежест на него, докато почна да губи дъх.

— Имам една молба към теб — казах. — Тази седмица всеки ден чети вестника.

После със свободната си ръка бръкнах в джоба на куртката и извадих патрона. Същия, който той бе занесъл на сержантката. С името ми, изписано върху него. Хванах го с два пръста в основата на гилзата. На слабата светлина от коридора проблесна като златен.

— А сега гледай — казах аз. После вдигнах патрона пред очите му и го заврях докрай в носа му.

Сержантката ми си беше на бюрото. Беше направила кафе. Налях две чаши и ги занесох в кабинета си. Съмър носеше дневния ред като трофей. Извади телчето и подреди четирите листа един до друг на бюрото.

Бяха оригиналните страници, напечатани на пишеща машина. Не индигови копия, не фотокопия, нито факсове. Това се виждаше от пръв поглед. Между редовете и в полетата имаше добавени на ръка бележки и поправки. С различни почерци. Най-вече на Креймър, но почти сигурно и на Васел и Кумър. Беше нещо като официална чернова. Това също се виждаше от пръв поглед. Явно в съставянето му бяха вложени много мисъл и съвместни усилия.

На първата страница имаше анализ на проблемите, пред които са изправени бронетанковите войски. Евентуалните интегрирани части, загубата на престиж. Възможността командването да им бъде иззето. Констатациите бяха мрачни, но в никакъв случай не оригинални. И до голяма степен отговаряха на истината, каквато ми я бе описал началник-щабът.

Втората и третата страница съдържаха в общи линии това, което бях казал на Съмър. Предложения за дискредитиране на основни опоненти чрез максимално очерняне. Някои бележки в полетата съдържаха намеци за пикантни подробности, много от които твърде любопитни. Зачудих се откъде ли разполагаха с тези факти. И се запитах дали Военна прокуратура няма да предприеме самостоятелно разследване по тях. Би трябвало. При разследванията често се получаваше така: едни факти водеха след себе си други, които насочваха следствието в различни, често неочаквани посоки.

Имаше идеи за пропагандни кампании в медиите. Повечето звучаха доста неубедително. Тези типове не си бяха дали труда да разберат какво мисли широката публика от деня, когато като новобранци бяха взели автобуса за „Уест Пойнт“. По-нататък се споменаваха големите оръжейни компании. Имаше предложения за политически инициативи по линия на Министерството на отбраната и Конгреса. Някои от тях бяха свързани с оръжейните компании, както сочеха поставените на ръка стрелки. Намекваше се за доста сложни взаимоотношения между едните и другите. Явно определени услуги се разменяха срещу определени суми пари. Министърът на отбраната се споменаваше по име, неговата помощ се приемаше за гарантирана. На един ред името му дори беше подчертано на ръка, а в полето пишеше: Купен е, ще слуша. С една дума, първите три страници бяха пълни с неща, каквито човек би могъл да очаква от арогантни професионалисти, имащи интерес от запазване на статуквото. Срамна, недостойна история, показваща готовност за отчаяни действия на ръба на закона. Но нищо, за което се отива в затвора.

Интересното беше на четвърта страница.

Тя носеше странното заглавие: Да направиш последната крачка — Е. Б. К. Отдолу имаше отпечатан цитат от „Изкуството на войната“ на древния китайски пълководец Сун Дзъ: „Да не пренесеш битката в полето на врага, когато гърбът ти е притиснат до стената, е равно на гибел. Отстрани в полето до цитата имаше бележка с молив, написана най-вероятно с почерка на Васел: Докато умението да запази хладнокръвие в беда е върховно доказателство за храбростта на военачалника, енергичността при преследване на врага е най-убедителният тест за силата на неговата воля. Уейвъл“

— Кой е Уейвъл? — запита Съмър.

— Британски фелдмаршал — казах аз. — От годините на Втората световна война. По онова време е бил вицекрал на Индия. Сляп с едното око от нараняване през Първата световна.

Под цитата на Уейвъл имаше друга бележка, също написана с молив, но с различен почерк, евентуално на Кумър. Тя гласеше: Доброволци? Аз? Маршъл? Трите думи бяха заградени в кръгче и от тях имаше дълга стрелка, която сочеше обратно към заглавието: Да направиш последната крачка — Е. Б. К.

— Но какво значи всичко това? — запита Съмър.

— Чети нататък — казах аз.

Под цитата на Сун Дзъ имаше списък от осемнайсет имена. Повечето ми бяха познати. Бяха изтъкнати батальонни командири от престижни пехотни дивизии като 82-ра и 101-ва, висши служители на ключови места в Пентагона и други. Общо взето, бяха доста разнородни по възраст и старшинство. Сред тях нямаше истински младши офицери, но не всички бяха от висшия команден състав. Имаше и изгряващи звезди. Някои от имената бяха станали нарицателни, други бяха не дотам известни. Имаше и такива, за които не бях чувал. Сред последните имаше някакъв Ейбълсън. Не знаех кой е. Срещу името му имаше отметка с молив. Никой друг не беше отбелязан по този начин.

— За какво е знакът? — запита Съмър.

Вдигнах телефона и позвъних на сержантката в предната стая.

— Чувала ли си за някакъв военен на име Ейбълсън? — запитах я.

— Не — отвърна тя.

— Постарай се да разбереш кой е. Вероятно е старши офицер, от полковник в пехотата нагоре.

Затворих и отново се зачетох в списъка. Беше кратък и лесен за тълкуване. Съдържаше осемнайсет основни кости в един огромен, постепенно оформящ се скелет. Или осемнайсет главни нерва в една сложна нервна система. Ако те бъдеха отстранени, немалка част от армията щеше да бъде осакатена. Днес със сигурност. Но и утре, и вероятно за дълго, заради изгряващите звезди. Заради нарушената приемственост. И ако можеше да се съди по имената в списъка, въпросната част от армията беше именно тази, в която щяха да се формират леките интегрирани части. Онези, които гледаха напред, към двайсет и първи век, вместо назад към деветнайсети. Осемнайсет души не са кой знае колко много в една армия, наброяваща близо милион. Но подборката беше направена много внимателно. Явно някой бе мислил доста задълбочено по въпроса. И бе подбирал целите си с изключителна прецизност. Това бяха все хора, които мислеха и планираха, вземаха решенията, организираха и движеха армията напред. Нейните най-ярки звезди. Ако някой си бе поставил за цел да състави списък от осемнайсет души, чието премахване ще остави най-дълбоки следи в бъдещето, явно бе успял. Списъкът беше пред очите ми, черно на бяло, номериран и прошнурован.

Телефонът ми иззвъня. Натиснах копчето на говорителя и чух гласа на сержантката.

— Ейбълсън се е казвал онзи с хеликоптера „Апачи“ — каза тя. — Нали ги знаете, бойните хеликоптери? С многото ракети? Дето вдигат един такъв ритмичен шум, като летят?

— Казвал се е?

— Той е загинал в деня преди Нова година. Прегазен от кола в Хайделберг. В Германия.

Натиснах копчето и прекъснах връзката.

— Суон спомена нещо такова — казах аз. — Сега се сещам.

— За какво е знакът срещу името му?

— Един убит, остават още седемнайсет.

— А какво означава Е. Б. К.?

— Това е жаргон на ЦРУ от едно време — казах аз. — Означава: да се елиминира без колебание.

Съмър не каза нищо.

— Да се отстрани физически — обясних аз. — С други думи, да се убие.

Дълго време седяхме един до друг и никой не продумваше. Прегледах още веднъж онези идиотски цитати. Врагът. Когато гърбът ти е притиснат към стената. Върховно доказателство за храбростта на военачалника. Тест за силата на неговата воля. Опитах се да си представя що за самовлюбен, комплексиран психопат би могъл да добави помпозни фрази като мото към списък на хора, които се готви да убие. Накрая се отказах, подредих страниците на купчинка и поставих телчето в първоначалните дупки. Извадих от чекмеджето на бюрото си плик и сложих вътре дневния ред.

— Губи им се още от първи — казах аз. — И до четвърти те вече са решили, че никога няма да си го върнат. Не е бил в куфарчето, нямало го е и у Брубейкър. Затова бяха толкова примирени. Били са се отказали от играта още преди седмица. Убили са трима души заради него, но така и не са го намерили. Затова седяха в онази стая, знаейки, че това, което са свършили, рано или късно ще им се изсипе на главата.

Плъзнах плика по бюрото към нея.

— Използвай го — казах й. — Утре във Вашингтон. Закопай ги веднъж завинаги.

Наближаваше четири сутринта и Съмър тръгна незабавно за Пентагона. Легнах си и поспах четири часа.

Събудих се в осем. Оставаше ми да изпълня още нещо.

25

В девет вече бях в кабинета си. Сержантката си беше отишла. На нейно място беше застъпил ефрейторът от Луизиана.

— От Военна прокуратура са тук и ви чакат — посочи с палец той към вратата ми. — Пуснах ги вътре.

Кимнах. Огледах се за кафе. Нямаше. Лошо. Отворих вратата на кабинета си и влязох. Там имаше двама мъже. Единият седеше на стола за посетители. Другият — на моя стол, зад бюрото ми. И двамата бяха с парадни униформи. И двамата имаха на реверите си отличителните знаци на Върховната военна прокуратура. Малко златно венче с кръстосани върху него меч и стрела. Мъжът на стола за посетители беше капитан. Този зад бюрото ми — полковник.

— А аз къде да седна? — запитах.

— Където обичате — отвърна полковникът.

Не казах нищо.

— Видях телексите от Форт Ъруин — каза полковникът. — Моите искрени поздравления, майоре. Справили сте се изумително.

Не отговорих.

— Чух и за дневния ред на Креймър — продължи той. — Обадиха ми се от кабинета на началник-щаба. Там сте постигнали още по-голям успех. Сам по себе си достатъчен, за да оправдае операция „Аргон“.

— Едва ли сте дошли при мен, за да обсъждаме случая — казах.

— Така е — отвърна той. — Не за това сме тук. Случаят вече се обсъжда в Пентагона, с участието на лейтенант Съмър.

Единият от столовете за посетители беше свободен. Вдигнах го и го преместих до стената, под картата. Седнах и се облегнах. Вдигах ръка над главата си и опипах кабарчетата зад тила си. Полковникът ме гледаше внимателно, наведен над бюрото ми, сякаш очакваше да го заговоря пръв.

— Това май ви доставя удоволствие — казах аз.

— Върша си работата — отвърна той.

— Обичате ли си работата?

— Невинаги.

Аз замълчах.

— Този случай е като голяма вълна, която се удря в брега — каза той. — Като една от онези вълни, които заливат всичко пред себе си, помитат пясъка от всякакви боклуци, после се спират, връщат се и когато водата се оттегли, след нея не остава нищо.

Мълчах.

— Само че този път е останало нещичко — продължи той. — Едно голямо парче боклук е останало непочистено, точно до линията на водата, и ние трябва да видим какво ще правим с него.

Явно очакваше да кажа нещо. За момент си помислих да се заинатя. Да млъкна и да го оставя да свърши цялата мръсна работа. Но накрая вдигнах рамене и се предадох.

— Жалбата за побоя — казах аз.

Той кимна.

— Полковник Уилард ни я препрати. Много неприятна история. Докато пътуването с подправени ваучери може някак си да се сметне за оправдано от гледна точка на разследването, пред този побой не можем просто така да си затворим очите. Тъй като се оказва, че двете цивилни лица по никакъв начин не са били замесени в случая.

— Бях подведен.

— Боя се, че това не променя факта.

— Свидетелят ви е мъртъв.

— Да, но е подписал клетвени показания. Които остават вечно валидни. Все едно, че самият той присъства в съда.

Не казах нищо.

— Остава единствено да изясним верността на фактите — каза полковникът. — Имам към вас един-единствен въпрос, на който се отговаря с „да“ или „не“. Извършихте ли това, което твърди Карбоун?

Не отговорих.

Полковникът стана от стола ми.

— Можете да се посъветвате с адвоката си — каза той.

Погледнах капитана. Явно той ми беше назначен за адвокат. Полковникът се изниза тихомълком от кабинета и затвори вратата след себе си.

Капитанът се наведе напред, здрависа се с мен и се представи.

— Полковникът иска да ви помогне — каза той. — Оставил ви е вратичка, през която може да мине стадо слонове. Помогнете му и вие. Цялата работа е нагласена.

— Издъних се — отвърнах аз. — И сега армията ще се погрижи да си понеса заслуженото.

— Грешите — каза той. — Никой не иска да ви прецака. Просто Уилард е подал рапорт и ние трябва да си дадем вид, че правим нещо.

— И какво се иска от мен?

— Само едно: да отречете. Така показанията на Карбоун стават спорни, него вече го няма, за да бъде разпитан, защитата се позовава на вашето право на очна ставка със свидетеля на обвинението според Шестата поправка и случаят приключва автоматично с оправдателна присъда.

Известно време стоях неподвижно и мислих. После запитах:

— И как точно ще стане това?

— Подписвате клетвени показания, също както Карбоун. Той твърди едно, вие обратното, няма доказателства, делото приключва.

— Официален документ значи.

— Това няма да ви отнеме повече от пет минути. Можем да го направим още тук. Вашият ефрейтор ще го напише на машината и ще се подпише като свидетел. Детска игра.

Кимнах.

— А каква е алтернативата? — попитах.

— Трябва да сте луд, за да мислите за алтернатива.

— И все пак какво ще стане, ако не подпиша?

— Все едно да се признаете за виновен.

— И какво ще стане после? — настоях аз.

— След като се признаете за виновен? Понижение в чин и длъжност, намаление на заплатата, при това със задна дата, от деня на инцидента. От Отдела за работа с цивилни няма да допуснат да ви се размине.

Аз мълчах.

— Ще ви разжалват в капитан. При това в редовната военна полиция, понеже в Сто и десета специална част няма да ви искат повече. Това е краткият отговор на въпроса. Но вие трябва да сте луд, дори само да си го помислите. От вас се иска едно, да отричате докрай.

Седях и си мислех за Карбоун. Мъж на трийсет и пет години, от тях шестнайсет прекарани във войската. В пехотата и въздушнопреносимите войски, при рейнджърите, накрая в „Делта“. Шестнайсет трудни години. През което време единственият му грях беше, че е пазил в тайна нещо, което изобщо не би трябвало да бъде тайна. И се бе опитал да предупреди частта си за надвиснала опасност. И в двете неща не виждах нищо лошо. А за тях бе платил с живота си. Бе открит мъртъв в гората, видях го нарязан на парчета върху онази маса. После си спомних за дебелака от стриптийз бара. Фермерът не ме интересуваше особено. На него само му бях разбил носа. Какво толкова? Но дебелият го бе отнесъл яко. От друга страна, той трудно можеше да мине за достоен гражданин на Северна Каролина. Не вярвам да доживееше някога да получи награда за гражданска доблест от губернатора.

Известно време размишлявах за тези двамата. За Карбоун и за дебелака, когото бях пребил на онзи паркинг. После помислих малко и за себе си. Майор, изгряваща звезда, наперен военен следовател от специалните части, човек, сочен за пример, с обещаваща кариера.

— Е, добре — казах накрая. — Повикайте полковника.

Капитанът стана от стола и отвори вратата. Задържа я, за да влезе полковникът, и я затвори зад него. Седна до мен. Полковникът се провря покрай нас и седна зад бюрото ми.

— Така — рече той. — Да приключваме с тази работа. Жалбата е неоснователна, нали?

Аз го погледнах. Не казах нищо.

— Е?

Длъжен си да постъпиш правилно.

— Жалбата отговаря на истината — казах аз.

Той се облещи насреща ми.

— Жалбата е основателна — казах аз. — И точна. Във всички подробности. Всичко стана така, както го е описал Карбоун.

— Господи! — въздъхна полковникът.

— Вие луд ли сте? — обади се капитанът.

— Може би — отвърнах аз. — Но Карбоун не беше лъжец. Това не бива да е последното нещо, което ще му се пише в досието. Той заслужава повече. Служил е вярно шестнайсет години.

В стаята настана тишина. Тримата седяхме и се гледахме. Тях ги чакаше много писане. А мен — понижение в чин и длъжност. Щях отново да бъда редови капитан от военната полиция. Край на специалните части. Но пък не бях изненадан. Бях го очаквал. Още от момента, когато затворих очи в самолета и плочките на доминото започнаха да падат една след друга.

— Имам една молба — казах аз. — Два дни отсрочка. Считано от този момент.

— Защо?

— Отивам на погребение. Не искам да моля командира си за отпуск.

Полковникът извърна поглед встрани.

— Разрешавам — каза той.

Отидох в стаята и събрах всичките си вещи. Те се побираха в една пътна чанта. Осребрих един чек в лавката и оставих петдесет и два долара в плик за сержантката. Други петдесет изпратих със запис на Франц във Форт Ъруин. Наминах покрай патоанатома и взех железния лост, който бе използвал Маршъл. Прибрах го заедно с оня, който бях заел от железарския магазин за сравнение. После отидох в автопарка и се заоглеждах за кола. Изведнъж с учудванг видях, че червеният форд, нает от Креймър, е още там.

— Никой не ни каза какво да правим с него — каза чиновникът.

— Защо?

— Вие ми кажете, сър. Случаят е ваш.

Исках нещо, което да не се набива в очи, а малката червена кола рязко се открояваше сред масленозелените и черните служебни автомобили. После се сетих, че навън, в цивилния свят, ще е точно обратното. Точно там никой нямаше да обърне внимание на един червен форд.

— Аз ще я върна — казах на чиновника. — И без това съм тръгнал за „Дълес“.

Нямаше и никакви документи за попълване, понеже колата не беше на армията.

Потеглих от Форт Бърд в десет и двайсет сутринта и поех на север през Грийн Вали. Движех се много по-бавно от преди, понеже фордът не беше мощна кола, а пък и аз не бях особено бърз шофьор, поне в сравнение със Съмър. Затова карах, без да спирам. Не се отбих никъде, дори да обядвам. Пристигнах в полицейския участък в три и четвърт следобед. Детектив Кларк беше на бюрото в общата стая. Казах му, че случаят е приключен. Че ще получи подробности от Съмър. Прибрах лоста, който той бе взел назаем от магазина, и изминах с форда петнайсетте километра до Сперивил. Проврях се по тясната уличка и паркирах пред железарския магазин.

Прозорецът беше поправен. Парчето шперплат го нямаше. Преметнах и трите лоста през ръката си, влязох вътре и ги върнах на стареца зад тезгяха. После се върнах при колата, запалих двигателя и поех към Вашингтон.

По околовръстното шосе изминах една къса дъга обратно на часовниковата стрелка и се отклоних навътре, към най-западналата част на града. Много квартали на Вашингтон се бореха за тази титла. Избрах си един с форма на квадрат, четири на четири преки, съставен главно от рушащи се складове с тесни улички помежду тях. На третата такава уличка открих точно това, което ми трябваше. От един вход излезе мършава проститутка. Беше кожа и кости. Аз се шмугнах покрай нея и се озовах срещу някакъв тип с мека шапка. Той разполагаше с всичката нужна стока. Трябваше ми около минута, за да си спечелим взаимно доверието. Там, където имаше различия във възгледите ни, те бяха изгладени с пари в брой, както става навсякъде по света. Купих няколко джойнта, малко амфетамини и две еднократни дози крек. Забелязах, че човекът с шапката не се впечатли особено от заявените количества. Явно ме отписа като аматьор.

Оттам тръгнах направо за Рок Крийк, Вирджиния. Стигнах малко преди пет. Паркирах на триста метра от щаба на 110-а специална част, на едно възвишение, от което можех през оградата да наблюдавам паркинга. Разпознах лесно колата на Уилард. Той ми бе разправил всичко за нея. Класически „Понтиак ГТО“. Беше паркирана до задния изход. Аз се смъкнах колкото можеше по-ниско на седалката и зачаках, като не изпусках паркинга от поглед.

Той излезе от сградата точно в пет и петнайсет. Като истински чиновник. Запали понтиака и на заден ход се отдалечи от сградата. Аз бях свалил леко прозореца си, за да дишам, и от мястото, където се намирах, ясно чух басовото гъргорене на четирите ауспуха. Хубав, плътен звук на голям осемцилиндров двигател. Помислих си, че Съмър би се зарадвала, ако можеше да го чуе. Отбелязах си наум, че ако някога спечеля от лотарията, непременно трябва да й купя същия понтиак.

Запалих двигателя. Уилард излезе от паркинга и тръгна право срещу мен. Аз легнах ниско и го оставих да ме отмине. После преброих наум: хиляда, две хиляди, три хиляди, направих обратен завой и подкарах след него. Беше лесен за проследяване. Със свален прозорец можех да го следвам само по звука. Караше бавно, голямата кола се виждаше отдалеч, почти по средата до разделителната линия. Аз изостанах далеч назад, за да вижда в огледалата си други коли. Той се насочи на изток, към предградията. Предположих, че живее някъде в Арлингтън или Маклийн, в жилище, което е наел още докато е бил в Пентагона. Надявах се да не е апартамент. Но ми се струваше по-вероятно да е къща. Самостоятелна, с гараж за спортното возило. Което беше добре за мен. Улесняваше задачата ми.

Оказа се къща. На тиха уличка, в ничията земя северно от Арлингтън. С много дървета — някои вечнозелени, други с опадали листа. Парцелите бяха с неправилна форма. Алеите за коли бяха дълги и извити. Градините — добре поддържани, но без въображение. Улицата имаше такъв вид, сякаш в началото й спокойно можеше да се сложи табела: Запазено за разведени държавни служители от мъжки пол със средни доходи. Нелош квартал. Не идеален, но във всеки случай доста по-добър от онези безлични прави улици в предградията, където къщите са долепени, предните дворчета са заврени едно в друго, а по тротоарите се гонят немирни деца и разтревожени майки.

Подминах я и паркирах на километър и половина по-нататък. Времето беше мъгливо, с ниски облаци. Нямаше луна и звезди. Бях с камуфлажна униформа в горски десен. Толкова невидим, колкото беше постижимо със средствата на Пентагона. Надявах се до седем часа улицата да си остане все така пуста. Може би немалка част от държавните служители със среден доход имаха амбиции да станат държавни служители с висок доход и бяха готови да останат край бюрата си, за да впечатлят онези, от които зависеше това. Тръгнах по първата успоредна улица зад къщата на Уилард и стигнах до две занемарени дворчета, едно до друго. И в двете къщи не светеше. Свих по първата алея за коли, подминах притъмнелия силует на къщата и продължих нататък през задния двор. Спрях и се ослушах. Не се чуваше лай на кучета. Завих настрани и тръгнах покрай оградата, докато се озовах срещу задния двор на Уилард. Беше пълен с повехнала висока трева. В средата на ливадата ръждясваше изоставена скара за барбекю. На казармен жаргон дворът не беше уставно опрятен. Беше си направо кочина.

Огънах една от железните пръчки на оградата, колкото да се промуша. Пресякох задния двор на Уилард, заобиколих гаража и застанах пред входната му врата. На верандата нямаше осветление. Къщата почти не се виждаше от улицата. Мястото не беше идеално, но не беше и съвсем лошо. Подпрях се с лакът върху бутона на звънеца. Чух го как отекна във вътрешността на къщата. След малко долових стъпки. Дръпнах се крачка назад. Уилард отвори вратата. Изобщо не се забави. Сигурно беше очаквал доставка. Китайско или може би пица.

Ударих го с юмрук в гърдите, за да го отместя назад. Влязох и затворих с крак вратата след себе си. Къщата беше запусната и неуютна, въздухът миришеше на застояло. Приведен одве, Уилард се подпря на стълбищния парапет. Ударих го с юмрук в лицето и го съборих по гръб. Той се претърколи по корем, надигна се на колене и лакти, а аз го ритнах в задника и продължих да го ритам, докато накрая схвана какво се искаше от него и се затътри на четири крака към кухнята. Там отново се претърколи и седна на земята, подпрян с гръб на един от кухненските шкафове. В очите му се четеше ужас, но и объркване. Сякаш не можеше да повярва какво се върши с него. Сякаш се питаше: Това ли заслужих заради някаква си глупава дисциплинарна жалба? Бюрократичният му мозък не можеше да го проумее.

— Чу ли за Васел и Кумър? — запих го аз.

Той кимна бързо и уплашено.

— Помниш ли лейтенант Съмър?

Той отново кимна.

— Тя ми посочи нещо — казах аз. — Беше доста очевидно, но тя ми обърна внимание, че си щял да се измъкнеш безнаказано, ако не бях пренебрегнал заповедта ти.

Той ме гледаше неразбиращо.

— Това ме накара да се замисля — продължих аз. — Какво точно бях пренебрегнал?

Той не каза нищо.

— Аз те подцених. Извинявам ти се. Мислех си, че не си струва да се съобразявам с глупавото натягане на един смотан кариерист и тъпак като теб. Че пренебрегвайки заповедите ти, отказвам да се вържа на буквоядството на някакъв кретен, дето всичко разбира и се изживява като голям шеф. Но не съм бил прав. Защото се оказа, че съм пренебрегнал нещо напълно различно.

Той седеше на пода и ме гледаше.

— Теб не те беше срам заради Креймър — казах аз. — Нито пък ти беше толкова мъчно за Васел и Кумър, че ги тормозя. И изобщо не ти пукаше за армията, когато ми нареждаше да пиша смъртта на Карбоун злополука. Ти просто изпълняваше задачата, за която си бил пратен. Някой е искал да замаже три убийства и е избрал теб да му свършиш мръсната работа. Ти си съучастник в прикриване на престъпление, Уилард. Ето какво си правил през цялото време. И това е било, което пренебрегнах. Указанията ти да замажа случая. Защото как иначе можеше да ми наредиш да не разследвам убийство? Беше си целенасочено проваляне на следствието, умишлен саботаж, започнал още на втори януари с преместването на Гарбър в Корея и поставянето ти на негово място. Ти си бил докаран тук, за да може те спокойно да свършат това, което са били намислили за четвърти. Друга причина няма.

Той мълчеше.

— Отначало си помислих, че нарочно са пратили некадърник, за да не се справи и следствието да тръгне по грешна следа. Но не е било така. Те са пратили свой доверен приятел.

Уилард мълчеше.

— Трябваше да им откажеш — продължих аз. — Ако им беше отказал, те нямаше да посмеят да приведат плана си в изпълнение и сега Карбоун и Брубейкър щяха да са живи.

Той мълчеше.

— Ти ги уби, Уилард. Наравно с ония двамата.

Коленичих до него. Той уплашено издрапа назад и се притисна с гръб към шкафа. В очите му се четеше поражение. Но реши да направи един последен опит.

— Нямаш доказателства — каза той.

Сега беше мой ред да не отговоря.

— Може пък наистина да е било от некадърност — настоя той. — Как ще докажеш, че е умишлено?

Не отговорих. Очите му блеснаха от инат.

— Нямаш работа с идиоти — каза той. — Нищо не можеш да докажеш.

Извадих от джоба си беретата на Франц. Същата, с която бях стрелял по Маршъл в пустинята. Не се беше загубила. Напротив, носех я със себе си от Калифорния. Затова този път, по изключение, си бях предал чантата на багаж. В пътническия салон не се допускат огнестрелни оръжия.

— Този пистолет е отписан — обясних аз. — Като унищожен. Не се води никъде.

Уилард гледаше изцъклен пистолета.

— Не ставай глупак — каза той. — Нищо не можеш да докажеш.

— Ти също нямаш работа с идиот, Уилард — казах аз.

— Нищо не разбираш — каза той. — Изпълнявах заповед. От най-високо място. Това е армия. Заповедите са, за да се изпълняват.

Поклатих глава.

— Това извинение досега на никого не е помогнало.

— Имах заповед — повтори той.

— От кого?

В отговор той само затвори очи и поклати глава.

— Няма значение — казах аз. — Знам кой е издал заповедта. Знам също, че не мога да го накажа. Не и на поста, който заема. Но мога да накажа теб. За назидание. Той ще го разбере.

Уилард отвори очи.

— Няма да го направиш.

— Защо не отказа?

— Не можех да откажа. Беше време да се вземе страна. Не го ли разбираш? Рано или късно всички трябва да вземем страна.

Кимнах.

— Тук си прав.

— А сега бъди разумен — каза той. — Много те моля.

— Мислех, че ти си гнилата ябълка — казах аз, — но се оказа, че цялата кошница са гнили. Здравите ябълки се оказаха рядкост.

Той ме гледаше.

— Провалихте живота ми — казах аз. — Ти и твоите гадни приятелчета.

— Какво сме ти провалили?

— Всичко.

Станах. Дръпнах се назад. Свалих предпазителя на беретата.

Той ме гледаше.

— Сбогом, полковник Уилард — казах аз. Вдигнах пистолета и го опрях в слепоочието си.

Той ме гледаше.

— Прощавай, пошегувах се — казах аз.

После го застрелях точно в средата на челото.

Деветмилиметровият куршум с медна риза отнесе цялата задна половина на черепа му, заедно с голяма част от мозъка, като измеси всичко това с отломките от сервизи в шкафа зад него. Аз натъпках в джобовете му цигарите, амфетамина и двете дози крек, плюс една по-скоро символична пачка долари, излязох през кухненската врата и пресякох задния двор. Промуших се през оградата и през парцела на съседите се отправих към червения форд. Седнах зад волана, отворих пътната чанта и смених ботушите. Свалих онези, които бях съсипал в пустинята Мохаве, и сложих едни по-нови. После подкарах на запад към „Дълес“. Право към паркинга на „Хърц“. Хората, които се занимават с даване на коли под наем, не са прости. Знаят, че всяка кола, докато се кара, се пълни отвътре с всевъзможни боклуци. Затова слагат на паркингите си големи контейнери за смет с надеждата, че клиентите им ще се засрамят и ще изхвърлят поне част от боклука сами. Така спестяват от заплати за почистващ персонал. По една минута от кола да икономисат, пак е нещо. Аз изхвърлих старите си ботуши в единия контейнер, а беретата на Франц в другия. Можеше да се предполага, че при оборота на „Хърц“ контейнерите им се изпразват всеки ден.

Оттам отидох пеша до терминала. Не ми се вземаше летищен автобус. Показах служебната си карта, извадих чекова книжка и си купих еднопосочен билет до Париж със същия полет, с който бе пристигнал брат ми навремето, когато светът още беше различен.

В осем сутринта бях на Авеню Рап. Джо ми бе казал, че колите ще пристигнат в десет. Взех душ и се избръснах в банята за гости, после намерих дъската за гладене на майка ми и много старателно изгладих парадната си униформа. В един шкаф намерих боя и си лъснах ботушите. После се облякох. Сложих си всички медали, и четирите реда. Като при това спазих стриктно всяка точка и буква от устава за начина на подреждането им. Всеки медал висеше точно до лентичката на този под него. Взех парцалче и ги почистих. Почистих и останалите значки по себе си, включително дъбовите листчета на майор. Отидох в боядисаната в бяло дневна, седнах и зачаках.

Джо беше с черен костюм. Не разбирах много от дрехи, но си казах, че сигурно е нов. Беше от някакъв доста хубав плат. Може би коприна. Или кашмир. Не съм спец. Във всеки случай беше добре скроен. Освен това беше с бяла риза и черна вратовръзка. И с черни обувки. Изглеждаше превъзходно. Никога не го бях виждал толкова красив. Държеше се. Може би очите му бяха леко напрегнати или уморени. Не разговаряхме. Просто чакахме.

В десет без пет слязохме долу на улицата. Катафалката на погребалното бюро се зададе точно навреме. Зад нея се движеше черна лимузина ситроен. Седнахме в лимузината, затворихме вратите и тя потегли след катафалката, полека и безшумно.

— Само ние ли сме? — запитах.

— Останалите ще ни чакат там.

— Кой ще дойде?

— Ламоние — отвърна той. — И още няколко приятели.

— Къде е погребението?

— В „Пер Лашез“.

Кимнах. „Пер Лашез“ е прочуто старо гробище. Особено място. Казах си, че заслугите на майка ми в Съпротивата й даваха право да бъде погребана там. Може би Ламоние го бе уредил.

— Имаме купувач за апартамента — каза Джо.

— Колко?

— В долари твоят дял ще е някъде около шейсет хиляди.

— Не ги искам — казах аз. — Дай дела ми на Ламоние. Кажи му да издири оцелели от онова време и да им раздаде парите. Сигурно знае някакви организации на ветерани.

— От Съпротивата?

— Всякакви. Такива, които са постъпвали както трябва, когато трябва.

— Сигурен ли си? Може да ти потрябват пари.

— Не ги искам.

— Е, добре — каза той. — Твоя воля.

Гледах навън през прозорците на колата. Денят беше сив и намръщен. Медните багри на Париж бяха удавени в дъжда. Реката течеше мудно, като разтопен метал. Минахме през площада на Бастилията. „Пер Лашез“ се падаше на североизток. Не много далеч, но не и толкова близо. Слязохме от колата до малка будка, където се продаваха карти с гробовете на знаменити личности. В „Пер Лашез“ бяха погребани всякакви хора — Шопен, Молиер, Едит Пиаф, Джим Морисън…

До портала чакаха портиерката от сградата на майка ми и още две жени, които не познавах. Носачите вдигнаха ковчега. Закрепиха го на раменете си и с бавна, тържествена стъпка тръгнаха напред. Ние с Джо се наредихме зад тях. След нас бяха трите жени. Беше студено. Вървяхме по скърцащи чакълени пътеки между странни европейски мавзолеи и надгробни камъни. Накрая стигнахме до прясно изкопан гроб. Отстрани беше натупана купчина пръст, покрита със зелен мокет, който би трябвало да наподобява трева. Ламоние ни чакаше при гроба. Явно бе пристигнал по-рано, за да не ни бави. За да не се срамува, че крета по-бавно и от погребална процесия.

Носачите положиха ковчега върху приготвените въжета. Хванаха краищата им и внимателно го спуснаха в трапа. Някакъв човек прочете нещо от някаква книга. Докато слушах думите на френски, машинално си ги преведох на английски. Нещо за прах, която при прахта отива, за долината на сълзите и така нататък. Не се вслушвах в значението им. Стоях и гледах ковчега долу, в дупката.

Мъжът приключи речта си, един от носачите повдигна зеления мокет и Джо загреба шепа пръст. Претегли я на дланта си и я хвърли върху капака на ковчега. Човекът с книгата направи същото. После и портиерката. Двете други жени. И Ламоние, който залиташе с патериците си, докато се навеждаше да загребе пръст. Очите му бяха налети със сълзи, когато протегна ръка, и само разпери пръсти над ковчега, за да изтече пръстта като вода от шепата му.

Пристъпих напред, сложих ръка на сърцето си и откопчах Сребърната звезда от куртката си. Задържах я в дланта си. Сребърната звезда е много красив медал. Представлява миниатюрна сребърна петолъчка в центъра на много по-голяма златна. С лента от лъскава коприна в червено, бяло и синьо, изпъстрена с водни знаци. На гърба моята беше гравирана с името ми: Дж. Ричър. Казах си: На френски J би могло да означава и Жозефин. Хвърлих звездата в черния трап. Тя отскочи от капака на ковчега и се закрепи с лицето нагоре, като малък лъч светлина в тъмата на гроба.

От Авеню Рап позвъних в щаба и получих заповед да замина обратно за Панама. Двамата с Джо обядвахме в един ресторант и си обещахме занапред да държим връзка помежду си. После се отправих към летището и се качих на самолет през Лондон за Маями, откъдето продължих на юг. Като разжалван в чин капитан бях назначен за командир на рота, която да поддържа реда в Панама Сити при заключителната фаза на операция „Справедлива кауза“. Беше забавно. Хората ми бяха симпатяги. Завръщането на бойното поле ми вля сили. А и армейското кафе си беше все така превъзходно. От онова, дето доставят на всички американски войски по целия свят в консервени кутии, големи като петролни варели.

Повече никога не стъпих във Форт Бърд. Не видях вярната си сержантка, онази с детето. Понякога се сещах за нея, особено когато почнаха съкращенията. Със Съмър също не се видяхме повече. Чух, че на делото толкова впечатлила съдиите с дневния ред на Креймър, че за малко щели да поискат смъртни присъди за държавна измяна; после успяла да изтръгне от Васел и Кумър самопризнания за всичко останало срещу обещание за доживотна присъда. Чух също, че в деня, когато двамата отишли в Левънуърт, тя била повишена в капитан. Така че в един момент двамата се изравнихме по чин. Срещнахме се по средата, така да се каже. Но пътищата ни никога повече не се пресякоха.

В Париж също не отидох повече. Имах такова намерение, казах си, че една вечер късно искам да сляза под свода на Пон дез’Енвалид и да помириша въздуха. Но това така и не стана. В армията ходиш там, където ти кажат.

Информация за текста

© 2004 Лий Чайлд

© 2004 Боян Дамянов, превод от английски

Lee Child

The Enemy, 2004

Сканиране и редакция: ultimat, 2009

Разпознаване и начална редакция: Ti6anko, 2009

Издание:

Лий Чайлд. Врагът

Издателство „Обсидиан“, София, 2004

Редактор: Димитрина Кондева

Художник: Николай Пекарев

Техн. редактор: Людмил Томов

Коректор: Петя Калевска

ISBN 954–769–066–3

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/14652]

Последна редакция: 2009-11-19 11:00:00

1

От „Semper fidelis“ — винаги верен (лат.), девизът на морската пехота на САЩ. — Б.пр.

2

Четири гигантски скулптури — на Вашингтон, Джефърсън, Линкълн и Теодор Рузвелт, — изсечени в скалата на въпросния връх. — Б.пр.

3

Грях (англ.). — Б.пр.

4

Нос Страх (англ.). — Б.пр.

5

Жорж Йожен Осман (1809–1891) — френски градостроител, автор на модерния градоустройствен план на Париж. — Б.пр.

Content

Лий Чайлд
Врагът

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

Информация за текста

1