Лий Чайлд

Лош късмет и неприятности

На истинската Франсис Нили

1

Мъжът се казваше Калвин Франц, а хеликоптерът беше модел „Бел 222“. И двата крака на Франц бяха счупени, така че трябваше да го качат в хеликоптера с носилка. Не беше трудно. „Бел 222“ е голям, с два двигателя, обслужва фирми и полицейски управления и в него има място за седем пътници. Задните врати бяха като на микробус и се отваряха широко. Седалките от средния ред бяха свалени. На пода имаше предостатъчно място за Калвин Франц.

Витлото на хеликоптера се въртеше на празен ход. Двамата мъже с носилката се наведоха, за да минат под въздушната струя, и продължиха — единият вървеше напред, а другият заднишком. Когато стигнаха до отворената врата, този последният постави носилката на ръба и отстъпи встрани. Колегата му я бутна силно, за да влезе в хеликоптера. Франц беше в съзнание и изпитваше болка. Извика и се раздвижи, но не много, защото беше здраво стегнат с ремъци за носилката. Двамата мъже се качиха след него, седнаха на местата си зад свалените седалки и затръшнаха вратите.

После зачакаха.

Пилотът на хеликоптера също чакаше.

От една сива врата излезе трети човек и прекоси асфалтовата писта. Наведе се и сложи ръка на гърдите си, за да задържи вратовръзката на място. Така приличаше на обвиняем, който се кълне, че е невинен. Мъжът заобиколи и седна отпред, до пилота.

— Тръгвай — каза той и си закопча колана.

Пилотът се подготвяше за излитане. Мързеливото „уоп-уоп“ на витлото се превърна в забързано центробежно „уип-уип-уип“, а после се изгуби в рева на изгорелите газове. Хеликоптерът се издигна отвесно, наклони се леко наляво, завъртя се, прибра колесника и се издигна на триста метра. После се стрелна на север — високо и бързо. Под него се мяркаха шосета, научноизследователски центрове, малки фабрики и спретнати предградия. Тухлени стени и метални покриви блестяха на лъчите на залязващото слънце. В угасващата светлина на деня мъждукаха миниатюрни изумрудени морави и тюркоазени басейни.

— Нали знаеш къде отиваме? — попита мъжът на предната седалка.

Пилотът мълчаливо кимна.

Хеликоптерът продължи на североизток, като набираше височина и се насочваше към приближаващия мрак. Далеч под него се виеше магистрала — поток от бели светлини в западна посока и друг поток от червени светлини — на изток. След още една минута застроените зони отстъпиха място на ниски голи хълмове. Склоновете бяха окъпани в оранжевия блясък на залеза, а в сенките на долините цареше кафеникав полумрак. После ниските хълмове отстъпиха място на заоблени планини. Хеликоптерът летеше бързо, съобразявайки се с релефа на местността. Мъжът на предната седалка се обърна към Франц, който лежеше на пода зад него. Усмихна се и каза:

— Още двайсетина минути.

Франц не отговори. Болката беше прекалено силна.

Оптималната скорост на хеликоптера беше 161 мили в час, или 260 километра в час, така че след още двайсет минути той се беше отдалечил почти на 54 мили от мястото на излитане, беше прелетял над планините и се носеше над пустинята. Пилотът вдигна носа и намали скоростта. Мъжът на предната седалка притисна лице към стъклото и погледна надолу в тъмнината.

— Къде сме? — попита.

— Където бяхме преди — отвърна пилотът.

— На същото място?

— Приблизително.

— Какво има под нас в момента?

— Пясък.

— На каква височина сме?

— Почти хиляда метра.

— Атмосферни условия?

— Спокойно. Има въздушни течения, но няма вятър.

— Безопасно ли е?

— От въздухоплавателна гледна точка, да.

— Добре, да го направим.

Пилотът намали скоростта, завъртя хеликоптера и почти спря на хиляда метра над пустинята. Мъжът на предната седалка отново се обърна и даде знак на двамата отзад. Те разкопчаха предпазните си колани. Единият се наведе напред, встрани от краката на Франц, като продължаваше да стиска предпазния колан в едната си ръка. С другата отвори вратата. Пилотът, който ги наблюдаваше, полуобърнат на мястото си, наведе хеликоптера, така че вратата да се отвори докрай от собствената си тежест. После отново изравни машината и бавно я завъртя по посока на часовниковата стрелка, така че инерцията и въздушното налягане да задържат вратата в това положение. Вторият мъж отзад клекна до главата на Франц и вдигна носилката под ъгъл от 45 градуса. Първият застъпи другия край на носилката, за да не й позволи да се хлъзне навън. Човекът отзад продължи да я издига като щангист, докато я изправи почти вертикално. Франц се отпусна на ремъците. Беше едър и тежък. Освен това имаше силна воля. Краката му бяха безполезни, но горната част на тялото му се напрягаше с всички сили. Главата му се мяташе като камшик.

Първият мъж извади сгъваем нож и отвори острието. Първо сряза ремъка на бедрата на Франц. После спря за миг, преди да среже с едно движение и ремъка на гърдите му. В същия миг другият рязко изправи носилката вертикално. Франц неволно пристъпи напред, за да запази равновесие. Стъпи право на счупения си десен крак. Изкрещя и инстинктивно направи втора крачка. На счупения си ляв крак. Размаха ръце, политна напред и падна през отворената врата в шумния мрак навън, в ураганната въздушна струя от витлото, в нощта.

От хиляда метра над пустинята.

За момент настъпи тишина. Сякаш дори шумът от двигателите утихна. После пилотът промени посоката и вратата на хеликоптера се захлопна сама. Турбините отново набраха мощност, витлото загреба въздух и машината наведе нос.

Двамата мъже отзад се отпуснаха на седалките си.

Мъжът отпред каза:

— Да се прибираме.

2

Седемнайсет дни след случилото се Джак Ричър се намираше в Портланд, щата Орегон. Беше почти без пари. И беше в Портланд, защото все пак трябваше да отиде някъде, а автобусът, с който бе пътувал в продължение на два дни, най-накрая беше спрял там. Беше останал почти без пари, защото запознанството с една помощник окръжна прокурорка на име Саманта в бар, посещаван често от полицаи, го заинтригува дотолкова, че два пъти плати сметката за вечеря, преди тя да го заведе у дома си за през нощта — също два пъти. Сега тя беше на работа, а той се отдалечаваше от къщата й. Беше девет сутринта. Ричър вървеше към автогарата в центъра на града, а косата му все още беше влажна от душа. Чувстваше се задоволен и спокоен и все още не знаеше накъде ще поеме с тънката пачка пари в джоба си.

Терористичните атаки от 11 септември 2001 г. бяха предизвикали две съществени практически промени в живота на Ричър. Първо, освен сгъваемата четка за зъби той вече носеше и паспорта със себе си. Много неща в новата епоха изискваха да притежаваш документ за самоличност със снимка, включително и повечето видове транспорт. Ричър беше скитник, а не отшелник и макар че не можеше да се задържи на едно място, не беше асоциален тип, така че с готовност се беше подчинил на новите правила.

Второ, беше променил системата си на банкиране. В продължение на много години, след като се беше уволнил от армията, Ричър се обаждаше на банката си в щата Вирджиния и изискваше парични преводи с „Уестърн Юниън“ до мястото, където се намираше в момента.

Но сега, заради опасността от финансиране на терористи, телефонното банкиране практически беше прекратено. Затова Ричър си беше извадил дебитна карта. Носеше я в паспорта си и използваше ПИН код 8197. Смяташе се за човек с малко таланти, но с разнообразни умения. Повечето бяха физически и пряко свързани с исполинския му ръст и сила, но едно от тях беше постоянната точна представа за времето, а друго — математическият усет, придобит в училището за надарени деца с разширено преподаване на математика. Точно затова беше избрал 8197. Харесваше числото 97, защото беше най-голямото двуцифрено просто число, а още повече харесваше 81, защото това беше единственото в безкрайния ред на числата, чийто корен квадратен съвпадаше със сбора от цифрите му. Корен квадратен от 81 е 9 — сборът на 8 и 1. Нито едно друго число във вселената не притежаваше такава прекрасна симетрия.

Математическият му усет и вроденият му цинизъм по отношение на финансовите институции винаги го подтикваха да проверява състоянието на сметката си, когато тегли пари от банкомат. Никога не забравяше да извади таксата за операцията, както и да прибави оскъдната лихва. Но въпреки подозренията му нито веднъж не го бяха измамили. Всеки път сумата в сметката му се оказваше точно толкова, колкото очакваше. Никога не беше оставал изненадан — нито приятно, нито неприятно.

До онази сутрин в Портланд, когато остана по-скоро приятно изненадан. Защото в сметката му имаше над хиляда долара в повече.

Според предварителните му изчисления сумата беше точно хиляда и трийсет долара. Това очевидно беше грешка от страна на банката. Бяха сбъркали сметката. И щяха да поправят грешката си. Той нямаше да получи тези пари. Ричър беше оптимист, но не и глупак. Натисна друг клавиш, за да получи разписка. От банкомата се показа тънко листче. На него с бледосиво мастило бяха отпечатани последните пет трансакции. Три от тях бяха тегления от банкомат, които и той си спомняше ясно. Четвъртото беше вноска с лихвата. Последната трансакция беше депозит от хиляда и трийсет долара, осъществен преди три дни. Ето откъде бяха парите. Листчето беше твърде тясно, за да побере отделни колонки за дебит и кредит, така че вноската беше отбелязана в скоби, за да се означи стойността й: (1030,00).

Хиляда и трийсет долара.

1030.

Привидно не беше интересно число, но Ричър се вторачи за миг него. Очевидно не беше просто число. Нито едно четно число, по-голямо от 2, не е просто. Имаше ли точен квадратен корен? Явно беше съвсем малко над 32. Кубичен корен? Съвсем малко под 10,1. На какво се делеше? Нямаше много делители — 5 и 206, както и очевидните 10 и 103 и съответно 2 и 515.

И така, 1030.

Хиляда и трийсет.

Грешка.

Най-вероятно.

Или може би не.

Ричър изтегли петдесет долара от банкомата, бръкна в джоба си за монети и тръгна да търси уличен телефон.

Намери телефон на автогарата. Набра номера на банката си, който знаеше наизуст. На Западния бряг беше девет и четирийсет, а на Източния — дванайсет и четирийсет. В щата Вирджиния беше време за обедна почивка, но все някой щеше да вдигне.

И някой наистина вдигна. Ричър не беше разговарял с жената преди, но му звучеше компетентна. Може би беше мениджър, който вдига телефона, докато обикновените служители са на обяд. Каза си името, но Ричър не го чу. После се впусна в дълги, предварително отработени любезности, за да го накара да се почувства особено ценен клиент. Той я изчака да свърши, после й обясни за сметката си. Тя се изуми, че някой клиент е решил да се обади и да съобщи за грешка в негова полза.

— Може би не е грешка — отбеляза Ричър.

— Очаквахте ли тази сума? — попита тя.

— Не.

— Често ли се случва трети лица да внасят пари по сметката ви?

— Не.

— Значи най-вероятно е грешка. Не смятате ли така?

— Трябва да разбера кой е направил вноската.

— Може ли да попитам защо?

— Дълго е за обяснение.

— Налага се да го направите — каза жената. — Иначе влизат в сила съображения за конфиденциалност. Ако грешката на банката стане причина някой от клиентите ни да разбере за финансовите операции на друг клиент, ще нарушим много правила, разпоредби и етични норми.

— Може би е съобщение — предположи Ричър.

— Съобщение?

— Нещо, свързано с миналото ми.

— Не ви разбирам.

— Преди много време работех като военен полицай — обясни той. — Военната полиция използва кодирана радиовръзка. Ако някой военен полицай спешно се нуждае от помощ, той изпраща код десет–трийсет. Сега разбирате ли?

— Всъщност не.

— Смятам, че ако не познавам човека, който е направил вноската, това са просто хиляда и трийсет долара, внесени по погрешка. Но ако познавам човека, това може да е зов за помощ.

— Продължавам да не ви разбирам.

— Вижте как е написано. Не мислете за числото като за хиляда и трийсет долара, а като за комбинация от цифри.

— А защо този човек просто не ви се обади по телефона?

— Защото нямам телефон.

— Тогава имейл? Или телеграма? Или дори писмо?

— Нямам адрес за нито едно от изброените.

— Тогава ние как се свързваме с вас?

— Не се свързвате.

— Вноска в сметката ви ми се струва твърде странен способ за комуникация.

— Може би е единственият.

— Да, но е твърде труден. За да го направи, човекът първо трябва да разбере какъв е номерът на сметката ви.

— И аз това казвам — отвърна Ричър. — За да го направи, човекът трябва да е много умен и способен. А когато един много умен и способен човек изпраща зов за помощ, значи проблемът наистина е сериозен.

— Освен това излиза доста скъпо. Този човек трябва да похарчи над хиляда долара, за да се свърже с вас.

— Именно. Значи не само е умен и способен, но и отчаян.

От другата страна на линията настъпи мълчание. После жената попита:

— Не можете ли просто да съставите списък на възможните хора и да ги проверите един по един?

— Работил съм с безброй умни хора. С повечето от тях — отдавна. Ще ми трябват цели седмици, докато ги открия всичките. А дотогава може да е твърде късно. Така или иначе, нямам телефон.

Отново настъпи мълчание. Но този път съпроводено от потракване на клавиатура.

— Проверявате, нали? — попита Ричър.

— Наистина не би трябвало — оплака се жената.

— Няма да ви издам.

Мълчание. Този път и клавиатурата не се чуваше. Ричър разбра, че името вече е на екрана на компютъра, пред очите й.

— Кажете ми — помоли той.

— Не мога да ви го кажа просто така. Трябва да ми помогнете.

— Как?

— Дайте ми джокер. За да не се налага да го казвам директно.

— Какъв джокер?

— Например дали е мъж или жена.

Ричър се усмихна. Отговорът се съдържаше в самия въпрос. Жена, разбира се. Умна, способна жена с богато въображение и творчески подход към проблемите. Жена, която знае за манията му да събира и изважда числа.

— Нека да позная — каза той. — Вноската е направена в Чикаго.

— Да, с чек през банка в Чикаго.

— Нили — каза Ричър.

— Точно това е името — потвърди жената. — Франсис Л. Нили.

— Значи можете да забравите за този разговор — каза Ричър. — Със сигурност не става дума за банкова грешка.

3

Ричър беше служил във военната полиция горе-долу тринайсет години. През десет от тях беше познавал Франсис Нили, а през седем от тях му се беше случвало да работи с нея. Той беше офицер — младши лейтенант, старши лейтенант, капитан, майор, разжалван в капитан и накрая отново повишен в майор. Нили твърдо беше отказала да я повишават в нещо повече от сержант. Нямаше никакво желание да учи в офицерска школа. Ричър не знаеше защо. Всъщност не знаеше доста неща за нея, въпреки че бяха колеги в продължение на десет години.

Но пък знаеше други неща. Тя беше интелигентна, находчива и методична. Много стабилна. И необяснимо лишена от задръжки. Не в смисъл на лични взаимоотношения. Защото тя ги отбягваше. Изключително държеше на личния си живот и се съпротивляваше срещу всякакви прояви на близост, били те физически или емоционални. Не, липсата на задръжки се отнасяше до начина й на работа. Ако смяташе, че нещо е правилно или необходимо, не правеше никакви компромиси. Нищо не можеше да я спре — нито политиката, нито практическите съображения, нито вежливостта, нито дори това, което един цивилен би нарекъл „законност“. В един момент Ричър я беше привлякъл в отряда за специални разследвания. Тя играеше важна роля в него. Повечето хора смятаха, че впечатляващите успехи на отряда се дължат на лидерските умения на Ричър, но той на свой ред ги отдаваше на нейното участие. Нили наистина го впечатляваше. Понякога дори го плашеше.

И ако тя беше изпратила молба за помощ, това едва ли означаваше, че си е изгубила ключовете от колата.

Ричър знаеше, че Нили работи в частна охранителна фирма в Чикаго. Поне работеше там преди четири години, когато разговаряха за последен път. Тя се беше уволнила от армията една година след Ричър и беше подхванала бизнес с някакъв свой познат. Ричър предполагаше, че са съдружници.

Той отново бръкна в джоба си за монети. Обади се на „Междуградски справки“. Поиска да го свържат с Чикаго. Каза името на фирмата на Нили. Жената от другата страна на линията замлъкна и на нейно място проговори записан глас, който му съобщи номера. Ричър прекъсна връзката и го набра. Вдигна секретарка и Ричър поиска да говори с Франсис Нили. Вежливо го помолиха да изчака. Дотук оставаше с впечатлението за по-голяма компания, отколкото си беше представял: една-единствена стая, мръсен прозорец, две очукани бюра и шкафове, претъпкани с папки. Но добре премереният тон на секретарката, прищракването на телефона и тихата музика, докато чакаше, свидетелстваха за много по-голяма фирма. Може би на два етажа, с хладни бели коридори, картини по стените и интерком.

От другата страна на линията се чу мъжки глас:

— Кабинетът на Франсис Нили.

— Тя там ли е? — попита Ричър.

— Може ли да попитам кой я търси?

— Джак Ричър.

— А, добре. Благодаря ви, че се свързахте с нас.

— Вие кой сте?

— Личният асистент на мис Нили.

— Тя има личен асистент?

— Точно така.

— И там ли е?

— Пътува за Лос Анджелис. Мисля, че точно в момента е в самолета.

— Оставила ли е съобщение за мен?

— Иска да ви види възможно най-скоро.

— В Чикаго?

— Тя ще остане поне няколко дни в Лос Анджелис. Мисля, че трябва да отидете там.

— За какво става въпрос?

— Не знам.

— Но не е свързано с работата?

— Не ми се вярва. Иначе тя щеше да го включи в нашите проекти. Да го обсъди с нас. Нямаше да търси непознати.

— Аз не съм непознат. Познавам я от по-отдавна, отколкото вие.

— Извинявайте. Не знаех.

— Къде ще отседне в Лос Анджелис?

— Не знам.

— Тогава как да я намеря?

— Тя каза, че ще се справите.

— Това пък какво е? — попита Ричър. — Някакъв тест?

— Тя каза, че ако не успеете да я откриете, значи не й трябвате.

— Добре ли е тя?

— Притеснява се от нещо. Но не ми каза от какво.

Ричър притисна слушалката към ухото си и се завъртя с гръб към стената. Металната жица на телефона се уви около гърдите му. Той хвърли поглед към паркираните автобуси и таблото с разписанието.

— Кой друг е потърсила? — попита.

— Има цял списък с имена — отвърна човекът. — Вие сте първият, който се обади.

— Ще ви се обади ли, когато кацне?

— Вероятно.

— Кажете й, че пътувам към нея.

4

Ричър хвана автобус от автогарата до летището на Портланд и си купи еднопосочен билет за Лос Анджелис с авиокомпанията Юнайтед Еърлайнс. Легитимира се с паспорта си, плати с дебитната карта. Цената на еднопосочен билет без предварителна резервация беше скандална. Щеше да му излезе по-евтино с Аляска Еърлайнс, но Ричър мразеше тази авиокомпания. Слагаха лист с цитати от Светото писание на таблата с храната, от което апетитът му се изпаряваше.

За Ричър не беше трудно да мине през охраната на летището. Нямаше дори багаж. Не носеше колан, ключове, мобилен телефон или часовник. Трябваше само да изсипе монетите от джоба си в пластмасовата кутия, да си свали обувките и да мине през металотърсача. Цялата процедура му отне само трийсет секунди. После продължи към терминала — монетите подрънкваха в джоба му, обувките бяха на краката му, а в мислите му беше Нили.

Не било свързано с работата. Значи ставаше дума за лични дела. Но доколкото знаеше Ричър, тя нямаше лични дела. Нито личен живот. Никога не беше имала личен живот. Предполагаше, че както всички хора, и тя изпитва всекидневни затруднения. Но той не можеше да си представи, че тя ще има нужда от помощ, за да ги разреши. Някой шумен съсед? Всеки човек с поне малко здрав разум щеше да си продаде уредбата само след един разговор насаме с Франсис Нили. Или направо да я даде за благотворителност. Наркопласьори, които са решили да работят на нейната улица? Щяха да свършат като кратко съобщение в криминалната хроника на сутрешния вестник — неидентифицирани трупове, многобройни прободни рани, засега няма заподозрени. Сексуален маниак? Някакъв тип понечил да я опипа в метрото? Ричър потрепери. Нили мразеше да я докосват. Не знаеше защо. Но всяко действие, което надхвърляше рамките на случайното кратко докосване, щеше да я предизвика да счупи ръката на въпросния мъж. Може би дори и двете му ръце.

Тогава какъв беше проблемът?

Миналото, предположи Ричър. А това означаваше нещо, свързано с армията.

Списък с имена? За Ричър армията беше нещо, останало далеч в миналото, в друга епоха, в свят с различни правила. Може би някой беше решил да прилага днешните стандарти към ситуации от миналото. Може би беше започнало някое дълго отлагано вътрешно разследване. Специалният отряд на Ричър многократно бе следвал свои нестандартни правила. Някой, може би самата Нили, беше формулирал неписан закон: военните следователи са недосегаеми. Повтаряха го непрекъснато, като клетва и като предупреждение. И всеки път го казваха съвсем сериозно.

А сега може би някой все пак беше решил да посегне на тях. Може би се бяха разлетели съдебни призовки и обвинителни актове. Но ако беше така, защо Нили замесваше и него? Той беше почти невидим, доколкото това изобщо беше възможно за едно човешко същество в Америка. Защо не се беше престорила на разсеяна, за да го оставят на мира?

Ричър поклати глава, отказа се от догадките и се качи в самолета.

Запълни времето на полета в опити да отгатне къде може да се скрие Нили в Лос Анджелис. Откриването на хора беше основна част от работата му и той беше доста добър в нея. Успехът зависеше от способността за емпатия. Да мислиш като тях, да чувстваш като тях. Да виждаш онова, което виждат те. Да се поставиш на тяхно място. Да бъдеш като тях.

Разбира се, това беше много по-лесно с дезертиралите войници. Те действаха безцелно и решенията им можеха лесно да се отгатнат. Освен това те се опитваха да се отдалечат от нещо, а не да се приближат. Често подсъзнателно прибягваха към географска символика. Ако влизаха в някой град от изток, обикновено се скриваха в някой краен квартал в западната му част. Опитваха се да увеличат разстоянието между себе си и преследвачите. На Ричър му трябваше един час с карта на района, автобусно разписание и телефонен указател и често познаваше къде се крият с точност до улицата. С точност до определен мотел.

Но с Нили беше по-трудно, защото тя се движеше към някаква цел. Към някакъв личен проблем, за който Ричър не знаеше нищо. Така че трябваше да започне отначало. Какво знаеше за нея? Какъв щеше да бъде основният определящ фактор на маршрута й? Ами тя избираше евтиното. Не защото беше бедна или стисната, а просто защото не виждаше смисъл да похарчи дори долар за нещо ненужно. А на нея не й трябваше много. Не й трябваше камериерка или шоколадче на възглавницата. Не й трябваше румсървис или прогнозата за времето на следващия ден. Не й трябваше хавлиен халат и подарък чехли с логото на хотела. Трябваха й само легло и врата, която се заключва. Както и тълпи от хора, анонимен квартал с ниски наеми и непостоянни обитатели, където има голямо текучество и бармани и рецепционистки с къса памет.

Значи можеше да отхвърли центъра на града. Както и Бевърли Хилс.

Тогава къде? Къде щеше да се чувства уютно жена като Нили в огромен град като Лос Анджелис?

Безкраен лабиринт от улици.

Къде бих отишъл аз, запита се Ричър.

И си отговори: Холивуд. Малко на югоизток от хубавите квартали. В по-лошата половина на Сънсет Булевард.

Точно там бих отишъл аз, каза си той.

Значи и тя щеше да бъде там.

Самолетът кацна на Ел Ей Екс с малко закъснение, в ранния следобед. На борда не сервираха храна и Ричър беше огладнял. Саманта, прокурорката от Портланд, му беше приготвила закуска от кафе и пълнозърнеста кифла, но това беше доста отдавна.

Не спря, за да се нахрани. Просто излезе, нареди се на опашката за таксита и се качи при един кореец в жълта тойота, който искаше да си говорят за бокс. Ричър не разбираше нищо от бокс и изобщо не се интересуваше от този спорт поради очевидно изкуствените му правила. В света на Ричър нямаше място за меки ръкавици и ограничения срещу ударите под кръста. Освен това не му се говореше. Така че просто седеше мълчаливо на задната седалка и слушаше шофьора. Гледаше горещата кафеникава светлина на следобеда през прозореца на таксито. Движеха се сред палми, билбордове с реклами на филми и светлосиви асфалтови ленти, нашарени от безкрайни по-тъмни следи от гуми. И сред реки от коли. Видя чисто нов ролс-ройс и стар ситроен — и двата черни. Видя кървавочервен Ем Джи Ей и пастелносин тъндърбърд, модел 1957 г. и двата кабрио. Видя жълт корвет, модел 1960 г., който караше точно зад зелена кола същата марка, но от модел 2007 г. Помисли си, че ако достатъчно дълго гледаш колите по улиците на Лос Анджелис, рано или късно пред теб ще преминат всички видове автомобили, произвеждани някога.

Шофьорът пое по магистрала 101 на север и излезе на една пресечка преди Сънсет Булевард. Ричър слезе на аварийната лента и плати. После тръгна пеш на юг, зави наляво и се озова с лице на изток. Знаеше, че точно тук в продължение на три четвърти миля и от двете страни на Сънсет Булевард е пълно с евтини хотели. Беше топло, както винаги в южната част на щата Калифорния, и във въздуха се носеше миризма на прах и изгорели газове. Ричър спря. Предстоеше му да измине миля и половина във всяка посока и да провери поне десетина мотела. Щеше да му отнеме поне един час, а може би и повече. А беше гладен. Оттам, където беше застанал, видя вдясно рекламата на закусвалня от веригата „Денис“. Реши първо да яде, а после да работи.

Тръгна покрай редиците паркирани коли и празните парцели, оградени с телена мрежа. Стъпваше върху боклуци и плевели. Ричър отново прекоси магистрала 101 по един надлез. Стигна до ресторанта напряко през затревената площ покрай алеята за обслужване на клиенти в автомобилите им. Мина покрай прозорците на ресторанта.

И видя Франсис Нили, която седеше вътре сама в едно сепаре.

5

Ричър остана за момент на паркинга, за да огледа Нили през прозореца. За четирите години, през които не я беше виждал, не се беше променила особено. Вече трябваше да е по-близо до четирийсет, отколкото до трийсет, но не й личеше. Косата й беше все така дълга, тъмна и лъскава. Очите й си бяха останали тъмни и живи. Беше все така слаба и елегантна. И продължаваше да прекарва много време във фитнеса. Виждаше се веднага. Беше облечена с тясна бяла тениска и човек трябваше да използва електронен микроскоп, за да открие някаква следа от телесни мазнини по ръцете й. Или където и да е.

Имаше лек слънчев загар, който й отиваше. Беше с маникюр. Бялата тениска изглеждаше скъпа. Като цяло Нили изглеждаше по-богата, отколкото си я спомняше. Очевидно се чувстваше удобно и бе преуспяла в цивилния живот. За миг Ричър се почувства неудобно заради собствените си евтини дрехи, износените обувки и стандартната си подстрижка, направена в провинциална бръснарница. Очевидно тя беше успяла в живота, а той — не. После удоволствието от това, че вижда стар приятел, пропъди тази мисъл и той влезе в ресторанта. Подмина табелата „Моля, изчакайте да ви настанят“ и седна в нейното сепаре. Тя вдигна очи и се усмихна.

— Здрасти — каза тя.

— Здравей — отвърна той.

— Ще обядваш ли?

— Точно това беше планът.

— Е, след като най-сетне пристигна, нека да поръчаме.

— Говориш, сякаш си ме очаквала — отбеляза Ричър.

— Точно така. И ти дойде почти навреме.

— Наистина ли?

Нили отново се усмихна.

— Позвънил си на моя човек от Портланд, щата Орегон. Той е видял номера, от който е дошло обаждането. Открил е, че номерът е на уличен телефон на автогарата. Предположихме, че оттам си тръгнал направо към летището. После аз предположих, че си хванал полета на Юнайтед Еърлайнс. Сигурно мразиш Аляска Еърлайнс. От летището в Лос Анджелис си хванал такси дотук. Не беше трудно да предположа в колко ще пристигнеш.

— Знаела си, че ще дойда тук? Точно в този ресторант?

— Точно както ме учеше едно време.

— Нищо не съм те учил.

— Напротив — възрази Нили. — Не си ли спомняш? Трябва да мислиш като тях, да бъдеш като тях. Така че аз бях като теб, докато ти се опитваше да бъдеш като мен. Предположил си, че ще поема към Холивуд. Значи е трябвало да започнеш оттук, от Сънсет Булевард. Но на полета на Юнайтед Еърлайнс от Портланд не сервират храна, така че си бил гладен и първо си искал да се нахраниш. В тази част на булеварда има няколко заведения за хранене, но това тук има най-голяма реклама, а ти не си претенциозен. Така че реших да те посрещна.

— Да ме посрещнеш ли? Аз пък си мислех, че аз те следя.

— Така и беше. А аз следях теб, докато ти следеше мен.

— Добре де, все пак тук ли си отседнала? В Холивуд?

Нили поклати глава.

— Не, в Бевърли Хилс. В хотел „Уилшър“.

— Значи си дошла само да ме прибереш?

— Пристигнах преди десет минути.

— Хотел „Уилшър“ в Бевърли Хилс? — попита Ричър. Променила си се.

— Всъщност не. Светът се е променил. Евтините мотели вече не ми вършат работа. В днешно време имам нужда от електронна поща, интернет и куриерска служба. От бизнес център и обслужващ персонал.

— Покрай теб се чувствам старомоден.

— Е, и ти си отбелязал напредък. Вече използваш банкомати.

— Добър ход — отбеляза Ричър. — Да ми изпратиш съобщение чрез банковата сметка.

— Добре си ме учил.

— Нищо не съм те учил.

— Напротив.

— Добър, но и доста екстравагантен ход — продължи той. — Десет долара и трийсет цента щяха да свършат същата работа. Може би дори по-добра, заради десетичната запетая между десет и трийсет.

— Помислих си, че може да имаш нужда от пари за самолетния билет — отвърна Нили.

Ричър не отговори.

— Очевидно знаех номера на банковата ти сметка — поясни тя. — Не беше чак такъв проблем да положа още малко усилия и да проверя какво имаш вътре. Не си богат.

— Не искам да съм богат.

— Знам. Но не исках да те принуждавам да отговаряш на моето десет-трийсет със собствените си пари. Нямаше да е честно.

Ричър сви рамене. Наистина не беше богат. Всъщност си беше почти беден. Спестяванията му се бяха стопили и той започваше да се замисля какво да предприеме по въпроса. Може би скоро щеше да му се наложи да се занимава с физически труд за няколко месеца. Или да изкара пари по друг начин.

Сервитьорката им донесе менюто. Пили си поръча, без да поглежда в него — чийзбургер и безалкохолно. Ричър беше също толкова бърз — сандвич с пастет от риба тон и горещо кафе. Сервитьорката си взе менюто и се отдалечи.

— Ще ми кажеш ли за какво беше това десет-трийсет? — попита Ричър.

Вместо да му отговори, Нили се наведе и извади черна папка от сака си, който беше оставила на пода. Подаде му я през масата. Съдържаше копие от заключение от аутопсия.

— Калвин Франц е мъртъв — каза тя. — Мисля, че някой го е хвърлил от самолет.

6

Миналото беше свързано с армията. Калвин Франц беше военен полицай, връстник на Ричър и, общо взето, негов двойник през цялата му тринайсетгодишна кариера. Бяха се срещали тук-там, както се случва с офицерите на една и съща длъжност — в различни точки на света за по ден-два, консултираха се един с друг по телефона, когато отделните разследвания, по които работеха, се пресичаха в една точка. После се случи така, че известно време останаха заедно в Панама. Това промени нещата. Беше много кратък, но наситен със събития период и тогава всеки от двамата откри в другия черти, които го накараха да се почувства по-скоро негов брат, отколкото колега. След като Ричър беше реабилитиран след понижението и му възложиха да сформира специалния отряд, името на Франц оглави списъка на хората, които той искаше да привлече. През следващите години работеха рамо до рамо в специалната военна част. Станаха близки приятели. А после, както често се случва в армията, дойдоха нови заповеди, специалният отряд беше разформирован, а Ричър никога повече не видя Франц.

До този момент — на снимка от аутопсията на тялото му, приложена в черната папка на лепкавата ламинирана маса пред него.

Когато беше жив, Франц беше по-дребен от Ричър, но все пак по-едър от повечето хора. Може би бе сто и деветдесет сантиметра висок и тежеше деветдесет и пет килограма. С мощен торс, ниско разположена талия и къси крака. По някакъв начин изглеждаше примитивен. Като пещерен човек. Но като цяло не беше грозен. Беше спокоен, решителен, способен и действаше успокоително на хората около себе си.

На снимката от аутопсията обаче изглеждаше отвратително. Лежеше по гръб, гол, на маса от неръждаема стомана. От светкавицата на фотоапарата кожата му изглеждаше зеленикава.

Ужасно.

От друга страна, мъртвите почти винаги изглеждат зле.

— Откъде се сдоби с това? — попита Ричър.

— Имам си начини — отвърна Нили.

Ричър мълчаливо обърна страницата. Чакаше го доста техническа информация. Трупът беше с ръст сто и деветдесет сантиметра и с тегло осемдесет и шест килограма. Като причина за смъртта се определяше прекъсването на функциите на всички жизненоважни органи вследствие на силен удар. И двата крака бяха счупени, ребрата — напукани. В кръвта имаше висока концентрация на хистамини. Тялото беше сериозно обезводнено, а в стомаха нямаше нищо, освен жлъчка. Имаше свидетелства за бърза загуба на тегло без следи от прием на храна. Резултатът от анализа на дрехите, с които беше открито тялото, не показваше нищо интересно, освен необясними следи от железен окис по двата крачола на панталона — ниско долу, на пищялите, под коляното и над глезена.

— Къде са го намерили? — попита Ричър.

— В пустинята, на около петдесет мили североизточно оттук. В ситен пясък и чакъл, на стотина метра от най-близкото шосе. Няма следи от стъпки дотам или обратно.

Сервитьорката им донесе храната. Ричър я изчака да остави чиниите и след това се зае със сандвича си — с лявата ръка, така че пръстите на дясната да останат чисти за разлистване на заключението от аутопсията.

— Двама полицаи в патрулка забелязали да кръжат лешояди — продължи Нили. — Слезли от колата, отишли да проверят и го открили. Според тях все едно бил паднал от небето. Патологът казва същото.

Ричър кимна. Четеше заключението на лекаря, в което се казваше, че падане от височина хиляда метра върху твърд пясък може да е произвело необходимата ударна сила, предизвикала установените увреждания — но само при положение, че Франц бе паднал по гръб, което беше възможно от аеродинамична гледна точка единствено ако е бил жив и е размахвал ръце по време на падането. Ако е бил мъртъв, е щял да падне на главата си.

— Установили са самоличността му по пръстовите отпечатъци — добави Нили.

— Ти как разбра? — попита Ричър.

— Обади ми се жена му. Преди три дни. Записал е имената на всички ни в бележника си. На отделна страница. Приятелите му от едно време. Жена му успяла да открие само мен.

— Не знаех, че е бил женен.

— Отскоро. Детето им е само на четири години.

— Работел ли е нещо?

Нили кимна.

— Частен детектив. Еднолична фирма. В началото бил консултант на корпорации. В последно време се е занимавал предимно с проверки на съдебно минало. В бази данни. Нали си спомняш колко методично работеше.

— Къде?

— Тук, в Лос Анджелис.

— Всички ли сте станали частни детективи?

— Доколкото знам, повечето.

— Освен мен.

— Това е единственото ни умение, от което могат да се изкарат пари.

— Какво искаше от теб жената на Франц?

— Нищо. Просто ми съобщи.

— Не поиска ли някакви обяснения?

— Полицията вече се е заела със случая. Всъщност лосанджелиските ченгета. Намерили са го в окръг Лос Анджелис, но извън юрисдикцията на градската полиция, така че са го възложили на двама местни полицаи. Работят по версията за падане от самолет. Предполагат, че е излетял от Лас Вегас. И преди се е случвало.

— Не е било самолет — каза Ричър.

Нили не каза нищо.

— Колко бавно може да лети един самолет? — продължи той. — Със сто мили в час? С осемдесет? Въздушната струя щеше да го отхвърли хоризонтално и да го блъсне или в крилото, или в опашката. Щеше да има допълнителни контузии.

— И двата му крака са счупени.

— Според теб за колко време се пада от хиляда метра?

— За двайсет секунди?

— В кръвта му са открити хистамини, които се отделят при много силна болка. За двайсет секунди между контузията и смъртта този химически процес дори нямаше да е започнал.

— Което значи?

— Краката му са счупени много по-рано. Поне два-три дни преди падането. Може би повече. Знаеш ли какво означава „железен окис“?

— Ръжда — отвърна Нили.

Ричър кимна.

— Някой му е счупил краката с железен прът. Вероятно един след друг. Сигурно го е завързал за стълб. Целел се е в пищялите. Ударил е достатъчно силно, за да натроши костите и да набие ръжда в плата на панталоните му. Сигурно адски го е заболяло.

Нили не отговори.

— Освен това са го мъчили с глад — продължи Ричър. — Не са му давали течности. Отслабнал е поне с десет килограма. Значи е бил в плен поне два-три дни. Може би повече. И са го измъчвали.

Нили мълчеше.

— Хеликоптер — добави Ричър. — Вероятно през нощта. Виси на място във въздуха, на хиляда метра височина. Блъснали са го навън през вратата.

Той затвори очи и си представи как старият му приятел пада в тъмното в продължение на двайсет секунди, размахва ръце, преобръща се и не знае къде е земята и кога ще се удари в нея. Представи си как счупените му крака болезнено се мятат във въздуха.

— Значи вероятно не е излетял от Лас Вегас — заключи той и отвори очи. — Повечето хеликоптери не могат да дойдат оттам и да се върнат без презареждане. Сигурно е долетял от Лос Анджелис от североизток. Ченгетата са тръгнали по грешна следа.

Нили продължаваше да слуша мълчаливо.

— Храна за койотите — продължи Ричър. — Идеалният метод за отърваване от труп. Не остават следи. Въздушната струя от падането отнася всички косми и нишки от извършителите. Криминологичната лаборатория няма за какво да се хване. Точно затова са го изхвърлили още жив. Можели са първо да го застрелят, но не са искали да рискуват с балистичната експертиза.

Ричър замълча. След доста дълго време затвори папката, обърна я и я бутна обратно към Нили през масата.

— Но ти вече знаеш всичко това — обади се той. — Нали? Все пак и ти можеш да четеш. Значи пак ме проверяваш. Искаш да си сигурна, че мозъкът ми все още работи както трябва.

Нили не отговори.

— Играеш си с мен — отбеляза Ричър.

Тя не каза нищо.

— Защо ме повика? — попита той.

— Както сам каза, ченгетата са тръгнали по грешна следа.

— Е и?

— Значи трябва ти да направиш нещо.

— О, аз ще направя нещо. Можеш да бъдеш сигурна. Онези типове вече са мъртви. Никой не може да хвърля приятелите ми от хеликоптер и да остане жив, за да се хвали с това.

— Не — каза Нили. — Друго искам да направиш.

— Какво?

— Искам пак да събереш специалния отряд.

7

Специалният отряд беше типично изобретение на армията на САЩ. Около три години след като нуждата от него беше станала болезнено очевидна за всички останали, Пентагонът за пръв път се беше замислил за евентуалното му създаване. След още една година на работа в комисии и делови срещи командването най-сетне беше прегърнало идеята. Тогава проектът изведнъж се беше озовал на нечие бюро и изпълнението му започна с обичайната паника от крайните срокове. Изготвени бяха заповеди. По очевидни причини никой офицер, който имаше поне капчица здрав разум, не искаше да го оглави, така че създадоха нов отряд от 110-а специална част на военната полиция. Успехът му беше желателен, но евентуалният неуспех трябваше да бъде оправдан, така че двигателите на проекта се заеха да търсят компетентен парий да го оглави.

Ричър беше очевиден кандидат.

Смяташе се, че мотивацията му е била отново да го повишат в майор, но истинската причина Ричър да приеме задачата беше желанието му поне веднъж да свърши нещо както трябва. По неговия начин. Дадоха му картбланш да избере, когото поиска, за да сформира отряда. Това му хареса. Смяташе, че в отряда за специални разследвания трябва да работят най-добрите кадри, които армията бе в състояние да предложи. А той знаеше кои са те и къде работят. Отрядът трябваше да бъде малък, за да работи бързо и гъвкаво, и без помощен персонал, за да се предотврати изтичането на информация. Реши, че ще се справят сами с документацията. В крайна сметка се спря само на осем души: Тони Суон, Хорхе Санчес, Калвин Франц, Франсис Нили, Станли Лори, Мануел Ороско, Дейвид О’Донъл и Карла Диксън. Диксън и Нили бяха единствените жени, а Нили беше единственият военнослужещ без офицерски чин. О’Донъл и Лори бяха капитани, а всички останали — майори, което абсолютно противоречеше на стандартната военна йерархия, но според Ричър това нямаше никакво значение. Беше сигурен, че девет души, работещи плътно един до друг, щяха да действат като равни, а не като началници и подчинени. В крайна сметка точно така и стана. Отрядът се самоорганизира като второразреден бейзболен отбор, случайно попаднал в националната лига. Бяха майстори на играта, работеха в екип, без да признават звезди и авторитети, поддържаха се взаимно и преди всичко бяха безмилостно, брутално ефективни.

— Беше много отдавна — каза накрая Ричър.

— Трябва да направим нещо — настоя Нили. — Заедно. Като екип. Военните следователи са недосегаеми. Забрави ли?

— Това беше само девиз.

— Не, беше самата истина. Ние живеехме с нея.

— Само за да поддържаме някакъв боен дух. Но си беше самохвалство. Все едно да си подсвиркваш, за да не те е страх в тъмното.

— Не беше само това. Ние всички си пазехме гърба.

— Беше отдавна.

— Но продължава и сега. Това е съдбата ни. Някой е убил Франц, а това е недопустимо. Как щеше да се почувстваш, ако се беше случило с теб, а ние не реагираме?

— Ако се беше случило с мен, нямаше да чувствам нищо. Щях да съм мъртъв.

— Знаеш какво искам да кажа.

Ричър отново затвори очи и видя същото: как Калвин Франц размахва ръце и се преобръща в мрака. Може би крещи. А може би не. Старият му приятел.

— Мога да се справя сам — заяви той. — Или да го направим заедно. Но не можем да върнем нещата такива, каквито бяха преди. Никога не се получава.

— Налага се да го направим.

Ричър отвори очи.

— Защо?

— Защото останалите също имат право да участват. Сдобили са се с това право в продължение на две дълги трудни години. Не можем просто да им го отнемем, без да ги питаме. Не е честно.

— И какво?

— Имаме нужда от тях, Ричър. Защото Франц беше добър. Много добър. Толкова добър, колкото и ние с теб. Но въпреки това някой е успял да му счупи краката и да го хвърли от хеликоптер. Смятам, че ще имаме нужда от всички, за да се справим. Така че трябва да ги открием.

Ричър я погледна. Отново чу гласа на нейния асистент в главата си: Има цял списък с имена. Вие сте първият, който се обади.

— В сравнение с мен останалите би трябвало да са по-лесни за откриване — обади се той.

Нили кимна.

— Така е. И все пак не мога да ги намеря.

8

Цял списък с имена. Девет имена. Девет души. Ричър знаеше къде се намират трима от тях — с точност или приблизително. Знаеше с точност къде се намират той и Нили — в „Денис“ в западната част на Сънсет Булевард в Холивуд. Знаеше приблизително и къде се намира Франц — в някоя морга.

— Какво знаеш за другите шестима? — попита той.

— Петима — поправи го Нили. — Стан Лори е мъртъв.

— Кога е починал?

— Преди години. Автомобилна катастрофа в щата Монтана. Другият шофьор бил пиян.

— Не знаех.

— Стават и такива гадости.

— Наистина е гадно, по дяволите — съгласи се Ричър. Стан ми харесваше.

— И на мен — отвърна Нили.

— Добре, къде са останалите?

— Тони Суон е помощник-директор по сигурността в оръжейна компания в Южна Калифорния.

— Коя компания?

— Не знам със сигурност. Нова е. Работи там по-малко от година.

Ричър кимна. Тони Суон също му харесваше. Беше нисък и широкоплещест. Почти квадратен. Дружелюбен, весел, интелигентен.

— Ороско и Санчес са в Лас Вегас — продължи Нили. — Държат заедно фирма за охрана на казина и хотели. Работят на договор.

Ричър отново кимна. Беше чул, че Хорхе Санчес е напуснал армията горе-долу по същото време като него — малко ядосан и огорчен. Беше научил и че Мануел Ороско планира да остане в армията, но не беше изненадан, когато разбра, че е променил решението си. И двамата бяха авантюристи по душа — жилави, енергични, корави мъже, които не търпяха глупости.

— Дейв О’Донъл е във Вашингтон. Частен детектив, само канцеларска работа. Сигурно не остава без поръчки.

— И аз така предполагам — съгласи се Ричър.

О’Донъл беше най-прецизният в отряда. Беше се справял с цялата документация почти сам. Приличаше на джентълмен, завършил университет от Бръшляновата лига, но винаги носеше автоматичен нож в единия си джоб и бокс в другия. Полезно момче.

— Карла Диксън е в Ню Йорк — завърши Нили. — Занимава се със съдебно счетоводство. Явно разбира от сметки.

— Винаги е разбирала от числа — потвърди Ричър.

Двамата се бяха забавлявали с часове, опитвайки се да докажат или да оборят най-известните математически теореми. Безнадеждна задача, защото и двамата бяха просто талантливи аматьори, но все пак им беше забавно. Диксън беше мургава, много красива и сравнително дребна на ръст. Тя бе от жените, които никога не се доверяват на хората и в девет от десет случая получават доказателства за мнителността си.

— Откъде знаеш толкова много за тях? — попита Ричър.

— Интересувам се — отвърна Нили.

— А защо не можеш да се свържеш?

— Не знам. Обаждам се, но никой не вдига и не връща обажданията.

— Значи това е атака срещу всички ни?

— Не може да бъде — каза тя. — Аз съм поне толкова лесна за откриване, колкото Диксън или О’Донъл, а никой не ме е нападнал.

— Засега.

— Може би и ти си прав.

— Кога се обади на останалите? Същия ден, в който внесе парите в сметката ми?

Нили кимна.

— Минали са само три дни — каза Ричър. — Може да са били заети.

— И какво предлагаш? Да ги чакаме?

— Предлагам да забравим за тях. Двамата ще отмъстим за Франц. Нямаме нужда от други хора.

— Ще бъде по-добре, ако успеем да съберем стария отряд. Бяхме добър екип. Ти беше най-добрият лидер, служил някога в армията.

Ричър не отговори.

— Какво? — настоя Нили. — Какво мислиш?

— Мисля си, че ако исках да пренапиша историята, трябваше да започна много по-отдавна.

Нили сплете пръсти и отпусна ръце върху черната папка. Пръстите й бяха тънки, с лакирани нокти.

— Един въпрос — каза тя. — Представи си, че се бях свързала с другите. Представи си, че не бях направила номера с банковата ти сметка. Представи си как след години научаваш, че Франц е бил убит, а ние шестимата сме отмъстили за него, без да ти се обадим. Как щеше да се почувстваш?

Ричър сви рамене. Помисли малко, преди да отговори.

— Зле — отвърна. — Предполагам. Може би щях да се почувствам измамен. Забравен.

Нили не отговори.

— Добре — каза Ричър. — Ще се опитаме да открием останалите. Но няма да ги чакаме вечно.

Взетата под наем кола на Нили ги чакаше на паркинга. Тя плати сметката в ресторанта и изведе Ричър навън. Колата беше червен форд мустанг кабрио. Качиха се заедно, Нили натисна един бутон и свали гюрука. После извади чифт слънчеви очила от жабката и си ги сложи. Излезе на заден ход, качи се на Сънсет Булевард и зави на юг на първия светофар. Пое към Бевърли Хилс. Ричър мълчаливо седеше до нея и присвиваше очи срещу следобедното слънце.

На трийсет метра западно от ресторанта в кафяв форд краун виктория седеше мъж на име Томас Брант и ги наблюдаваше как потеглят и се отдалечават. Той се обади по мобилния си телефон на шефа си — Къртис Мони. Мони не вдигна, така че Брант му остави съобщение.

Тя току-що прибра първия.

Зад пет коли след форда на Брант беше паркиран тъмносин крайслер седан, в който седеше мъж в тъмносин костюм. Той също проследи как червеният мустанг потъва в маранята и също се обади по мобилния си телефон.

— Току-що прибра първия — каза той. — Не знам кой е. Едър тип, прилича на бездомник.

После се заслуша в отговора на шефа си и си го представи как приглажда вратовръзката си с едната ръка, докато държи телефона в другата.

9

Хотелът беше на Уилшър Булевард, в самото сърце на Бевърли Хилс, точно срещу Родео Драйв. Състоеше се от две сгради от варовик, разположени една зад друга — едната беше стара, с много орнаменти, а другата нова и по-обикновена. Разделяше ги паркинг, успореден на булеварда. Нили вкара мустанга вътре и го паркира до няколко черни седана.

— Не мога да си позволя този хотел — обади се Ричър.

— Вече ти резервирах стая.

— Резервира или направо я плати?

— Използвах кредитната си карта.

— Няма да мога да ти върна парите.

— Забрави.

— Една нощувка в този хотел сигурно струва стотици долари.

— Няма значение. Може пък да спечелим нещо от битката.

— Стига лошите да се окажат богати.

— Богати са — каза Нили. — Няма друг начин. Иначе как ще си позволят да имат собствен хеликоптер?

Тя отвори тежката червена врата и излезе, без да изключи двигателя. Ричър направи същото. Един младеж дотича при тях и подаде на Нили квитанция за паркинга. Тя я прибра, заобиколи колата и тръгна нагоре по стълбището към задния вход на централното фоайе. Ричър я последва, наблюдавайки я как се движи. Походката на Нили бе лека и грациозна. Тя зави като призрак по един коридор и двамата влязоха в рецепцията, която приличаше на тронна зала. Наоколо имаше кресла, тапицирани в светло кадифе, в които седяха красиво облечени гости на хотела.

— Тук приличам на бездомник — отбеляза Ричър.

— Или на милионер — възрази Нили. — В днешно време това не си личи по дрехите.

Беше резервирала стаята му на името на Томас Шанън — басист в някогашната група на Стиви Рей Вон, която Ричър обожаваше. Той се усмихна. Стараеше се да не оставя следи в официални документи, когато е възможно. Винаги беше правил така. Инстинктивно, без да се замисля. Обърна се към Нили, кимна за благодарност и попита:

— А ти как ще се регистрираш?

— С истинското си име — отвърна тя. — Прекалено сложно ми се вижда да се регистрирам с чуждо име.

Служителят му подаде магнитна карта и Ричър я прибра в джоба на ризата си. Обърна се и огледа помещението. Мрамор, полилеи, дебел килим и цветя в огромни стъклени вази. Ароматизиран въздух.

— Да започваме — каза той.

Започнаха в стаята на Нили, която всъщност се оказа двустаен апартамент. Всекидневната беше с висок таван, мебелирана в синьо и златно. Все едно се намираха в Бъкингамския дворец. До прозореца имаше бюро с два лаптопа. До тях имаше празна поставка за мобилен телефон и отворена нова тетрадка със спирала. До тетрадката имаше тънка купчина формуляри. Пет на брой. Пет имена, пет адреса и пет телефонни номера. Старият специален отряд, с изключение на двама загинали и двамата присъстващи.

— Разкажи ми за Стан Лори — помоли Ричър.

— Няма много за разказване. Уволнил се от армията, преместил се в щата Монтана и го блъснал камион.

— Животът е кратък, но гаден.

— И още как.

— Какво е правил в Монтана?

— Гледал овце. Биел масло.

— Сам?

— Имал приятелка.

— Тя още ли е там?

— Вероятно. Имали доста земя.

— Защо точно овце? И масло?

— В щата Монтана няма много работа за частни детективи. А и приятелката му е оттам.

Ричър кимна. На пръв поглед Стан Лори не приличаше на човек, който ще замине да живее на село. Беше едър чернокож от някакво индустриално градче в западната част на Пенсилвания — твърд като стомана и с ум като бръснач. Изглеждаше така, сякаш вирее най-добре в тъмни улички и задимени билярдни зали. Но някъде дълбоко в ДНК-то му беше кодирана любов към земята. Така че…

— Отбранителни системи „Нова ера“. Така казват, когато вдигат телефона.

— „Нова ера“? — повтори Ричър. — За производител на оръжия? Сякаш те убиват учтиво. Пускат музика, докато ти си прерязваш вените.

Той набра номера на „Справки“. Оттам му казаха, че нямат номер за компания с такова име. Ричър затвори.

— Възможно ли е компаниите също да не фигурират в телефонния указател?

— Предполагам — отвърна Нили. — Особено пък в оръжейния бизнес. А и това е нова компания.

— Трябва да ги открием. Все някъде имат фабрика. Или поне офис, за да получават чекове от Чичо Сам.

— Добре, ще ги добавим към списъка със задачи. След като посетим мисис Франц.

— Не, преди това — каза Ричър. — Офисите имат работно време. Вдовиците — не.

Така че Нили се обади на своя човек в Чикаго и го накара да открие адреса на компанията „Нова ера“. Ричър остана с впечатлението, че най-лесният начин да го направи беше да хакне базата данни на „Федеръл Експрес“. Или на Ю Пи Ес, или на Ди Ейч Ел. Всички компании получават пратки, а куриерите трябва да знаят адреса. Не могат да оставят пратките в пощенски кутии, защото са длъжни да ги предават лично срещу подпис на получателя.

— Накарай го да вземе и номерата на мобилните телефони — обади се Ричър. — И на останалите.

Нили закри слушалката с длан.

— Точно с това се занимава от три дни насам. Не е толкова лесно.

Тя приключи разговора, отиде до прозореца и се загледа как хората паркират колите си долу пред хотела.

— Сега ще чакаме — каза тя.

Чакаха по-малко от двайсет минути, преди единият от лаптопите да подаде звуков сигнал, че е получено ново съобщение по електронната поща.

10

Съобщението беше от човека на Нили в Чикаго и съдържаше адреса на компанията „Нова ера“, с който се беше сдобил благодарение на Ю Пи Ес. Адресите всъщност бяха два — единият в Колорадо, другият в Лос Анджелис.

— Логично — каза Нили. — Производството е разпределено на две места. Така е по-безопасно, ако ги нападнат.

— Глупости — отвърна Ричър. — Просто има два вида сенатори. Два начина за получаване на държавни поръчки. В Колорадо са републиканци, а тук — демократи. Така винаги печелят.

— Суон нямаше да отиде в тази компания, ако единствената им цел е да печелят пари.

— Може би си права — кимна Ричър.

Нили отвори една карта, за да проверят адреса в Лос Анджелис. Беше в източната част на града, някъде зад Еко Парк и стадиона на „Доджърс“, в ничията земя между Южна Пасадина и Източен Лос Анджелис.

— Далеч е — каза Нили. — Много ще се забавим. Задръстванията вече са започнали.

— Не е ли рано?

— В Лос Анджелис часът пик е започнал преди трийсет години. И ще свърши, когато на Земята се свърши петролът. Или кислородът. Във всеки случай няма да стигнем преди края на работното време. Така че може би е по-добре да оставим „Нова ера“ за утре, а сега да отидем при мисис Франц.

— Както искаше ти от самото начало. Правиш каквото искаш.

— Тя просто е по-близо. А е също толкова важна.

— Къде живее?

— В Санта Моника.

— Франц е живял в Санта Моника?

— Е, не съвсем на брега. Но все пак сигурно е хубаво място.

* * *

Наистина беше хубаво място — къща на уличка между магистрала 10 и летището на Санта Моника, на около две мили от океана. На пръв поглед мястото не представляваше кой знае какво. Но самата къща беше чудесна. Нили я обиколи два пъти, докато намери къде да паркира. Беше малка симетрична постройка с два еркерни прозореца, между които беше входната врата. На верандата имаше два люлеещи стола. Къщата беше от камък, с керемиди в испански стил и архитектурно влияние както от Франк Лойд Райт, така и от етнотрадицията — хаотична смесица от стилове, но с очарователен ефект. Изглеждаше безупречно поддържана. Наскоро боядисана. С прозорци, които светеха от чистота. Със зелена окосена морава. С цветни лехи. С черна, почистена до блясък асфалтова алея за паркиране. Калвин Франц беше методичен човек и Ричър си помисли, че личността му бе оставила своя отпечатък в дома му.

В крайна сметка хубава жена с тойота камри на две пресечки оттам тръгна нанякъде и Нили се шмугна на нейното място. Заключи колата и двамата тръгнаха обратно към къщата. Макар и надвечер, беше все още топло. Ричър долови уханието на океана.

— При колко вдовици сме ходили? — попита той.

— Прекалено много — отвърна Нили.

— А ти къде живееш сега?

— Лейк Форест, щата Илинойс.

— Чувал съм го. Хубаво място е, нали?

— Да.

— Поздравления.

— Заслужила съм си го.

Двамата излязоха на улицата на Франц и се изкачиха по алеята. Когато стигнаха до вратата, се поколебаха. Ричър не знаеше какво ги очаква. В миналото му се беше случвало да разговаря с вдовици веднага след смъртта на съпрузите им. Всъщност много често те дори не знаеха, че са вдовици, докато той не им го съобщеше. Не знаеше дали след седемнайсет дни щеше да бъде различно. Не знаеше докъде е стигнала тази жена в скръбта си.

— Как се казва? — попита той.

— Анджела — отвърна Нили.

— Добре.

— Момченцето се казва Чарли.

— Добре.

— На четири годинки.

— Добре.

Те се качиха на верандата, Нили намери звънеца и го натисна леко, кратко и почтително. Ричър чу приглушения звук някъде в къщата, последван от тишина. Зачакаха. Вратата сякаш се отвори сама след минута и половина. После Ричър сведе поглед и видя едно малко момче, което се протягаше нагоре към дръжката на вратата. Тя беше високо, момченцето се беше протегнало толкова силно, че при отварянето беше застанало на пръсти.

— Ти сигурно си Чарли — каза Ричър.

— Да — отвърна то.

— Аз бях приятел на татко ти.

— Татко е мъртъв.

— Знам. Много ми е мъчно за него.

— И на мен.

— Можеш ли сам да отваряш вратата?

— Да, мога — отвърна детето.

Приликата с Калвин Франц беше поразителна. Имаше същото лице и същата структура на тялото. Къси крака, ниско разположена талия, дълги ръце. Детските му раменца все още стърчаха под тениската, но някак си подсказваха каква маса ще носят един ден. Очите също бяха точно като очите на Франц — тъмни, хладни, спокойни, уверени. Сякаш момчето казваше: Не се тревожи, всичко ще бъде наред.

— Вкъщи ли е майка ти, Чарли? — попита го Нили.

Момчето кимна:

— Отзад е.

То пусна дръжката и отстъпи встрани. Нили влезе първа. Къщата всъщност беше твърде малка, за да може някоя част от нея да се смята за „отзад“. Приличаше на една голяма стая, разделена на четири квадрата. Отдясно имаше две малки спални, между които сигурно имаше баня. В левия ъгъл отпред имаше малка всекидневна, а зад нея — кухненски бокс. Това беше всичко. Миниатюрно, но красиво. Всичко беше в пастелно бяло и бледожълто. Имаше вази с цветя. На прозорците имаше бели дървени капаци. Паркетът беше от тъмно полирано дърво. Ричър се обърна, затвори вратата и спря шума от улицата. В къщата настана пълна тишина. Той си помисли, че преди сигурно й са се радвали. Но не и сега.

От кухненския бокс излезе жена. Стената, която го отделяше от всекидневната, беше толкова тънка, че човек дори не можеше да се скрие зад нея. Ричър остана с впечатлението, че тя нарочно е застанала там, когато е чула звънеца. Изглеждаше много по-млада от него. Малко по-млада от Нили.

И със сигурност по-млада от Франц.

Беше висока и слаба, с платиненоруса коса и сини скандинавски очи. Носеше лек пуловер с шпиц деколте, разкриващо ключиците й. Беше чиста, сресана, гримирана и парфюмирана. Владееше се, но не беше спокойна. Сякаш носеше маска, под която се криеше чист животински страх.

За момент настъпи неловка тишина, после Нили пристъпи напред и каза:

— Анджела? Аз съм Франсис Нили. Говорихме по телефона.

Анджела Франц автоматично се усмихна и подаде ръка. Нили я стисна, после Ричър на свой ред пристъпи напред.

— Джак Ричър — представи се той. — Моите съболезнования.

Ръката й беше студена и крехка.

— Казвали сте го много пъти — отбеляза тя. — Нали?

— Опасявам се, че да — призна Ричър.

— Вие също сте в списъка на Калвин — продължи тя. — Били сте военен полицай, точно като него.

— Не точно като него — поклати глава Ричър. — Той беше много по-добър от мен.

— Много мило, че го казвате.

— Казвам истината. Възхищавах се от него.

— Той ми е разказвал за вас. За всички вас. Много пъти. Понякога си мислех, че нашият брак сякаш беше втори за него. Все едно вече е бил женен, за вас.

— Точно така беше — отвърна Ричър. — Армията е като семейство. Ако човек има късмет, разбира се, а ние имахме късмет.

— И Калвин така казваше.

— Смятам, че след това е имал още по-голям късмет.

Анджела отново се усмихна, преди да отговори:

— Може би. Но късметът му в крайна сметка свърши, нали?

Чарли ги наблюдаваше с очите на Франц — присвити и преценяващи.

— Много ви благодаря, че дойдохте — каза Анджела.

— Можем ли да направим нещо за вас? — попита Ричър.

— Можете ли да възкресявате мъртвите?

Ричър не отговори.

— От това, което ми е разказвал за вас — продължи Анджела, — не бих се учудила.

— Можем да разберем кой го е направил — обади се Нили. — Точно в това бяхме най-добри. И това е единственият начин да го върнем. Донякъде.

— Но няма да го върнете наистина.

— Не, няма. Съжалявам.

— Защо сте дошли?

— За да изкажем съболезнованията си.

— Но вие не ме познавате. Аз се появих по-късно. Не съм била част от вашия живот.

Анджела отстъпи към кухнята. После сякаш промени решението си, обърна се и се промуши между Ричър и Нили, за да седне във всекидневната. Отпусна ръце на облегалките на стола, но пръстите й продължиха да се движат. Все едно пишеше на клавиатура или свиреше на пиано.

— Не съм била част от отряда — продължи тя. — Понякога съжалявах за това. Калвин много държеше на него. Повтаряше, че военните следователи са недосегаеми. Като някаква мантра. Да речем, някой път гледаше футбол и играчите събаряха разпределителя, а той казваше: „Точно така, бейби, никой не може да спре военните следователи.“ Или пък когато Чарли не слушаше, Калвин му казваше: „Виж какво, Чарли, винаги трябва да правиш каквото ти кажат военните следователи.“

Чарли погледна към тях и се усмихна.

— Военните следователи — повтори той с детското си гласче, но спря, сякаш думата „недосегаеми“ беше твърде трудна за него.

— Значи сте дошли заради един девиз, така ли? — попита Анджела.

— Не точно — отвърна Ричър. — Дойдохме заради това, което стои зад девиза. Ние се грижехме един за друг. Лично аз дойдох, защото и Калвин щеше да го направи за мен, ако нещата се бяха развили по друг начин.

— Щеше ли?

— Така смятам.

— Той се отказа от всичко това. Когато се роди Чарли. Не съм настоявала. Той просто искаше да бъде добър баща. Отказа се от всичко трудно и опасно.

— Очевидно не го е направил.

— Май сте прави — въздъхна тя.

— По какво работеше?

— Извинявайте — каза Анджела. — Не ви поканих да седнете.

В стаята нямаше канапе, защото то щеше да блокира достъпа до спалните. Вместо него имаше две кресла и миниатюрен люлеещ стол за Чарли. Креслата бяха от двете страни на малка камина, в която бе поставена порцеланова ваза със сухи цветя. Столът на Чарли беше от лявата страна на комина. Името му беше написано на облегалката с поялник — с равни подредени букви. Чиста, но непрофесионална работа. Вероятно бе дело на Франц. Подарък от баща на син. Ричър го погледна, после седна на креслото срещу Анджела, а Нили се настани на облегалката до ръката му — бедрото й беше на сантиметър от тялото му, но не го докосваше.

Чарли прескочи краката на Ричър и седна на собствения си стол.

— По какво работеше Калвин? — попита отново Ричър.

— Чарли, излез да си играеш — каза Анджела Франц.

— Искам да стоя тук, мамо — отвърна Чарли.

— Анджела, какво работеше Калвин? — попита Ричър.

— Откакто се роди Чарли, правеше само проверки на съдебно и полицейско минало — отвърна Анджела. — Това е добър бизнес. Особено тук, в Лос Анджелис. Всеки се тревожи, да не би да назначи, да не започне да излиза или да се омъжи за някой крадец или наркоман. Хората се запознават в Интернет или в някой бар, после първата им работа е да проверят в „Гугъл“ името на човека, а втората — да наемат частен детектив.

— Къде работеше?

— Имаше офис в Кълвър Сити. Под наем, една стая. Между „Венис“ и „Ла Сиенега“. Бързо стигаше дотам по магистрала 10. Харесваше му. Сигурно трябва да отида да му прибера нещата.

— Ще ни разрешите ли първо ние да огледаме? — попита Нили.

— Полицаите вече претърсиха.

— Не е лошо да го направим и ние.

— Защо?

— Защото със сигурност е работел по нещо по-голямо от проверка на съдебното минало.

— Наркоманите убиват хора, нали? Както и крадците понякога.

Ричър хвърли поглед към Чарли и срещна очите на момчето.

— Да, но не по този начин — отвърна той.

— Добре. Претърсете пак, щом искате.

— Имате ли ключ? — попита Нили.

Анджела бавно се изправи и отиде в кухнята. Върна се с два ключа на метална халка — единия голям, другия малък. Подържа ги, после някак неохотно ги подаде на Нили.

— Бих искала да ми ги върнете — каза тя. — Това е личният му комплект.

— Държеше ли някакви неща тук? — попита Ричър. — Бележки, папки, документи?

— Тук? — повтори Анджела. — Къде? Когато се преместихме, той дори спря да носи фланелки под ризата, за да не заемат място в чекмеджетата.

— Кога се преместихте?

Анджела продължаваше да стои права. Беше слаба, но сякаш изпълваше ограниченото пространство.

— Веднага след като се роди Чарли — отвърна тя. — Искахме истински дом. Бяхме много щастливи тук. Къщата е малка, но ние нямахме нужда от повече.

— Какво стана последния път, когато го видяхте?

— Той излезе сутринта както обикновено. Но не се върна.

— Кога беше това?

— Пет дни, преди да дойдат полицаите и да ми кажат, че са намерили тялото му.

— Той говореше ли с вас за работата си?

— Чарли? — попита Анджела. — Искаш ли нещо за пиене?

— Не, мамо — отвърна момчето.

— Калвин говореше ли с вас за работата си? — повтори Ричър.

— Не много — отвърна Анджела. — Понякога от някое филмово студио му поръчваха да провери някой актьор, за да знаят с кого си имат работа. Той ми разказваше клюки. Но нищо повече.

— Едно време беше доста прям човек — каза Ричър. — Казваше онова, което мисли, без да се съобразява с никого.

— Такъв си беше. Мислите, че е обидил някого ли?

— Не, просто се чудех дали се е опитал да се промени. И ако не, дали това ви е харесвало.

— Много ми харесваше. Всичко в него ми харесваше. Уважавам хората, които казват истината.

— Значи няма да имате нищо против да бъда прям с вас?

— Не, нищо против.

— Смятам, че криете нещо от нас.

11

Анджела Франц отново седна на креслото и попита:

— Какво смятате, че крия от вас?

— Нещо, което може да се окаже полезно.

— Полезно? Има ли нещо, което може да ми бъде полезно в този момент?

— Не само на вас. Помислете и за нас. Калвин е бил ваш, защото сте се омъжили за него. Но освен това той беше и наш, защото работехме заедно. Ние имаме право да научим какво се е случило с него, дори вие да не искате.

— Защо смятате, че крия нещо?

— Защото всеки път, когато се доближавам до някой конкретен въпрос, вие го отбягвате. Попитах ви по какво е работил Калвин и вие се заехте да ни настанявате да седнем. Попитах ви втори път и вие се обърнахте към Чарли, за да му кажете да излезе да си играе. При това не за да не чуе отговора, а защото междувременно взехте решение изобщо да не отговаряте.

Анджела го погледна в очите от другата страна на миниатюрната стая.

— И какво следва? Ще ми счупите ръката? Калвин ми е разказвал как веднъж сте счупили ръката на някакъв човек по време на разпит. Или беше Дейв О’Донъл?

— Сигурно съм бил аз — отвърна Ричър. — О’Донъл по-скоро чупеше краката на хората.

— Заклевам се, че не крия нищо от вас — каза Анджела. — Нищичко. Не знам по какво работеше Калвин, защото той не ми каза.

Ричър отвърна на погледа й, взря се дълбоко в обърканите й сини очи и реши да й повярва, поне донякъде. Тя все пак криеше нещо, но не беше задължително то да е свързано с Калвин Франц.

— Добре — въздъхна той. — Извинявам се.

После двамата с Нили си тръгнаха. Но не преди мисис Франц да им обясни как да стигнат до офиса на Калвин в Кълвър Сити, а те отново да й поднесат кратки съболезнования и да стиснат студената й крехка ръка.

Мъжът на име Томас Брант ги видя, когато си тръгнаха. Намираше се на двайсет метра от своя форд краун виктория, паркиран на четирийсет метра западно от къщата на Франц. Той точно идваше от магазинчето на ъгъла с чаша кафе в ръка. Забави крачка и проследи Ричър и Нили, докато завиваха зад ъгъла на стотина метра от него. После отпи от кафето си, а с другата ръка набра номера на шефа си Къртис Мони и остави съобщение, в което описваше какво е видял току-що.

* * *

В същия момент мъжът в тъмносиния костюм вървеше към тъмносиния си крайслер на паркинга на хотел „Бевърли Уилшър“. Беше останал с петдесет долара по-малко, които служителят на рецепцията прие като подкуп, но се беше сдобил с нова информация, която го объркваше. Той се обади на шефа си по мобилния телефон и каза:

— Според човека на рецепцията едрият мъж се казва Томас Шанън, но в нашия списък няма такъв.

— Според мен нашият списък е точен — отвърна шефът му.

— И аз така смятам.

— Значи спокойно можем да предположим, че Томас Шанън е измислено име. Очевидно тези хора не се отказват лесно от старите си навици. Продължаваме според плана.

Ричър изчака, докато завият зад ъгъла на улицата на Франц, преди да попита:

— Видя ли кафяв форд краун виктория?

— Паркиран — отвърна Нили. — На четирийсет метра западно от къщата, от другата страна на улицата.

— Мисля, че видях същата кола пред „Денис“.

— Сигурен ли си?

— Не съвсем.

— Старите краун виктория се срещат често. Използват ги като таксита и коли под наем от евтини компании.

— Предполагам, че си права.

— Освен това беше празна — продължи тя. — Няма нужда да се тревожим за празни коли.

— Пред „Денис“ не беше празна. Вътре имаше човек.

— Ако е била същата кола.

Ричър спря.

— Искаш ли да се върнем? — попита Нили.

Ричър постоя малко, поклати глава и продължи:

— Не. Сигурно греша.

* * *

На магистрала 10 в източна посока имаше задръстване. И двамата не познаваха Лос Анджелис толкова добре, че да рискуват да минат по обиколните улици, така че изминаха петте мили по магистралата до Кълвър Сити по-бавно от пешеходец. Накрая стигнаха до кръстовището на „Венис“ и „Ла Сиенега“, а оттам следваха инструкциите на Анджела Франц до офиса на покойния й съпруг. Беше обикновена ниска кафява сграда в редица от подобни на нея, в края на която се намираше пощата. Не беше истинска пощенска станция, а само едно помещение с гише. Ричър не знаеше как точно се наричаха тези места. Може би пощенски клон? До него имаше евтина аптека, ателие за маникюр и химическо чистене. След това беше офисът на Франц. Стъклото на входната врата и на прозореца беше боядисано отвътре с кафява боя на височина човешки бой, така че само отгоре оставаше небоядисана ивица, през която да влиза светлина. По горния ръб на боята имаше линия в черно и златно. На вратата, отново в черно и златно, на височината на гърдите беше написано „Дискретни разследвания Калвин Франц“ и телефонен номер — просто и ясно.

— Тъжна история — каза Ричър. — Не мислиш ли? Да стигнеш дотук, след като си бил в голямата военна машина.

— Бил е баща — отвърна Нили. — Искал е лесни пари. Сам си го е избрал.

— Да, но предполагам, че твоята фирма в Чикаго не изглежда така.

— Не — съгласи се тя. — Няма нищо общо.

Тя извади ключодържателя, с който Анджела се беше разделила толкова неохотно. Избра по-големия ключ и отвори вратата. Но не влезе.

Защото целият офис беше обърнат наопаки.

Беше обикновено квадратно помещение — малко за магазин, голямо за офис. Компютрите, телефоните и другите подобни уреди бяха изчезнали. Бюрото и шкафчетата бяха претърсени, а после старателно разбити в търсене на възможни тайници. Столът беше с изтърбушена тапицерия. Ламперията беше откъртена от стените, а изолиращата материя под нея беше накъсана на парчета. Окаченият таван беше свален. Настилката на пода беше извадена. Аксесоарите в банята бяха натрошени на парченца. Навсякъде имаше боклуци и хартия до коленете, а на някои места и по-високо.

Все едно, че вътре беше паднала бомба.

— Полицаите от Лос Анджелис обикновено не са толкова старателни — отбеляза Ричър.

— Не са те — съгласи се Нили. — Няма начин. Тук са идвали лошите, за да приключат с тази история. Да си приберат всичко, което се е отнасяло до тях. Още преди ченгетата да стигнат дотук. Може би дни по-рано.

— Значи ченгетата са видели това, а не са казали на Анджела? Тя очевидно не знаеше. Нали каза, че трябвало да дойде да му вземе нещата.

— Защо да й казват? За да я разстроят още повече ли? Ричър отстъпи на тротоара. Направи крачка наляво и отново прочете златните букви на вратата: „Дискретни разследвания Калвин Франц“. Протегна ръка, за да закрие името на стария си приятел, и си представи името Дейвид О’Донъл на негово място. После други две имена: „Санчес & Ороско“. И накрая „Карла Диксън“.

— Защо другите не вдигат проклетите телефони? — възкликна той.

— Това не засяга целия екип — каза Нили. — Нещо не се връзва. Започнало е преди повече от седемнайсет дни, а все още никой не ме е потърсил.

— Нито пък мен — каза Ричър. — Дори Франц.

— Какво искаш да кажеш?

— Ако Франц е имал проблеми, на кого е щял да се обади? На нас, естествено. Но не точно на теб, защото ти се издигна и сигурно си прекалено заета. И не точно на мен, защото никой друг, освен теб не е в състояние да ме открие. Но я си представи, че Франц е бил закъсал сериозно и се е обадил на останалите? Защото му е било по-лесно да се свърже с тях, отколкото с нас двамата? Представи си, че те веднага са пристигнали тук, за да му помогнат. Дали в момента и те не са застрашени?

— Включително и Суон?

— Суон е бил най-близо. Може би е пристигнал пръв.

— Възможно е.

— Дори вероятно — настоя Ричър. — Ако Франц наистина е имал нужда от помощ, на кого друг е могъл да се довери?

— Трябваше да ми се обади — каза Нили. — Щях да дойда.

— Може да си била следващата в списъка му. Може би отначало е смятал, че шестима души са достатъчно.

— Да, но какво може да предизвика изчезването на шест души едновременно? Шестима от нашите хора?

— Не искам да си го представям — отвърна Ричър и замълча.

Едно време можеше да изправи хората си срещу всеки противник. И много пъти го беше правил. И те винаги бяха побеждавали — обикновено по-опасни противници от тези, които се срещат сред цивилното население, защото военното обучение в повечето случаи увеличава репертоара от умения, използвани от престъпниците.

— Няма смисъл да стоим тук — обади се Нили. — Губим си времето. Няма да намерим нищо. Според мен можем да предположим, че са открили онова, което са търсили.

— А според мен можем да предположим, че не са — възрази Ричър.

— Защо?

— Логично е — обясни той. — Това място е претършувано открай докрай. Обикновено, когато намериш нещо, спираш да търсиш. Но тези момчета така и не са спрели, докато не са разбили всичко. Значи ако предположим, че са намерили онова, което са търсили, са го открили на последното възможно място. Много малко вероятно, нали? Затова смятам, че не са спрели, защото така и не са намерили нищо.

— И къде е тогава?

— Не знам. Какво може да бъде това нещо?

— Документи, дискета, диск, нещо уличаващо.

— Нещо малко — каза Ричър.

— Не го е занесъл у дома си. Останах с впечатлението, че е разделял работата от семейството си.

Мисли като тях. Бъди като тях.

Ричър се обърна с гръб към вратата на Франц, все едно току-що беше излязъл оттам на тротоара. Сви ръката си в шепа и я погледна. Беше се занимавал с доста документи, но никога не беше използвал компютърен диск. Все пак знаеше какво представляват. Кръгло парче лъскава пластмаса с диаметър около 13 сантиметра. Най-често в тънка прозрачна кутия. Дискетата беше още по-малка. Квадратна, с дължина на страната около 8 сантиметра. А стандартен лист хартия, сгънат на три, се смаляваше до 20 на 10 сантиметра.

Нещо малко.

Но жизненоважно.

Къде ли бе скрил Калвин Франц нещо малко, но жизненоважно?

— Може би е в колата му — каза Нили. — Явно е идвал на работа с кола. Ако е бил диск, може би го е пъхнал в уредбата. Нали важните неща обикновено се крият на най-очевидното място? Може да го е сложил в четвъртия слот на уредбата след диска на Джон Колтрейн.

— Майлс Дейвис — поправи я Ричър. — Предпочиташе Майлс Дейвис. Слушаше Джон Колтрейн само в албумите на Майлс Дейвис.

— Може би го е маскирал като нещо, свалено от Интернет. Нали се сещаш, на диска е написал с маркер „Майлс Дейвис“.

— Щяха да го намерят — каза Ричър. — Щом са пипали толкова методично, щяха да проверят всичко. А според мен Франц е търсел по-голяма сигурност. Ако скриеш нещо на очевидно място, то остава пред очите ти през цялото време. Не можеш да се отпуснеш. А аз мисля, че Франц е искал да може да си отдъхва. Мисля, че е искал да бъде в състояние да се прибере у дома при Анджела и Чарли и да забрави за работата си чак до следващия ден.

— Значи къде? В обществен трезор?

— Не виждам банка наоколо — отвърна Ричър. — А според мен не е искал да се отклонява много от маршрута си. Не и при тези задръствания. Особено ако е трябвало да си го вземе спешно. Освен това работното време на банките сигурно не устройва частните детективи.

— На ключодържателя има два ключа — отбеляза Нили. — Макар че по-малкият най-вероятно е за чекмеджето на бюрото.

Ричър се обърна и погледна през сумрака към купищата боклуци. Вероятно ключалката от чекмеджето на бюрото също беше някъде там. Малко стоманено квадратче, откъснато от дървото. Той пак се обърна и пристъпи към бордюра. Огледа се. Отново сви ръката си в шепа и погледна в нея.

Първи въпрос: Какво е това, което искам да скрия?

— Компютърен файл — каза Ричър. — Не може да е друго. Защото са знаели какво търсят. Ако беше някакъв документ на хартия, Франц просто нямаше да им каже нищо за него. Но те сигурно първо са взели компютрите му и са открили следи от копиране на файлове. Възможно е, нали? В компютрите винаги остават следи. Но Франц не им е казал къде са копията. Може би затова са му счупили краката. Дори тогава той е продължавал да мълчи, така че се е наложило да дойдат тук и да проведат това вандалско претърсване.

— И къде е?

Ричър отново сведе поглед към ръката си.

Къде ще скрия нещо малко и жизненоважно?

— Не мога да го оставя къде да е — каза той. — Ще ми трябва някаква схема. Може би място, където ще се грижат за него. Ще искам някой да носи отговорност за съхраняването му.

— Обществен трезор — повтори Нили. — В банка. На малкия ключ не пише нищо. Така правят в банките.

— Не обичам банки — каза Ричър. — Не ми харесва работното време, а също и че трябва да се отклонявам от маршрута си. Мога да го направя веднъж, но невинаги. А точно в това е въпросът. Защото става дума за нещо, което е вършел редовно, нали? Работата с компютър налага определени изисквания. Хората правят копия от файловете си всяка вечер. Значи не става дума за нещо случайно, а за рутинна дейност. Което променя нещата. Ако правиш нещо еднократно, може да направиш изключение и да положиш извънредни усилия. Но ако го правиш всяка вечер, държиш на надеждност и лесно осъществимо действие. Подсигуряваш се материалите постоянно да са на твое разположение.

— Аз си пращам файлове по електронната поща — каза Нили.

Ричър замълча за миг. После се усмихна.

— Това е — каза той.

— Според теб и Франц е направил така?

— В никакъв случай — отвърна Ричър. — Електронната поща щеше да се върне в компютъра му, а лошите вече са го взели. Щяха да се опитват да разбият паролата му, а не офиса.

— Тогава какво е направил?

Ричър се извърна и погледна фасадите по улицата. Химическото чистене, ателието за маникюр и аптеката. И пощенският клон.

— Не го е пускал по електронната поща, а по обикновената — каза той. — Точно това е правел. Всяка вечер е копирал файловете си на диск, който е пускал в пощенската кутия. В плик, адресиран до самия него. До неговата пощенска кутия. Защото е получавал пощата си в клона. На вратата му няма кутия. А в пощата пликът вече е бил в безопасност. Цялата организация на пощенските служби гарантира за него.

— Но е ставало много бавно — отбеляза Нили.

Ричър кимна.

— Сигурно е въртял три-четири диска едновременно. Всеки ден е пускал два или три от тях в пощата. Прибирал се е всяка вечер и е бил сигурен, че последните му записи са в безопасност. Не е никак лесно да обереш пощенски клон. Бюрокрацията в американските пощи е почти толкова надеждна, колкото и в швейцарските банки.

— Малкият ключ — каза Нили. — Не е от бюрото, нито от обществен трезор.

Ричър отново кимна.

— А от пощенска кутия.

12

Бюрокрацията в американските пощи, за която говореше Ричър, се оказа нож с две остриета. Беше късен следобед и химическото чистене, ателието за маникюр и аптеката все още бяха отворени. Но пощенският клон вече беше затворен. Работното време беше до четири.

— Утре ще дойдем — каза Нили. — Явно цял ден ще обикаляме с колата. Трябва да отидем и до фирмата на Суон. Освен ако не се разделим.

— Ще трябва да бъдем заедно — отвърна Ричър. — Но може би пък ще се появи някой от другите, за да ни помогне.

— Надявам се — каза Нили. — И то съвсем не защото ме мързи.

Тя извади мобилния си телефон и за всеки случай, като някакъв малък ритуал, погледна миниатюрния дисплей.

Нямаше нови съобщения.

На рецепцията в хотела също нямаше съобщения за тях. Нито на телефонния секретар в стаята им. Нито един от двата лаптопа на Нили не беше получил електронна поща.

Нищо.

— Не е възможно да не ни обърнат внимание — каза тя.

— Не — съгласи се Ричър. — Не биха го направили.

— Започва да ме обзема много лошо предчувствие.

— Аз имам лошо предчувствие още откакто отидох до онзи банкомат в Портланд. Похарчих всичките си пари, за да заведа една жена на вечеря. Два пъти. Вече ми се иска да си бяхме останали вкъщи и да си бяхме поръчали пица. Тогава сигурно тя щеше да плати и изобщо нямаше да се забъркам в тази история.

— Коя е тя?

— Жена, с която се запознах случайно.

— Готина ли е?

— Като плюшено мече.

— По-готина от Карла Диксън?

— Почти толкова.

— По-готина от мен?

— Че това възможно ли е?

— Спа ли с нея?

— С кого?

— С жената от Портланд.

— Защо питаш?

Нили не отговори. Вместо това разбърка петте листа с адреси и телефони като карти за игра, подаде два на Ричър и задържа три за себе си. На Ричър му се паднаха Тони Суон и Карла Диксън. Той се зае със стационарния телефон и първо опита с номера на Суон. Остави го да звънне трийсет, четирийсет пъти, но никой не отговори. Тогава прекъсна връзката и опита с номера на Диксън. Код 212, за Ню Йорк. Никой не отговори. Телефонът звънна шест пъти и се включи секретар. Ричър чу познатия глас на Диксън, изчака звуковия сигнал и остави същото съобщение като преди:

„Тук Джак Ричър с десет-трийсет от Франсис Нили в хотел «Бевърли Уилшър» в Лос Анджелис, щата Калифорния. Размърдай си задника и върни обаждането.“

Поколеба се и добави:

„Моля те, Карла. Наистина трябва да се чуем.“ После затвори. Нили затвори мобилния си телефон и поклати глава.

— Лоша работа — каза тя.

— Може би всичките са в отпуск.

— Едновременно?

— Може би са в затвора. Не бяхме от кротките.

— Първо там проверих. Не са в затвора.

Ричър замълча.

— Ти наистина харесваше Карла, нали? — попита Нили. — Сега по телефона звучеше направо нежно.

— Всичките ви харесвах.

— Да, но особено нея. Спал ли си с нея?

— Не — отвърна Ричър.

— Защо не?

— Защото аз я повиках в отряда. Бях неин командир. Не се прави така.

— Това ли беше единствената причина?

— Вероятно.

— Добре.

— Какво знаеш за работата им? — попита Ричър. — Има ли някаква логична причина човек да не може да се свърже с тях в продължение на няколко дни?

— Предполагам, че на О’Донъл понякога му се налага да лети в чужбина — отвърна Нили. — Занимава се с обичайните дейности за частен детектив. Сигурно трябва да ходи по хотелите на островите, за да търси доказателства за развод. Или навсякъде по света, ако издирва бивши съпрузи, които не си плащат издръжката. Същото е и с отвличанията на деца или родителските права. Понякога, когато хората искат да осиновят дете от Източна Европа, Китай или другаде, също наемат частен детектив, за да са сигурни, че всичко с него е наред. Има всякакви възможни причини.

— Но?

— Но ми е много трудно да повярвам в някоя от тях.

— Ами Карла?

— Предполагам, че може да е на Каймановите острови, за да търси парите на някой клиент. Но това се прави по-скоро по Интернет, от офиса. Все пак самите пари не са на островите, нали?

— А къде са?

— Те са виртуални. Съществуват само като електрически импулси в компютрите.

— А Санчес и Ороско?

— Те работят в затворена общност. Не виждам причина изобщо да им се налага да напускат Лас Вегас. Не и по работа.

— Какво знаем за компанията на Суон?

— Че съществува. Че функционира. Регистрирана е. Има адрес. Почти нищо друго.

— И можем да предположим, че има проблеми със сигурността, иначе нямаше да наемат Суон.

— Всички компании, които работят за отбраната, имат проблеми със сигурността. Или поне им харесва да си мислят така, защото им помага да се чувстват по-важни.

Ричър не отговори. Седеше и гледаше през прозореца. Стъмваше се. Един дълъг ден отиваше към своя край.

— Франц не е ходил в офиса си в деня, когато е изчезнал — каза той.

— Мислиш ли?

— Сигурен съм. Нали ключовете му бяха у Анджела. Той ги е оставил вкъщи. Значи този ден е ходил другаде.

Нили не отговори.

— Освен това съм сигурен, че собственикът на магазините на неговата улица е видял лошите — продължи Ричър. — Ключалката на Франц не беше разбита. Не са взели ключа от Франц, защото той не е бил у него. Значи са го взели от собственика. И той ги е видял. Така че утре, освен всичко останало, трябва да открием и него.

— Франц трябваше да ми се обади — каза Нили. — Щях да зарежа всичко и да дойда.

— И на мен ми се иска да ти се беше обадил — каза Ричър. — Ако беше дошла, нямаше да се стигне до тази гадост.

Ричър и Нили вечеряха в ресторанта на хотела, където бутилка минерална вода от Норвегия струваше осем долара. След това си пожелаха „лека нощ“, разделиха се и всеки се прибра в стаята си. Миниатюрната стая на Ричър беше два етажа под апартамента на Нили. Той се съблече, взе си душ, сгъна си дрехите и ги сложи под матрака, за да се изгладят. Легна, сплете пръсти под главата си и се загледа в тавана. В продължение на една минута Ричър мисли за Калвин Франц в откъслечни ярки образи като в телевизионна реклама на политик. В паметта му някои от тях бяха избледнели, но на всичките Франц се движеше, говореше, смееше се, беше пълен с енергия. После към него се присъедини и Карла Диксън, дребничка, мургава, саркастична, усмихната също като Франц. Там беше и Дейв О’Донъл — висок, рус и елегантен като брокер с нож в джоба. Както и Хорхе Санчес — жилав, с присвити очи и полуусмивка, разкриваща един златен зъб, която беше най-яркото изражение на задоволство, което си позволяваше. И Тони Суон — колкото висок, толкова и широк. И Мануел Ороско, който непрекъснато щракаше запалка „Зипо“, защото му харесваше звукът. Дори Стан Лори беше там, поклащаше глава и барабанеше с пръсти по масата в ритъм, който само той чуваше.

После Ричър примигна, за да прогони всички образи, затвори очи и заспа в десет и трийсет вечерта, в края на един дълъг ден.

Десет и трийсет вечерта в Лос Анджелис беше един и трийсет на следващата сутрин в Ню Йорк, където последният закъснял полет на Бритиш Еъруейс току-що беше кацнал на летище Джей Еф Кей. Закъснението означаваше, че служителите от имиграционните служби на терминала на Бритиш Еъруейс вече си бяха тръгнали, така че самолетът се придвижи до терминал 4 и разтовари пътниците си в общата зала за пристигащи. Трети на опашката се оказа пътник от първа класа, който беше прекарал по-голямата част от полета в дрямка на място 2К. Беше среден на ръст и на тегло, скъпо облечен и излъчваше особената самоуверена вежливост, присъща на хората, осъзнаващи какъв късмет са имали, че цял живот са били богати. Изглеждаше на четирийсет. Имаше гъста черна коса — лъскава и идеално подстригана, мургав тен и правилни черти. Можеше да бъде индиец, пакистанец, иранец, сириец, ливанец, алжирец, дори израелец или италианец. Паспортът му беше британски и не предизвика никакво съмнение у служителя от имиграционните служби, както и пръстовите отпечатъци от показалците с добре поддържан маникюр. Седемнайсет минути след като беше разкопчал предпазния си колан в самолета, мъжът вече крачеше енергично към редицата от таксита пред летището в бляскавата нюйоркска нощ.

13

В шест часа на следващата сутрин Ричър се качи до апартамента на Нили. Тя вече беше будна, беше си взела душ и изглеждаше така, сякаш бе тренирала поне един час. Може би в стаята си, може би във фитнеса на хотела. Може би беше ходила да тича. Тялото й изглеждаше стройно и жизнено, с очертани мускули, които подсказваха, че във вените й циркулира предостатъчно кислород.

Поръчаха си закуска от румсървис и докато я чакаха, направиха още един безполезен опит на телефоните. Никой не отговори нито в Лос Анджелис, нито в Невада, нито в Ню Йорк, нито във Вашингтон. Този път не оставиха съобщения. Не набраха повторно. И когато затвориха, повече не говориха за това. Просто седяха мълчаливо, докато сервитьорът не се появи, а сетне закусиха с яйца, палачинки, бекон и кафе. След това Нили се обади на паркинга, за да докарат колата й.

— Първо до офиса на Франц, нали? — попита тя.

Ричър кимна.

Двамата слязоха с асансьора, качиха се в мустанга и поеха по „Ла Сиенега“ до пощенския клон в Кълвър Сити.

Паркираха точно пред разбития офис на Франц и се върнаха пеш покрай химическото чистене, ателието за маникюр и аптеката. Пощенският клон беше празен. На вратата висеше табела, според която работното време беше започнало преди половин час. Очевидно, ако бяха идвали клиенти, вече си бяха тръгнали.

— Не можем да го направим, когато няма никой — отбеляза Ричър.

— Нека първо да намерим собственика — предложи Нили.

Попитаха в аптеката. Зад щанда, под примитивна охранителна камера, стоеше възрастен мъж в бяла престилка. Той им каза, че управителят на магазините по улицата е собственикът на химическото чистене. Говореше със сдържаната неприязън, която наемателите винаги изпитват към хазяите си. Разказа им кратката му професионална биография — след като се върнал от войната в Корея, отворил химическото чистене и използвал печалбите от него, за да купи всички офиси на улицата и да ги дава под наем. Американската мечта в действие. Ричър и Нили му благодариха, излязоха на улицата, подминаха ателието за маникюр и влязоха в химическото чистене, където веднага откриха човека, който им трябваше. Той работеше в претъпкано помещение с натежал от химикали въздух. Шест големи сушилни се въртяха. Масите за гладене съскаха. Над главите им се движеше конвейер с дрехи в найлонови чували. Собственикът се потеше от работа. Май заслужаваше да притежава не една, а две улици с магазини. Или три. А може би вече ги имаше.

Ричър премина директно към въпроса.

— Кога за последен път видя Калвин Франц?

— Почти не го виждах — отвърна човекът. — Първата му работа беше да боядиса прозореца отвътре.

Звучеше раздразнен от този факт, тъй като щеше да му се наложи да изстърже боята, преди пак да даде помещението под наем.

— Сигурно си го виждал, когато идва и си тръгва — каза Ричър. — Обзалагам се, че ти имаш най-дългото работно време тук.

— Е, сигурно съм го виждал понякога — съгласи се човекът.

— И кога спря да го виждаш?

— Преди три-четири седмици.

— Точно преди онези хора да дойдат и да ти поискат ключ от неговия офис?

— Какви хора?

— Хората, на които си дал ключа.

— Те бяха ченгета.

— Вторите наистина са били ченгета.

— Първите също.

— Показаха ли ти служебни карти?

— Трябва да са ми показали.

— Не вярвам — каза Ричър. — Според мен вместо това са ти показали банкнота от сто долара. Или две-три такива банкноти.

— Е и? И ключът си е мой, и сградата е моя.

— Как изглеждаха тези хора?

— Защо трябва да ви казвам?

— Защото мистър Франц ни беше приятел.

— Беше?

— Той е мъртъв. Някой го е хвърлил от хеликоптер.

Собственикът на химическото чистене само сви рамене.

— Не ги помня.

— Те са разбили магазина ти — каза Ричър. — Каквото и да са ти платили, няма да покрие ремонта.

— Ремонтът е моя грижа. Сградата си е моя.

— Ами ако останеш само с една димяща купчина пепел вместо сграда? Ако довечера се върна и запаля цялата улица?

— Ще отидеш в затвора.

— Едва ли. С твоята памет изобщо няма да можеш да ме опишеш на полицаите.

Човекът помисли малко и реши да отговори:

— Бяха бели. Двама. Със сини костюми. Нова кола. Обикновени хора.

— И толкова?

— Обикновени бели мъже. Не бяха ченгета. Бяха прекалено излъскани и богати за ченгета.

— Нищо по-конкретно?

— Ако можех, щях да ви кажа. Все пак са разбили магазина ми.

— Добре.

— Съжалявам за вашия приятел. Изглеждаше свестен.

— Наистина беше свестен — каза Ричър.

14

Ричър и Нили се върнаха в пощата. Помещението беше малко и прашно. Типично учреждение. Кипеше обичайната работа за делнична утрин. Пред един служител чакаха на опашка няколко души. Нили подаде на Ричър ключовете на Франц и застана на опашката. Ричър пристъпи към гишето в дъното и взе първия формуляр, който му попадна. Беше бланка за потвърждение на получена пратка. Той взе химикалката, закачена на верижка, и се престори, че попълва бланката. Завъртя се встрани, подпря лакът на гишето и продължи да движи ръката си. Хвърли поглед към Нили. Оставаха й около три минути, преди да й дойде редът. Ричър използва това време, за да огледа пощенските кутии.

Бяха наредени по цялата задна стена на помещението. В три различни размера. Малки, средни и големи. Шест реда малки кутии, четири реда средни кутии под тях и три реда от най-големите кутии, близо до пода. Общо сто и осемдесет малки, деветдесет и шест средни и петдесет и четири големи. Триста и трийсет кутии с различни размери.

Коя беше кутията на Франц?

Със сигурност беше една от най-големите. Франц имаше собствена кантора, която със сигурност е получавала доста поща. Част от нея вероятно е пристигала в големи дебели пликове. Кредитни справки, финансова информация, съдебни преписки, фотографии с различен размер. Всичките — в големи дебели пликове. Както и специализирани списания. Значи кутията му задължително беше от големите.

Но коя точно?

Нямаше как да прецени. Ако Франц можеше да избира, щеше да вземе крайната дясна кутия на най-горния ред. Защо да влиза по-навътре и да се навежда до линолеума? Но Франц не е можел да избира свободно. Когато човек поиска пощенска кутия, дават му, която е свободна. Кутиите се освобождават, когато някой умре или напусне града. Беше въпрос на късмет коя ще ти се падне. Шансът да я открие беше едно на петдесет и четири.

Ричър пъхна лявата си ръка в джоба и опипа ключа на Франц. Предположи, че ще му трябват по две-три секунди на ключалка, за да ги провери. В най-лошия случай търсенето щеше да му отнеме цели три минути край пощенските кутии. Където всички щяха да го виждат. А всъщност имаше и още по-лош вариант — да се опита да отвори някоя кутия пред очите на истинския й собственик, който е дошъл междувременно. Щяха да последват въпроси, оплаквания, скандал, обаждане в полицията и евентуално подвеждане под отговорност. Ричър изобщо не се съмняваше, че ще успее да излезе от пощенския клон невредим, но не искаше да напусне с празни ръце.

Чу Нили да казва:

— Добро утро.

Хвърли поглед наляво и я видя на гишето. Беше се привела напред, за да привлече вниманието на служителя. Забеляза как очите му се срещат с нейните. Пусна химикалката и извади ключа от джоба си. Небрежно пристъпи към редицата от пощенски кутии и опита първата ключалка от ляво на дясно на най-горния ред.

Провал.

Завъртя ключа по часовниковата стрелка и обратно. Не поддаде. Измъкна го и пробва с по-долната ключалка. Провал. И с най-долната. Провал.

Нили беше задала някакъв дълъг и сложен въпрос за цените на пратките с въздушна поща. Подпираше се с лакти на гишето. Караше пощенския служител да се чувства най-важния човек на земята. Ричър се премести надясно и опита отново, с най-високата пощенска кутия от съседната колона.

Провал.

Беше опитал четири, оставаха петдесет. Беше изразходвал дванайсет секунди, а шансовете му се бяха подобрили от 1,85 процента на 2 процента. Провери по-долната кутия. Провал. Приклекна и провери най-долната кутия.

Провал.

Остана приклекнал и се премести надясно. Започна със следващата колона, от най-долната кутия. Нямаше късмет с нея. Нито с по-горната. Нито с най-горната. Беше проверил девет кутии за двайсет и пет секунди. Нили продължаваше да говори със служителя на гишето. В този момент Ричър усети, че някаква жена застава вляво от него. Жената отвори кутията си, която беше от най-високите. Изрови отвътре голяма купчина боклуци. Започна да я преглежда, без да се отмества.

Махни се, помоли я мислено Ричър. Кошчето за боклук е ей там.

Жената отстъпи. Той се премести надясно и се зае с четвъртата колона. Нили продължаваше да говори. Служителят продължаваше да я слуша. Ключът не стана в най-горната ключалка. Нито в средната. Нито в най-долната.

Дванайсет проверени кутии. Вероятността за пробив бе нараснала на едно към четирийсет и две. По-добра, но недостатъчно. Ключът не стана на нито една от кутиите в петата колона. Нито в шестата. Осемнайсет проверени кутии. Една трета. Шансовете му непрекъснато се подобряваха.

Погледни го от добрата страна.

Нили продължаваше да говори. Ричър я чуваше зад гърба си. Осъзнаваше, че хората на опашката зад нея вероятно започват да губят търпение. Сигурно пристъпваха от крак на крак. И се озъртаха — отегчени и любопитни.

Ричър се зае със седмата колона от горе на долу. Завъртя ключа. Той не помръдна. Нито в средната кутия. Нито в най-долната. Той пристъпи надясно. Нили беше спряла да говори. Сега служителят й обясняваше нещо. Тя се преструваше, че не схваща. Ричър отново пристъпи надясно. Осма колона. Ключът не отвори най-горната кутия. В пощенския клон беше настъпила тишина. Ричър усещаше погледите на хората по гърба си. Отпусна ръка и провери средната кутия в осмата колона.

Завъртя ключа. Звукът му се стори много силен.

Провал.

В пощенския клон цареше тишина.

Ричър опита с най-долната кутия от осмата колона.

Завъртя ключа.

Ключалката се отвори.

Ричър отстъпи една крачка, отвори вратичката докрай и приклекна. Пощенската кутия беше претъпкана. Дебели пликове, големи кафяви пликове, големи бели пликове, писма, каталози, списания в прозрачни опаковки, пощенски картички.

Във фоайето отново заговориха.

— Много ви благодаря за помощта — каза Нили.

После Ричър чу нейните отдалечаващи се стъпки. Чу как опашката пристъпва напред към гишето. Долови как хората отново се изпълват с надежда, че ще успеят да си свършат работата, преди да умрат от старост. Пъхна ръка в пощенската кутия и избута съдържанието й напред. Натрупа всичко на стегната купчина, хвана я с две ръце и се изправи. Пъхна купчината под мишница, заключи кутията, прибра ключа в джоба си и спокойно се отдалечи.

Нили го чакаше в мустанга, паркиран през три къщи. Ричър се наведе, изсипа пощата върху арматурното табло и седна в колата. После претърси купчината и откри четири малки подплатени плика, адресирани до Франц с неговия собствен почерк, който Ричър познаваше добре.

— Прекалено малки са за дискове — отбеляза той.

Нареди ги по датите от пощенското клеймо. Последното беше от сутринта, в която беше изчезнал Франц.

— Значи е пуснато в пощата предишната вечер — каза Ричър.

Той отвори плика и извади малък сребрист предмет. Нещо метално, плоско, пет на два сантиметра, тънко, с пластмасова капачка в единия край. Приличаше на висулка от ключодържател. На него беше отпечатано „128 МВ“.

— Какво е това? — попита Ричър.

— Флаш памет — обясни Нили. — По-модерната версия на дискетите. Няма движещи се части, а събира сто пъти повече данни.

— Какво ще правим с нея?

— Ще я включим в някой от моите компютри и ще видим какво съдържа.

— Просто така?

— Освен ако не е защитена с парола. Което е доста вероятно.

— Няма ли някаква програма, с която да разбием паролата?

— Преди имаше, но вече не. Защитите стават все подобри. Или все по-лоши, в зависимост от гледната точка.

— Тогава какво ще правим?

— Докато караме, ще си запълним времето, като съставяме списъци наум. С най-вероятните варианти за парола. Като едно време. Предполагам, че ще имаме право на три грешки, преди данните да се изтрият сами от флаш паметта.

Тя запали двигателя и се отдели от бордюра. Направи стегнат обратен завой на аварийната лента пред магазините и пое обратно на север към „Ла Сиенега“.

* * *

Мъжът в тъмносиния костюм ги проследи с поглед. Беше отпуснат ниско зад волана на тъмносиния си крайслер, на четирийсет метра от тях, на мястото за паркиране пред аптеката. Отвори мобилния си телефон и набра номера на шефа си.

— Този път изобщо не се занимаваха с офиса на Франц — съобщи той. — Вместо това говориха със собственика. После дълго време стояха в пощата. Мисля, че Франц е изпращал поща до себе си. Затова не можахме да го намерим. И вероятно вече е у тях.

15

Нили пъхна флаш паметта в един слот отстрани на лаптопа си. Ричър погледна екрана. В продължение на една секунда не се случи нищо, после се появи иконка. Приличаше на стилизирано изображение на самия предмет, който току-що беше пъхнала в компютъра. На етикетчето пишеше „без име“. Нили прокара показалец по тъчпада и чукна два пъти върху иконката.

Тя разцъфна в искане за парола, което запълни целия екран.

— По дяволите!

— Беше неизбежно — каза Ричър.

— Някакви идеи?

Едно време Ричър беше разбивал много компютърни пароли. Както винаги, важно беше да разсъждаваш точно като човека, който ги е измислил. Да се слееш с него. Истинските параноици използваха дълги сложни серии от малки букви, главни букви и цифри, които не означаваха абсолютно нищо дори за тях самите. Такива пароли бяха практически непробиваеми. Но Франц не беше параноик. Беше спокоен човек, който се отнасяше с уважение, но и с известна ирония към изискванията за сигурност. Освен това беше по-добър с думите, отколкото с цифрите. Имаше интереси и хобита. Неща, които обичаше и на които беше верен. И слонска памет.

Ричър започна да изрежда:

— Анджела, Чарли, Майлс Дейвис, „Доджърс“, Куфакс, Панама, Пфайфър, „ВПБ“, Бруклин, Хайди или Дженифър.

Нили записа всичките имена на нова страница в бележника си.

— Защо точно тези? — попита.

— За Анджела и Чарли е очевидно. Това е семейството му.

— Прекалено очевидно.

— Може би. А може би не. Майлс Дейвис беше любимият му изпълнител, „Доджърс“ бяха любимият му отбор, а Санди Куфакс — любимият му играч.

— Възможно е. А Панама?

— Изпратиха го в края на осемдесет и девета. Мисля, че там постигна най-голямо професионално удовлетворение. Сигурно често си спомня за този период.

— Пфайфър е Мишел Пфайфър, така ли?

— Любимата му актриса.

— Анджела малко прилича на нея, не мислиш ли?

— И още как.

— „Военнополева болница“ — „ВПБ“, любимият му филм — обясни Ричър.

— Преди повече от десет години, когато сте се видели за последен път — възрази Нили. — Оттогава се появиха доста други хубави филми.

— Паролите обикновено са свързани с ранни спомени.

— Да, но е късо. Повечето програми изискват поне шест символа за паролата. Не е задължително, но мисля, че можем да го приемем за правило.

— Добре, задраскай го.

— Бруклин?

— Там е роден.

— Не знаех.

— Повечето хора не знаят. Преместили са се на запад, когато е бил малък. Точно затова ми се струва добра парола.

— Хайди?

— Първото му сериозно гадже. Страшно секси. Тигрица в леглото. Беше луд по нея.

— Изобщо не знаех. Явно не съм била включвана в мъжките разговори.

— Така е — потвърди Ричър. — Както и Карла Диксън. Не искахме да издаваме емоциите си пред вас.

— Махам Хайди от списъка — обяви Нили. — Само пет букви, а освен това сърцето му вече е било заето от Анджела. Не би било правилно да използва за парола името на старо гадже, колкото и секси да е била. Задрасквам и Мишел Пфайфър, по същата причина. А коя е Дженифър? Второто му сериозно гадже? И тя ли е била тигрица?

— Кучето му — каза Ричър. — Кучето му, когато е бил малък. Черно, улична порода. Живяло осемнайсет години. Когато умряло, бил съсипан.

— Значи и това е възможност. Но така стават шест. А ние имаме само три опита.

— Имаме дванайсет опита — поправи я Ричър. — Четири плика, четири флаш памети. Ако започнем с най-стария, можем да си позволим да изгорим първите три. Информацията в тях бездруго е остаряла.

Нили нареди четирите флаш памети на хотелското бюро по реда на датите от пликовете.

— Откъде знаеш, че не си е сменял паролата всеки ден?

— Кой, Франц? — учуди се Ричър. — Майтапиш ли се? Хората като него си избират една дума, която е важна за тях, и никога не я сменят.

Нили пъхна най-старата памет в слота и изчака иконата да се появи на екрана. Щракна върху нея и премести курсора в празното поле за паролата.

— Да започваме — каза тя. — Искаш ли да ги подредим по вероятност?

— Първо имената на хората. После на местата. Според мен при него по-скоро така се подреждат.

— „Доджърс“ спада към първия вид, нали?

— Естествено. Бейзболът се играе от хора.

— Добре. Но нека да започнем с музиката.

Тя набра „Майлс Дейвис“ и натисна „Enter“. След кратка пауза на екрана отново се появи предишното съобщение, но под него в червено беше написано „Грешна парола“.

— Едно на нула — отбеляза тя. — Продължаваме със спорта.

Тя пробва с „Доджърс“.

Грешна парола.

— Две на нула — каза Нили и набра „Куфакс“.

Твърдият диск в лаптопа прищрака и екранът угасна.

— Какво стана? — попита Ричър.

— Компютърът изтри флаш паметта — обясни тя. — Не е Куфакс. Три на нула.

Тя измъкна първата флаш памет и я метна в кошчето, като описа дълга сребриста дъга във въздуха. После пъхна втората на нейно място. Първо набра „Дженифър“.

Грешна парола.

— Четири на нула — каза тя. — Не е кучето.

Опита с „Панама“.

Грешна парола.

— Пет на нула.

„Бруклин“.

Екранът угасна и твърдият диск изщрака.

— Не е старият квартал — заключи Нили. — Компютърът ти води с шест на нула, Ричър.

Втората флаш памет издрънча в кошчето и тя пъхна третата.

— Други идеи?

— Ти си на ред — отвърна Ричър. — Изглежда, съм загубил тренинг.

— Какво ще кажеш за военния му номер?

— Съмнявам се. Той работеше по-добре с думи, отколкото с цифри. Освен това, поне за мен, военният номер бе същият като номера на социалната осигуровка. И за него вероятно е така. Твърде очевидно е за парола.

— А ти какво би използвал за парола?

— Аз ли? Аз работя по-лесно с цифри. Всичките са на горния ред на клавиатурата, в една удобна редичка. Няма нужда да умееш да пишеш на клавиатура.

— Кое число би избрал?

— С шест цифри? Вероятно щях да напиша рождения си ден — месец, ден и година — и да използвам за парола най-близкото просто число до него.

Той помисли секунда и добави:

— Всъщност така щеше да възникне проблем, защото има две най-близки прости числа — едното е точно със седем по-голямо, а другото със седем по-малко. Така че сигурно щях да използвам квадратния корен на рождения си ден, закръглен до третата цифра след десетичната запетая. Като не броим самата десетична запетая, остават шест цифри, всичките различни.

— Абсурд — каза Нили. — Според мен можем да бъдем съвсем сигурни, че Франц не би използвал подобна парола. Вероятно никой друг човек на света не би го направил.

— Значи ще бъде добра парола.

— Каква е била първата му кола?

— Вероятно някаква бричка.

— Но мъжете обичат коли, нали така? Каква беше любимата му кола?

— Аз не обичам коли.

— Мисли като него, Ричър. Той обичаше ли коли?

— Казваше, че винаги е искал да има червен ягуар Екс Кей И.

— Струва ли си да пробваме?

Имаше интереси и хобита. Неща, които обичаше и на които беше верен.

— Може би — отвърна Ричър. — Със сигурност ще бъде нещо специално за него. Нещо като талисман, за което му е било приятно дори само да си спомня. Или някакъв кумир, или нещо, за което винаги е мечтал. Така че ягуар Екс Кей И може би има смисъл.

— Да го пробвам ли? Остават ни само шест опита.

— Със сигурност бих го пробвал, но ако ни оставаха шестстотин.

— Чакай малко — каза Нили. — Помниш ли какво ни каза Анджела? Как постоянно повтарял, че военните следователи са недосегаеми?

— Това е адски дълго за парола.

— Можем да го разбием на части. „Военни следователи“ или „недосегаеми“.

Слонска памет.

Ричър кимна.

— Общо взето, ние си живяхме доста добре, нали? Значи сигурно му е било приятно да си спомня старите времена. Особено тук, в Кълвър Сити, където не се случва нищо интересно. Хората се наслаждават на носталгията, нали? Като в онази песен — „Каквито бяхме“.

— Имаше и филм с това заглавие.

— Виждаш ли? — каза Ричър. — Значи е популярна емоция.

— Кое да пробваме първо?

Ричър чу детското гласче на Чарли в главата си. Момчето каза Военните следователи и спря, все едно думата „недосегаеми“ беше твърде трудна за него.

— Недосегаеми — изрече той. — Единайсет букви.

Нили набра „недосегаеми“.

Грешна парола.

— По дяволите — изруга тя.

После набра военните следователи. Пръстът й увисна над клавиатурата.

— Много е дълго — заяви Ричър.

— Да или не?

— Пробвай.

Грешна парола.

— По дяволите — изруга отново Нили и замълча.

Ричър продължаваше да мисли за Чарли. И за малкия му стол, на който беше написано името му. Представи си сигурната ръка на Франц, която го изписва на облегалката. Миризмата на прогореното дърво. Подарък от баща за син. Направен с любов, гордост и вярност.

— Чарли ми харесва — каза той.

— И на мен — отвърна Нили. — Сладко хлапе.

— Не, за паролата.

— Прекалено е очевидно.

— Той не приемаше тези неща много на сериозно. Изпълняваше ги автоматично. По-лесно е просто да напишеш първото, което ти идва наум, вместо да програмираш софтуера да не ти иска парола.

— Все пак е прекалено очевидно. Освен това в случая той би трябвало да приеме нещата сериозно. Явно е имал сериозни проблеми, за да праща писма до себе си.

— Значи може да е двоен блъф. Толкова е очевидно, че никой не би го пробвал наистина. Това също е доста ефективна парола.

— Не е изключено, но е малко вероятно.

— А какво изобщо очакваме да намерим вътре?

— Нещо, което наистина искаме да видим.

— Пробвай „Чарли“ заради мен, моля те.

Нили сви рамене и набра Чарли.

Грешна парола.

Твърдият диск се завъртя и флаш паметта се изтри.

— Девет на нула — каза Нили.

Тя хвърли третата флаш памет в кошчето и пъхна четвъртата в слота. Последната.

— Имаме още три опита.

— Кого е обичал най-много преди Чарли? — попита Ричър.

— Анджела — отвърна Нили. — Прекалено очевидно е.

— Пробвай.

— Сигурен ли си?

— Не, но съм хазартен тип.

— Остават ни само три опита.

— Пробвай — настоя Ричър.

Нили набра Анджела.

Грешна парола.

— Десет на нула — отбеляза тя. — Остават ни само два опита.

— Какво ще кажеш за Анджела Франц?

— Това е още по-зле.

— А моминското й име?

— Не го знам.

— Обади се да я питаш.

— Сериозно ли говориш?

— Нека поне да опитаме.

Нили прелисти бележника си, откри номера и се зае с мобилния си телефон. Отново се представи. Поговори за някакви незначителни неща, за да предразположи Анджела. После й зададе въпроса, който ги интересуваше. Ричър не чу какво отговори Анджела. Но видя как очите на Нили се разширяват за част от секундата, което за нея беше равносилно на това да припадне от изненада.

После Нили затвори.

— Моминското й име е Пфайфър — обяви тя.

— Интересно — отбеляза Ричър.

— Да, много.

— Дали са роднини?

— Не каза.

— Пробвай го. Това си е направо две за едно. Когато го е писал, на Франц може да му е било два пъти по-приятно, без да се е чувствал гузен, че изневерява.

Нили набра „Пфайфър“.

Грешна парола.

16

В стаята беше горещо и задушно. Сякаш нямаше въздух. Освен това изглеждаше по-малка отпреди.

— Единайсет на нула — каза Нили. — Остава ни само един опит. Последен шанс.

— Какво ще стане, ако не успеем? — попита Ричър.

— Няма да разберем съдържанието на файла.

— Не, имам предвид друго. Трябва ли да го направим сега? Или може да постои така?

— Може да си стои колкото иска.

— Тогава нека да прекъснем за малко. Да пробваме пак по-късно. След като ни остава само един опит, трябва да внимаваме.

— Досега не внимавахме ли?

— Очевидно не колкото трябва. Да отидем до източната част на града, за да потърсим Суон. Ако го намерим, може той да има някакви идеи. Ако не, поне ще се върнем по-свежи.

Нили отново се обади на паркинга и след десет минути двамата вече бяха в мустанга и караха на изток по Уилшър Булевард. Минаха през Уилшър Сентър и Уестлейк, а после завиха на юг направо през Макартър Парк. След това продължиха на североизток по магистрала „Пасадина“, покрай бетонната грамада на бейзболния стадион на „Доджърс“ сред огромен пуст паркинг. После потънаха в лабиринта от градски улици, затворени в квадрата между Бойл Хайтс, Монтерей Парк, Алхамбра и южната част на Пасадина. Минаха покрай институти, бизнес паркове, търговски улици, стари и нови къщи и жилищни блокове. Покрай бордюрите имаше плътно паркирани редици от коли, а самите улици бяха пълни с пълзящи автомобили. Небето беше кафяво.

Нили държеше в жабката на колата пътна карта, отпечатана в мащаб, сякаш земната повърхност се гледаше от 50 мили височина. Ричър присви очи и проследи тънките сиви линии. Сравняваше имената на улиците с табелите, покрай които минаваха, така че успяваше да открива кръстовищата на картата — но средно 30 секунди след като профучаваха през тях. Беше сложил палеца си върху адреса на „Нова ера“ и насочваше Нили по траектория, която заприлича на широка спирала.

Когато най-сетне пристигнаха, видяха изсечен в гранит надпис и голям куб от огледално стъкло, скрит зад висока телена ограда с бодлива тел отгоре. На пръв поглед оградата изглеждаше впечатляващо, но нямаше сериозно предназначение — десет секунди и клещи за метал щяха да бъдат достатъчни на всеки, който поискаше да влезе без покана. Самата сграда беше заобиколена с широк паркинг, ограден с редки дървета. Огледалното стъкло отразяваше дърветата и небето и създаваше впечатлението, че сградата хем е там, хем я няма.

Порталът беше най-обикновен, широко отворен, без будка за охраната. Зад него се виждаше паркингът, наполовина запълнен с коли. Нили спря, за да пусне един микробус на фирма за копирни машини да излезе на улицата, влезе вътре и спря мустанга на едно от местата за посетители близо до входа. Двамата с Ричър слязоха от колата. Сутринта напредваше и въздухът беше топъл и тежък. Наоколо беше тихо. Сякаш всички се бяха съсредоточили в това, което вършеха, или пък не вършеха абсолютно нищо.

Входът представляваше ниско стъпало, което водеше към двойни стъклени врати — те автоматично се отвориха пред тях и разкриха голямо квадратно фоайе, застлано с плочки и с алуминиеви стени. В дъното имаше столове с кожена тапицерия и рецепция. Зад бюрото се виждаше руса жена на около трийсет. Беше облечена с фирмена блуза с къс ръкав с надпис Отбранителни системи „Нова ера“, отпечатан вляво над малките й гърди. Очевидно тя им беше отворила вратата, но все пак изчака Ричър и Нили да стигнат до средата на фоайето, преди да вдигне очи.

— С какво мога да ви помогна? — попита тя.

— Искаме да се срещнем с Тони Суон — отвърна Ричър.

Жената се усмихна и попита:

— Как се казвате, моля?

— Джак Ричър и Франсис Нили. Бяхме добри приятели в армията.

— Моля ви, седнете.

Жената вдигна телефона на бюрото си, а Ричър и Нили отстъпиха към кожените столове. Нили седна, но Ричър остана прав. Наблюдаваше мътното отражение на жената в алуминиевата стена и чу как тя каза:

— Двама приятели на Тони Суон искат да се срещнат с него.

Тя затвори телефона и се усмихна към Ричър, въпреки че той не я гледаше. После във фоайето настъпи тишина.

Тишината продължи около четири минути, после Ричър чу потропване на токчета по плочките откъм коридора, който излизаше от фоайето встрани от рецепцията. Равномерни крачки на жена със среден ръст и тегло, която не бърза. Ричър наблюдаваше края на коридора и видя жената в момента, в който тя се показа. Беше на около четирийсет, слаба, с елегантно подстригана кестенява коса. Носеше черен костюм с панталон и бяла блуза. Изглеждаше интелигентна и компетентна, а на лицето й беше изписано дружелюбно делово изражение. Тя се усмихна по навик на секретарката и се отправи към Ричър и Нили. Протегна ръка и каза:

— Маргарет Беренсън.

Нили се изправи, двамата с Ричър си казаха имената и се ръкуваха с нея. Отблизо установиха, че жената има стари белези от автомобилна катастрофа под грима и свеж дъх на човек със сериозно отношение към дъвките. Носеше дискретни бижута, но нямаше брачна халка.

— Търсим Тони Суон — каза Ричър.

— Знам — отвърна жената. — Да отидем някъде да поговорим.

Един от алуминиевите панели на стената се оказа врата, която водеше към малка квадратна зала за срещи точно до фоайето. Очевидно беше предназначена за разговори с посетители, които не биха получили достъп по-навътре в сградата. Хладна, оскъдно мебелирана с маса, четири стола и френски прозорци с изглед към паркинга. Предната броня на мустанга на Нили беше на около метър и половина от тях.

— Казвам се Маргарет Беренсън — повтори жената. — Аз съм началник-отдел „Човешки ресурси“ в „Нова ера“. Ще мина направо към въпроса, а именно че мистър Суон вече не работи при нас.

— Откога? — попита Ричър.

— Малко повече от три седмици — отвърна Беренсън.

— Какво стана?

— Ще ми бъде по-удобно да обсъждам този въпрос, ако съм сигурна, че наистина имате някаква връзка с мистър Суон. Всеки може да дойде и да се представи за стар приятел.

— Не знам как можем да го докажем.

— Как изглежда той?

— Около метър и седемдесет и пет висок и около метър и седемдесет широк.

Беренсън се усмихна.

— Ако ви кажа, че използваше парче камък като преспапие, можете ли да ми кажете откъде е този камък?

— От Берлинската стена — отвърна Ричър. — Той беше в Германия, когато я събориха. Видяхме се там точно след събитието. Той отиде с влака до стената, за да си вземе сувенир. Парчето е от бетон, а не от камък. Има следа от графити.

Беренсън кимна.

— И аз така съм чувала. Освен това го описахте точно.

— Добре, какво стана? — повтори Ричър. — Сам ли напусна?

Беренсън поклати глава.

— Не точно. Наложи се да го освободим. И не само него. Нали разбирате, ние сме нова компания. Нищо не е сигурно и винаги има риск. Засега не успяваме да изпълним бизнес плана си. Така че се наложи да преразгледаме нивата на заетост. За съжаление в посока намаляване. Действахме по правилото, че уволняваме последните назначени, а това, общо взето, ни принуди да се разделим с всички заместник-директори. Самата аз останах без помощник. Мистър Суон беше заместник-директор по сигурността, така че за съжаление правилото елиминира неговата длъжност. С голямо нежелание го освободихме, защото беше отличен професионалист, повярвайте ми. Ако нещата потръгнат, ще му се молим на колене да се върне. Но аз съм сигурна, че към този момент вече е започнал друга работа.

Ричър хвърли поглед през прозореца към полупразния паркинг. Заслуша се в тишината, която цареше в сградата. Изглежда, вътре също беше полупразно.

— Добре — каза той.

— Не, не е добре — обади се Нили. — През последните три дни постоянно се обаждам в кабинета му и всеки път ми казват, че е излязъл за малко. Някак не се връзва.

Беренсън отново кимна.

— Това е проява на професионална етика, на която много държа. На това ниво на управление ще бъде катастрофа, ако личната мрежа от контакти на даден човек научи за уволнението му от втора ръка. Много по-добре е мистър Суон лично да осведоми познатите си. В такъв случай може да представи своя версия на нещата. Така че настоявам секретарките да лъжат по-малко по време на преходния период. Нямам друго извинение, но се надявам, че разбирате мотивите ми. Това е най-малкото, което мога да направя за хората, с които се разделяме. Ако мистър Суон представи нещата пред новия си работодател, все едно е напуснал доброволно, ще има много по-добра изходна позиция, отколкото ако се разбере, че е бил уволнен.

Нили помисли малко и кимна.

— Добре. Разбирам ви.

— Това важи в особена степен за мистър Суон — добави Беренсън. — Всички много го харесвахме.

— А как се отнасяте към тези, които не сте харесвали?

— Няма такива. Никога не назначаваме хора, на които нямаме доверие.

— Аз също се обадих на Суон и никой не вдигна — намеси се Ричър.

Беренсън отново кимна все така търпеливо и делово.

— Наложи се да съкратим и част от секретарките. Останалите покриват по пет-шест телефонни линии. Понякога не успяват да вдигнат на всяко обаждане.

— А какво ще стане с вашия бизнес план? — поинтересува се Ричър.

— Не мога да обсъждам този въпрос в подробности. Сигурна съм, че ме разбирате. Нали сте били в армията?

— И двамата сме били.

— Значи знаете колко от новите оръжейни компании започват да работят на пълни обороти още от първия ден.

— Не са много.

— Всъщност нито една. Нашата просто се бави малко повече, отколкото се надявахме.

— Какво оръжие произвеждате?

— Не мога да ви отговоря.

— Къде е производството?

— Тук, на място.

Ричър поклати глава.

— Не ми се вярва. През оградата ви може да мине дори тригодишно дете, нямате будка за охрана на портала и във фоайето няма никаква охрана. Тони Суон нямаше да го допусне, ако тук наистина се случваше нещо важно.

— Съжалявам, но не мога да обсъждам нашата работа.

— Кой беше шеф на Суон?

— Директорът на охраната? Един пенсиониран лейтенант от полицейското управление в Лос Анджелис.

— Значи сте оставили него, а сте уволнили Суон? Няма логика.

— Всички са добри — и тези, които останаха, и онези, които напуснаха. Не искахме да уволняваме никого. Но беше абсолютно необходимо.

Две минути по-късно Ричър и Нили отново седяха в мустанга, паркиран до сградата на „Нова ера“ — двигателят работеше на празен ход. Двамата вече бяха наясно с пълния мащаб на катастрофата.

— Лошо съвпадение във времето — каза Ричър. — Суон изведнъж остава без работа и точно тогава Франц му се обажда, че има проблем. Какво ще направи Суон? Ще хукне право натам. Все пак Франц е само на двайсет минути по магистралата.

— Суон щеше да отиде независимо дали има работа, или не.

— Всички щяха да го направят. Всъщност предполагам, че всички са го направили.

— Значи вече са мъртви?

— Да се надяваме на най-доброто, но да се подготвим за най-лошото.

— Все пак стана така, както ти искаше, Ричър. Ще бъдем само двамата.

— Стана така, но по най-лошия възможен начин — отвърна той.

— Просто не мога да повярвам. Всичките до един?

— Някой ще плати за това.

— Мислиш ли? Не разполагаме с нищо. Имаме само още един шанс да разбием паролата. И по обясними причини ще бъдем твърде изнервени, за да се възползваме от него както трябва.

— Моментът не е подходящ да бъдем изнервени — отбеляза Ричър.

— Тогава ми кажи какво да напиша.

Ричър не отговори.

Те мълчаха. Нили караше внимателно, стиснала устни, а Ричър си представяше как Тони Суон е изминал същия маршрут преди три седмици. В багажника на колата му може би са били вещите от бюрото му в „Нова ера“ — писалките, моливите и парчето съветски бетон. На път към стария си другар, който се нуждае от помощ. В същото време другите стари приятели са се приближавали като по спиците на невидимо колело — Санчес и Ороско откъм Лас Вегас по магистрала 15, О’Донъл и Диксън от летището.

Среща на стари другари.

А после сблъсък с нещо истински зло.

Образите им избледняха и Ричър отново остана сам с Нили в колата. Те двамата. Трябваше да приемат фактите, защото не можеха да ги променят.

Нили остави колата на паркинга на хотел „Бевърли Уилшър“. Влязоха във фоайето през задния вход. Мълчаливо се качиха с асансьора. Нили извади ключа си и отвори вратата.

И замръзна.

Защото на стола й до прозореца седеше мъж в костюм и четеше заключението от аутопсията на Калвин Франц.

Висок, рус, аристократичен и спокоен.

Дейвид О’Донъл.

17

О’Донъл ги изгледа строго.

— Канех се да попитам какво означават грубите и обидни съобщения, които сте оставили на телефонния ми секретар — каза той и размаха заключението от аутопсията. — Но сега разбирам.

— Как влезе? — попита Нили.

— О, моля те — отвърна О’Донъл.

— Къде беше досега, по дяволите? — попита Ричър.

— В Ню Джърси — обясни О’Донъл. — Сестра ми беше болна.

— Колко болна?

— Много болна.

— Умря ли?

— Не, оправи се.

— Тогава трябваше да пристигнеш по-рано.

— Благодаря, че споделяте тревогата ми.

— Ние също се тревожехме — каза Нили. — Решихме, че са пипнали и теб.

О’Донъл кимна.

— Има за какво да се тревожите. Ситуацията наистина е много обезпокоителна. Наложи се да чакам четири часа полета, така че запълних времето, като звънях по телефона. Франц не ми вдигна. Вече разбирам защо. Суон, Диксън, Ороско и Санчес също не отговориха. Стигнах до заключението, че един от тях е събрал всички останали и заедно са се сблъскали с някакъв проблем. Реших, че в групата не влизате ти и Ричър, защото ти си прекалено заета в Чикаго, а Ричър е напълно неоткриваем. Аз също не влизах в сметката, защото за известно време бях в Ню Джърси.

— Не бях прекалено заета — отвърна Нили. — Как можа да си го помислиш? Щях веднага да зарежа всичко и да дойда.

О’Донъл отново кимна.

— Отначало това беше единственото, което ми даваше някаква надежда. Реших, че все пак щяха да ти се обадят.

— Тогава защо не са го направили? Защото не ме обичат?

— Дори да те мразеха, пак щяха да ти се обадят. Да не ти се обадят означава доброволно да се лишат от едно предимство. Кой ще иска да се бие само с една ръка, ако може да използва и другата? Но в крайна сметка важна е не действителността, а това как я възприемаме. В сравнение с нас ти вече си от много по-висока класа. Мисля, че просто са се поколебали, преди да ти се обадят. А после е станало твърде късно.

— Как така?

— Ето как: един от тях — Франц, както вече разбрах — се е сблъскал с някакъв проблем и се е обадил на всички, които според него са били на разположение. Това не включва теб и Ричър, по подразбиране, а също и мен по една нещастна случайност, защото не се намирах на обичайното си място.

— И ние разтълкувахме ситуацията по същия начин. Но ти се явяваш като бонус. Това, че сестра ти се е разболяла, за нас е щастлива случайност. Може би и за теб.

— Но не и за нея.

— Престани да хленчиш — обади се Ричър. — Нали е жива, какво повече искаш?

— И аз се радвам да ви видя — отвърна О’Донъл. — След толкова години.

— И все пак как влезе? — настоя Нили.

О’Донъл извади сгъваем нож от единия джоб на сакото си и бокс от другия.

— Човек, който може да мине с тях през охраната на летището, със сигурност може да влезе във всяка хотелска стая.

— А как ги прекара на летището?

— Тайна — отвърна О’Донъл.

— Керамика — каза Ричър. — Вече не ги произвеждат. Защото не активират металотърсачите.

— Точно така — потвърди О’Донъл. — В ножа изобщо няма метал, с изключение на пружината за отваряне, която е стоманена. Но тя е много малка.

— Радвам се да те видя отново, Дейвид — каза Ричър.

— И аз. Но ми се иска да бяхме се срещнали при по-щастливи обстоятелства.

— Обстоятелствата току-що станаха с петдесет процента по-щастливи. Мислехме, че сме останали само двамата. Но вече сме трима.

— С какво разполагаме?

— Много малко. Вече си прочел заключението от аутопсията. Освен това знаем за двама обикновени на вид бели мъже, които са претърсили офиса му. Не са намерили нищо, защото той е изпращал важните документи по пощата, за да бъдат на сигурно място. Намерихме пощенската му кутия, прибрахме последните четири флаш памети, които е използвал, и разполагаме само с още един опит да отгатнем паролата му.

— Така че започвай да мислиш за парола — обобщи Нили.

О’Донъл си пое дълбоко въздух и го задържа по-дълго, отколкото беше нормално за човешко същество. После тихо издиша. Беше му стар навик.

— Кажете ми кои думи сте пробвали.

Нили отвори бележника си на съответната страница и му го подаде. О’Донъл постави показалец на устните си и се зачете. Ричър го наблюдаваше. Не го беше виждал от единайсет години, но приятелят му не се беше променил особено. Имаше пясъчноруса коса, която никога нямаше да посивее. Беше жилав като хрътка и никога нямаше да напълнее. Костюмът му беше прекрасно скроен. Приличаше на Нили — изглеждаше стабилен, богат и преуспял. Все едно беше извадил късмет в живота.

— Куфакс не стана ли? — попита той.

Нили поклати глава.

— Третият неуспешен опит.

— От този списък по-скоро трябваше да е първият. Франц се вълнуваше от живи легенди, богове, хора и постижения, на които се възхищаваше. Куфакс е единственият от този списък, който отговаря на това определение. Останалите са просто сантиментални. Освен може би Майлс Дейвис, защото Франц обичаше музиката, но все пак не я смяташе за съществена част от живота.

— Музиката не е съществена част от живота, а бейзболът е?

— Бейзболът е метафора — обясни О’Донъл. — Майстор на играта като Санди Куфакс, голям спортист, застанал сам пред противника в най-важния мач от Световната купа — ето така си се представяше Франц. Може би нямаше да го обясни точно с тези думи, но съм сигурен, че паролата му трябва да е име, което да е достойно за подобна вяра. И щеше да е изразена по сериозен, мъжки начин, тоест само с фамилията.

— Тогава за какво гласуваш?

— Много е трудно, след като имаме само един опит. Адски ще се изложа, ако не позная. И изобщо какво ще открием вътре?

— Нещо, което според него си е струвало да стои скрито.

Ричър се намеси:

— Нещо, заради което са му счупили краката. Той не е издал нищо. Вбесил ги е. През офиса му все едно е минало торнадо.

— Каква е крайната ни цел?

— Да ги открием и да ги унищожим. Това достатъчно ли е?

О’Донъл поклати глава.

— Не. Искам да избия и семействата им и да се изпикая на гробовете на предците им.

— Не си се променил.

— Станах още по-зъл. А ти промени ли се?

— Ако се наложи, пак ще стана какъвто бях преди.

О’Донъл бегло се усмихна.

— Нили, какви са военните следователи?

— Недосегаеми — отвърна тя.

— Точно така — потвърди О’Донъл. — Никой не може да пипне военните следователи. Може ли да получим кафе от румсървис?

Тримата пиха гъсто силно кафе от очукани керамични чаши, каквито могат да се намерят само в старите хотели. Мълчаха, но всеки от тях знаеше, че и другите мислят същото, отбягвайки необходимостта да използват последния шанс да разбият паролата — търсеха друг път към целта, но не го откриваха и започваха отначало. Най-сетне О’Донъл остави чашата си и заяви:

— Време е или да се прецакаме, или да се откажем. Или да ловим риба, или да се прибираме в колибата. Както предпочитате. Да чуем идеите ви.

— Аз нямам идеи — отвърна Нили.

— Хайде, Дейв — каза Ричър. — Виждам, че вече си измислил нещо.

— Имаш ли ми доверие?

— Безрезервно.

О’Донъл стана от стола, размърда пръсти и пристъпи към лаптопа на бюрото. Премести курсора в празното поле в средата на екрана и напечата пет букви.

Пое си въздух и го задържа.

Почака малко.

После натисна „Enter“.

Екранът на лаптопа се промени.

Появи се папка с файлове. Съдържание. Подредено и ясно.

О’Донъл бавно издиша.

Беше написал: РИЧЪР.

18

Ричър се извъртя от компютъра, все едно някой го беше зашлевил.

— Ей, не е честно.

— Той те харесваше — каза О’Донъл. — Възхищаваше се от теб.

— Все едно ме вика от гроба.

— Ти и без това беше дошъл.

— Да, но така всичко важи с двойна сила. Сега наистина не мога да го разочаровам.

— Ти и без това нямаше да го направиш.

— Това внася прекалено много напрежение.

— Няма такова нещо като „прекалено много напрежение“. Ние обичаме напрежението. Живеем от него.

Нили беше до бюрото, пръстите й танцуваха по клавиатурата, а очите й не се откъсваха от екрана.

— Осем отделни файла — съобщи тя. — Седем от тях представляват групи числа, а осмият е списък с имена.

— Покажи ми имената — каза О’Донъл.

Нили щракна върху една иконка, която отвори нова страница в текстовия редактор. На нея имаше вертикална колона от пет имена. Най-отгоре, с получерен шрифт, пишеше Азари Махмуд. Следваха четири западни имена: Адриън Маунт, Алън Мейсън, Андрю Макбрайд и Антъни Матюс.

— Инициалите на всички имена са едни и същи — отбеляза О’Донъл. — Най-горното е от арабски произход, но човекът може да е от Мароко до Пакистан.

— Сирия — уточни Нили. — Поне според мен.

— Останалите четири имена ми се струват английски — каза Ричър. — Не мислите ли? Не звучат американски. По-скоро са английски или шотландски.

— Какво означава това? — попита О’Донъл.

Ричър отговори:

— На първо четене ми се струва, че при някоя от проверките си Франц е попаднал на сириец, който има четири различни псевдонима. Заради еднаквите инициали. Тромаво, но показателно. Може да има ризи с монограм. А псевдонимите може би са английски, защото английските документи за самоличност не се проверяват толкова строго, колкото американските.

— Възможно е — съгласи се О’Донъл.

— Покажи ми числата — каза Ричър.

Нили затвори файла и отвори първата от седемте таблици. В нея имаше само една вертикална колона, съставена от дроби. Най-отгоре беше 10/12. Най-отдолу — 11/12. По средата имаше над двайсет подобни числа, включително още едно 10/12, едно 12/13 и едно 9/10.

— Следващата — каза Ричър.

Следващата таблица беше, общо взето, същата. Дълга вертикална колона, която започваше с 13/14 и завършваше с 8/9. Между тях имаше двайсет и няколко подобни дроби.

— Следващата — каза Ричър.

Третата таблица беше почти същата като първите две.

— Дати ли са? — попита О’Донъл.

— Не — отвърна Ричър. — Тринайсет-четиринайсет не може да е дата, независимо дали първо се пише числото от месеца или самият месец.

— Тогава какво? Просто дроби?

— По-скоро не. Десет дванайсети щеше да е написано като пет шести, ако беше обикновена дроб.

— Бейзболни резултати?

— Да, ако са от някакъв идиотски мач. Тринайсет на четиринайсет и дванайсет на тринайсет означава много допълнителни ининги и трицифрен краен резултат.

— Тогава какво са?

— Покажи ми следващата.

Четвъртата таблица също съдържаше дълга колона от дроби. Под чертата числата бяха, общо взето, същите 12, 10 или 13. Над чертата обаче бяха по-малки. Имаше 9/12, 8/13 и дори 5/14.

— Ако тези числа показват резултати от някаква игра, единият от противниците губи форма — обади се О’Донъл.

— Следващата — каза Ричър.

Тенденцията продължаваше. В петата таблица имаше 3/12 и 4/13. Най-добрият резултат беше 6/11.

— Запътил се е към втора дивизия — продължи да коментира О’Донъл.

Най-добрият резултат в шестата таблица беше 5/13, а най-лошият — 3/13. В седмата, последна таблица, положението беше същото — между 4/11 и 3/12.

Нили вдигна очи към Ричър.

— Ето задача за теб. Ти разбираш от числа. А и все пак Франц е адресирал всичко до теб.

— Аз съм бил паролата му — възрази Ричър. — Нищо повече. Тези файлове не са адресирани до никого. Не са послания. Ако се опитваше да ни каже нещо, щеше да бъде по-ясен. Това са работни бележки.

— Много тайнствени работни бележки.

— Можеш ли да ми ги разпечаташ? Не мога да мисля, ако не ги виждам на хартия.

— Мога да ги разпечатам долу в бизнес центъра. Ето защо вече избирам такива хотели.

— Защо са разбили цял офис, за да търсят списък с числа? — попита О’Донъл.

— Може би са търсили списъка с имена — отвърна Ричър.

Нили затвори таблиците и отново отвори текстовия файл. Азари Махмуд, Адриън Маунт, Алън Мейсън, Андрю Макбрайд, Алтъни Матюс.

— Кой ли е този? — промърмори Ричър.

На три часови пояса оттам, в Ню Йорк, беше с три часа по-късно. Тъмнокосият четирийсетгодишен мъж, който можеше да е индиец, пакистанец, иранец, сириец, ливанец, алжирец, израелец или италианец, беше клекнал на пода в банята на луксозна хотелска стая на Мадисън Авеню. Вратата беше затворена. В банята нямаше детектор за дим, но имаше вентилационна система. Британският паспорт, издаден на името на Адриън Маунт, гореше в тоалетната чиния. Както винаги вътрешните страници изгоряха първи. Твърдите червени корици тлееха по-бавно. Страница 31 беше ламинирана, със снимката на притежателя на паспорта. Тя гореше най-бавно от всички. Пластмасата се къдреше, извиваше и топеше. Мъжът беше включил сешоар и отдалеч раздухваше пламъците. Когато всичко изгоря, той разбърка пепелта и парченцата хартия със задния край на четката си за зъби. Запали още една кибритена клечка, за да унищожи и последните останки.

Пет минути по-късно Адриън Маунт вече беше изтекъл в канала, а с асансьора на хотела слизаше Алън Мейсън.

19

Нили слезе до бизнес центъра на „Бевърли Уилшър“ и разпечата и осемте файла на Франц. После се присъедини към О’Донъл и Ричър, за да обядват в ресторанта във фоайето на хотела. Седна между тях и изражението й подсказа на Ричър, че си спомня за стотици подобни обеди.

Самият той мислеше за същото. Но когато бяха обядвали заедно в миналото, всички бяха с измачкани униформи и се хранеха в офицерски столови или мърляви ресторанти в гарнизонни градове, или дъвчеха сандвичи и пица около очуканите си метални бюра. Спомените му се размиваха от новата обстановка, в която бяха попаднали. Залата на ресторанта беше дискретно осветена, с висок таван и елегантно обзавеждане, а хората по масите приличаха на продуценти или режисьори. Дори на актьори. Нили и О’Донъл изглеждаха на мястото си. Тя беше с широк черен панталон и памучна тениска, прилепнала като втора кожа. Лицето й беше с добър тен и дискретно гримирано. О’Донъл беше в сив костюм, с лек блясък, а ризата му беше бяла и безупречно изгладена, въпреки че сигурно я беше облякъл на три хиляди мили оттук. Вратовръзката му беше на райе, строга и с идеален възел.

Ризата на Ричър беше с един номер по-малка, с дупка на ръкава и петно отпред. Косата му беше въздълга, джинсите — евтини, обувките — износени, а в джоба си нямаше достатъчно пари за ястието, което си беше поръчал. Не можеше да си позволи да плати дори норвежката минерална вода, която пиеше.

Когато за пръв път беше видял витрините на улицата, на която се намираше офисът на Франц, си беше казал: Тъжна история. Да стигнеш дотук, след като си бил в голямата военна машина.

Но какво ли мислеха Нили и О’Донъл за него самия?

— Покажи ми страниците с числата — помоли той.

Нили му подаде седем листа. Беше ги номерирала с молив в горния десен ъгъл. Той бързо ги разгледа един по един, с цел да си състави първоначално впечатление. Бяха общо 183 дроби, по-малки от единица и несъкратени. Числителят винаги беше по-малък от знаменателя. Несъкратени, защото 10/12 и 8/10 бяха написани така, а не с еквивалентите си 5/6 и 4/5.

Значи в действителност не бяха дроби. Бяха резултати или оценки. Показваха, че нещо се е случило десет от общо дванайсет пъти или осем от общо десет.

Или пък не се беше случило.

На всяка страница имаше по двайсет и шест резултата, освен в четвъртата таблица, където имаше двайсет и седем.

Резултатите, дробите или оценките на първите три листа изглеждаха добре. Ако бяха бейзболни коефициенти за успеваемост, щяха да се движат между чудесния резултат 870 и направо отличния 907. В четвъртата таблица имаше драматичен срив и общият коефициент падаше до 574. В петата, шестата и седмата таблица неприятната тенденция се запазваше — последователно .368, .308 и 307.

— Схвана ли? — попита Нили.

— Нямам никаква представа какво означават — призна Ричър. — Иска ми се Франц да беше тук, за да ни обясни.

— Ако той беше тук, ние щяхме да сме другаде.

— Можехме да се събираме от време на време.

— Нещо като среща на випуска?

— Щеше да бъде забавно.

О’Донъл вдигна тост.

— За липсващите приятели.

Нили вдигна своята чаша. Ричър я последва. Отпиха от водата, която беше замръзнала в един норвежки глетчер преди десет хиляди години, а след това се беше процеждала надолу в продължение на векове, преди да потече в планински потоци — в памет на четиримата приятели, които вече не бяха сред тях. Дори петимата, защото брояха и Стан Лори, за когото предполагаха, че никога повече няма да видят.

Но грешаха. Защото един от приятелите им току-що се беше качил на самолета в Лас Вегас.

20

Сервитьорът им донесе обяда. Сьомга за Нили, пиле за Ричър и риба тон за О’Донъл, който каза:

— Предполагам, че вече сте ходили в къщата на Франц.

— Вчера — отвърна Нили. — В Санта Моника.

— Има ли нещо там?

— Една вдовица и едно дете без баща.

— А нещо друго?

— Нищо, което да ни помогне.

— Трябва да проверим всички къщи. Да започнем със Суон, защото е най-близо.

— Не знаем адреса.

— Не попитахте ли онази жена в „Нова ера“?

— Нямаше смисъл. Едва ли щеше да ни го даде. Спазваше правилата.

— Можехте да й счупите някой крак.

— Това беше в доброто старо време.

— Женен ли беше Суон? — попита Ричър.

— Не мисля — отвърна Нили.

— Беше твърде грозен, за да се ожени — отбеляза О’Донъл.

— Ти женен ли си? — попита го Нили.

— Не. Но при мен е точно обратното. Ако се оженя, ще разочаровам твърде много жени, които не го заслужават.

— Можем пак да пробваме онзи номер с куриерската служба — предложи Ричър. — Суон сигурно е получавал пратки в дома си. След като не е бил женен, сигурно си е поръчал обзавеждане по каталог. Не мога да си го представя как избира в магазина столове, маси, ножове или вилици.

— Добре — съгласи се Нили.

Тя извади мобилния си телефон, за да се обади в Чикаго, без да става от масата, и така съвсем заприлича на професионалист от филмовия бизнес. О’Донъл се приведе от другата й страна, за да се обърне към Ричър.

— Повтори ми пак последователността на събитията.

— Жената-дракон в „Нова ера“ каза, че Суон е бил уволнен преди повече от три седмици. Да кажем, двайсет и четири, двайсет и пет дни. Преди двайсет и три дни Франц е излязъл и повече не се е върнал. Жена му се обадила на Нили четиринайсет дни, след като открили тялото му.

— Защо?

— За да й съобщи новината, нищо повече. За разследването разчита на местната полиция.

— Какво представлява тя?

— Няма нищо общо с военните. Прилича на Мишел Пфайфър. Не ни обича особено, защото сме били толкова близки с мъжа й. Синът им е негово копие.

— Горкото дете.

Нили закри телефона си с ръка и съобщи:

— Имаме мобилните телефони на Санчес, Ороско и Суон.

Тя порови в чантата си с една ръка и извади химикалка. Записа три номера с по десет цифри.

— Нека да потърсят по тях адресите — обади се Ричър.

Нили поклати глава.

— Не става. Телефоните на Санчес и Ороско са служебни, а на номера на Суон излиза адресът на „Нова ера“.

Тя прекъсна разговора с помощника си в Чикаго и набра номерата, които беше записала — един по един.

— Включва гласова поща — съобщи. — Значи и трите телефона са изключени.

— Неизбежно — отвърна Ричър. — Батериите са се изтощили още преди три седмици.

— Много е неприятно да чуеш гласовете им на гласовата им поща — каза Нили. — Когато записваш гласа си, дори не подозираш какво ще ти се случи.

— Малка частица безсмъртие — отбеляза О’Донъл.

Отнесоха чиниите им. Сервитьорът се появи отново, за да им донесе менюто за десерта. Погледът на Ричър се плъзна по списъка от сладкиши, които струваха по-скъпо от нощувка в мотел в по-голямата част на САЩ.

— Аз не искам нищо — каза той.

Помисли си, че Нили ще го накара да си поръча насила, но в този момент телефонът й отново звънна. Тя вдигна, заслуша се и си записа още нещо.

— Адресът на Суон — съобщи. — В Санта Ана, до зоологическата градина.

— Да тръгваме — каза О’Донъл.

Качиха се в неговата кола — взета под наем от „Херц“, с четири врати и инсталиран джипиес — и поеха на югоизток към магистрала 5.

Мъжът, който се казваше Томас Брант, ги видя как тръгват. Неговият форд краун виктория беше паркиран на една пресечка оттам, а той седеше на една пейка в началото на Родео Драйв, сред около двеста туристи. Използва мобилния си телефон, за да се обади на шефа си Къртис Мони.

— Вече са трима — съобщи. — Всичко става точно по план. Все едно се събира кланът.

На четирийсет метра на запад оттам мъжът в синия костюм също ги видя как тръгват. Беше се отпуснал ниско на шофьорското място в синия си крайслер, на паркинга на фризьорски салон на Уилшър Булевард. Набра номера на шефа си и каза:

— Вече са трима. Мисля, че новият е О’Донъл. Значи този, който прилича на бездомник, е Ричър. Май захапаха въдицата.

А на три хиляди мили оттам, в Ню Йорк, тъмнокосият четирийсетгодишен мъж беше в туристическата агенция на ъгъла на Парк Авеню и 42-ра улица. Купуваше си билет за отиване и връщане без фиксирана дата от летище „Ла Гуардия“ в Ню Йорк до Денвър, щата Колорадо. Плати с платинена кредитна карта „Виза“, издадена на името на Алън Мейсън.

21

Санта Ана беше на югоизток, след Анахайм, в Ориндж Каунти. Самият град беше на двайсет мили западно от планините Санта Ана, откъдето духаха прословутите за тази местност ветрове. Появата на сухия, горещ и постоянен вятър побъркваше всички в Лос Анджелис. Ричър беше виждал ефекта му с очите си. Веднъж беше в града след командировка при морските пехотинци в Кемп Пендълтън. Друг път — в гарнизонен отпуск за уикенда от Форт Ъруин. Тогава видя как дребни сбивания в бар могат да прераснат в убийства. Как изгорената на тостера филийка става причина за побой над съпругата, затвор за мъжа и развод за двамата. Беше видял как пребиват един човек, защото вървял прекалено бавно по тротоара.

Но в този ден нямаше вятър. Въздухът беше горещ, неподвижен, кафяв и тежък. От джипиеса на О’Донъл се чуваше приятен настоятелен женски глас, който им каза да слязат от магистрала 5 на юг от зоологическата градина, срещу Тъстин. После ги поведе по градските улици към художествената галерия. Преди да стигнат до нея, завиха наляво, надясно и пак наляво и гласът ги увери, че приближават търсения адрес. Накрая им каза, че са пристигнали.

Което беше очевидно и без джипиеса.

О’Донъл плавно спря до пощенска кутия във формата на лебед. Беше стандартна, метална, монтирана на метален стълб и боядисана в бяло. Вертикално върху нея беше закрепен силует, изрязан от дърво. С дълга, грациозна шия, извит гръб и вирната опашка. Беше боядисан в бяло, с изключение на тъмнооранжевата човка и черното око. Резултатът беше доста сполучлив, защото тумбестата пощенска кутия представляваше тялото на птицата.

— Кажете ми, че това не е работа на Суон — каза О’Донъл.

— Или е на племенник, или на племенница — предположи Нили. — Вероятно е било подарък за новата къща.

— А той се е чувствал длъжен да го използва, за да го видят, ако дойдат на гости.

— На мен ми харесва.

Зад кутията имаше алея за коли, която водеше към двойна порта и ограда, висока метър и половина. Паралелно с алеята за коли имаше друга, по-тясна асфалтирана алея, която водеше към единична порта в оградата. Самата тя беше от зелена тел. В горните ъгли на двете порти имаше украса — миниатюрни алуминиеви ананасчета. И двете бяха затворени. И на двете имаше табели с надпис „Внимание, куче“, купени от магазин. Алеята за коли стигаше до гараж, пристроен към къщата. Другата алея — до вратата на малка къща с боядисана в охра фасада. Прозорците имаха гофрирани метални стрехи, надвиснали като вежди. Над вратата също имаше подобна стреха. Като цяло къщата имаше сериозно, строго, мъжко излъчване.

Освен това беше тиха и нищо вътре не помръдваше.

— Изглежда празна — каза Нили. — Няма никой вкъщи.

Ричър кимна. В двора имаше само трева. Нямаше посадени растения, цветя или храсти. Тревата беше суха и малко по-висока, отколкото трябва — все едно изрядният собственик на къщата, който поддържа моравата, беше спрял да я полива и коси преди около три седмици.

Не се виждаше алармена система.

— Да огледаме — каза Ричър.

Тримата слязоха от колата и отидоха до единичната порта. Не беше заключена. Те стигнаха до вратата на къщата. Ричър натисна звънеца. Почака. Никой не отговори. Пътека от каменни плочи опасваше постройката.

Тримата тръгнаха по пътеката в посока, обратна на часовниковата стрелка. Отстрани на гаража имаше втора врата. Заключена. От задната страна на къщата имаше и трета врата, към кухнята. Тя също беше заключена. Горната й половина бе остъклена. През нея се виждаше малка старомодна кухня, в която нищо не беше подновено от около четирийсет години, но беше чиста и поддържана. Нямаше боклуци. Нито мръсни чинии. Уредите бяха с покритие от зелен емайл. Имаше малка маса и два стола. На пода от зелен линолеум бяха подредени празни купички за храна и вода за кучето.

През плъзгащата се врата до вратата на кухнята се виждаше асфалтирано дворче. Дворчето беше празно. Плъзгащата врата беше заключена. Завесите на отсрещните прозорци бяха спуснати наполовина. Спалня, може би използвана и за кабинет.

В квартала беше тихо. В къщата също не се чуваше нищо, с изключение на някакво едва доловимо жужене, от което ръцете на Ричър настръхнаха, а някъде дълбоко в съзнанието му светна сигнална лампичка.

— Вратата на кухнята? — предложи О’Донъл.

Ричър кимна. О’Донъл пъхна ръка в джоба си и извади бокса. Беше керамичен, но с нищо не наподобяваше материала, от който се правят сервизи за чай. Боксът беше изработен от някакво сложно минерално съединение на прах, пресован под огромно налягане и споен с епоксидна смола. Полученият материал вероятно беше по-здрав от стомана. Освен това процесът на пресоване позволяваше челната повърхност да бъде оформяна в опасни форми. Ударът на човек с габаритите на О’Донъл с такъв бокс бе равносилен на удар от топка за боулинг, на която са монтирани зъби на акула.

О’Донъл си сложи бокса и сви ръка в юмрук. После пристъпи към вратата на кухнята и почука по стъклото с опакото на ръката, съвсем леко, все едно се опитваше да привлече вниманието на човека вътре, без да го стресне. Стъклото се счупи и в кухнята падна триъгълно парче. О’Донъл имаше толкова добра координация, че ръката му спря, преди да достигне до ръба на счупеното стъкло. Той чукна още два пъти и отвори дупка, достатъчно голяма да провре ръката си през нея. После свали бокса, вдигна ръкава си, промуши ръка през дупката и завъртя дръжката отвътре.

Вратата се отвори.

Аларма не се включи.

Ричър влезе пръв. Направи две крачки и спря. Жуженето, което беше усетил навън, се усили. Във въздуха тегнеше миризма. И двете бяха нещо, което не можеше да сбърка. Безброй пъти беше чувал този звук и беше усещал тази миризма.

Жуженето идваше от хиляди полудели мухи.

Миризмата беше на гниеща и разлагаща се плът.

Нили и О’Донъл пристъпиха след него. И също спряха.

— И без това знаехме — каза О’Донъл, може би на самия себе си. — Не трябва да се шокираме.

— Трябва — възрази Нили. — Винаги трябва да се шокираме.

Тя закри устата и носа си. Ричър пристъпи към вратата на кухнята. На пода в коридора не се виждаше нищо. Но там вонята беше по-силна, а шумът се чуваше по-ясно. Във въздуха се виждаха отделни мухи — едри, сини и лъскави, които бръмчаха, стрелкаха се напред-назад и се удряха в стените. Мухите влитаха и излитаха от една полуотворена врата.

— Банята — каза Ричър.

Къщата беше със същото разположение като дома на Калвин Франц, но по-голяма, защото в Санта Ана имаше по-големи парцели, отколкото в Санта Моника. Недвижимите имоти тук бяха по-евтини, което позволяваше повече размах.

В средата на къщата имаше коридор, а стаите от двете му страни бяха истински отделни помещения, а не ниши. Кухнята бе в дъното, всекидневната отпред, а между тях имаше килер. От другата страна на коридора бяха двете спални с банята помежду им.

Беше невъзможно да се определи откъде идва вонята. Изпълваше цялата къща.

Но мухите явно се интересуваха предимно от банята.

Въздухът беше горещ и неприятен. Не се чуваше нищо, освен лудешкото бръмчене. Мухите летяха и се блъскаха в порцелан, керамични плочки, в тапетите на стените и в дървена врата.

— Стойте тук — нареди Ричър.

После тръгна по коридора. Направи две крачки. Три. Спря пред банята. Побутна вратата с крак. Пред него се изви яростен черен облак мухи. Той се извърна и размаха ръце. После отново побутна вратата с крак, за да я отвори докрай. Все така размахвайки ръце, той се взря между жужащите насекоми.

На пода имаше труп.

На куче.

Немска овчарка, която приживе е била голяма и красива, може би петдесет, петдесет и пет килограма. Лежеше на една страна. Козината й беше мъртва и сплъстена. Устата й беше отворена. Мухите пируваха с езика, носа и очите й.

Ричър влезе в банята. Около краката му нагъсто жужаха мухи. Във ваната нямаше нищо. Тоалетната чиния беше празна. Дори водата на дъното я нямаше. Имаше недокоснати хавлиени кърпи. На пода се виждаха мръсни кафяви следи. Не беше кръв, а течност от сфинктер, спрял да функционира.

Ричър излезе от банята.

— Кучето му — съобщи. — Проверете другите стаи и гаража.

В другите стаи и гаража не намериха нищо. Нямаше следи нито от борба или претърсване, нито от самия Суон. Тримата отново се събраха в коридора. Мухите се бяха върнали към заниманието си в банята.

— Какво е станало тук? — попита Нили.

— Суон е излязъл — каза О’Донъл. — Но не се е върнал. Кучето е умряло от глад.

— Умряло е от жажда — каза Ричър.

Никой не отговори.

— Купичката му в кухнята е празна — продължи той. — После е изпило водата от тоалетната чиния. Вероятно е издържало около седмица.

— Ужасно — въздъхна Нили.

— И още как. Аз обичам кучета. Ако живеех някъде за постоянно, щях да имам три-четири. Ще трябва да наемем хеликоптер и да изхвърлим гадовете от него. На малки парчета.

— Кога?

— Скоро.

— Ще ни трябва повече от това, с което разполагаме в момента — каза О’Донъл.

— Тогава да започваме да търсим — отвърна Ричър.

От кухнята взеха салфетки, от които направиха топчета и си запушиха носовете. После се заеха с внимателно претърсване. О’Донъл пое кухнята. Нили — всекидневната. Ричър се зае със спалнята на Суон.

Не намериха нищо интересно в трите помещения. Дори ако не бяха намерили кучето в такова състояние, пак щеше да бъде очевидно, че когато е излязъл, Суон е очаквал да се прибере скоро. В миялната машина имаше неизмити чинии. В хладилника имаше храна, а в кофата под мивката — боклук. Под възглавницата имаше сгъната пижама. На нощното шкафче беше оставена книга, прочетена до средата. Суон беше използвал една от собствените си визитни картички за разделител. На визитката пишеше: Антъни Суон, офицер от резерва, помощник-директор по корпоративна сигурност, Отбранителни системи „Нова ера“, Лос Анджелис, Калифорния. Най-отдолу беше изписан имейл и телефонният номер, на който Ричър и Нили бяха звънели толкова пъти.

— Какво точно правят в „Нова ера“? — попита О’Донъл.

— Пари — отвърна Ричър. — Но предполагам, че вече не в такива количества, както по-рано.

— Дали произвеждат нещо, или само правят проучвания?

— Жената, с която се срещнахме, твърдеше, че произвеждат нещо някъде.

— Какво точно?

— Нямаме представа.

Тримата заедно се заеха с втората спалня. Беше в дъното на къщата, с плъзгаща врата към празното дворче. В стаята имаше легло, но очевидно беше използвана като кабинет. Имаше бюро, телефон, шкаф за документи и рафтове, натъпкани със сувенири, каквито събират по-сантименталните хора.

Започнаха с бюрото. Три чифта очи, три различни гледни точки. Не намериха нищо. Прехвърлиха се на шкафа. Документите в него бяха обичайните за всеки собственик на къща. Разписка за платен данък сгради, застраховки, чекове, сметки. Имаше и лични книжа. Социална осигуровка, разписки за данък общ доход, трудов договор с Отбранителни системи „Нова ера“, чекове за заплати. Изглежда, Суон имаше приличен доход. За месец изкарваше толкова, с колкото Ричър можеше да живее година и половина.

Имаше и документи, издадени от ветеринар. Кучето беше женско. Казваше се Мейси и беше с изрядни ваксини. Беше стара, но в добро здраве. Имаше и разписки от организация на име „Хуманно отношение към животните“. Суон им беше превеждал пари. Големи суми. Значи беше надеждна благотворителна организация. Суон не можеше да бъде измамен лесно.

Провериха и рафтовете. Намериха кутия за обувки, пълна със снимки. Кадри от живота и работата на Суон. На някои от тях се виждаше и кучето Мейси. На други — Ричър, Нили и О’Донъл, Франц, Карла Диксън, Санчес, Ороско и Стан Лори. Снимките бяха направени отдавна и хората на тях бяха по-млади, изпълнени с енергия и жизненост. Бяха във всякакви комбинации, по двама и по трима, снимани в офиси и столови по целия свят. Една от снимките беше официална групова фотография, на която и деветимата бяха с парадните си униформи, след церемония по награждаване. Ричър не си спомняше кой беше направил снимката. Вероятно професионален фотограф. Дори не си спомняше за какво ги бяха наградили.

— Трябва да тръгваме — обади се Нили. — Съседите може би са ни видели.

— Имаме алиби — отвърна О’Донъл. — Приятел, който живее сам. Никой не отвори, когато почукахме, а отвътре се носеше неприятна миризма.

Ричър пристъпи към бюрото и вдигна телефона. Натисна бутона за повторно избиране на последния избран номер. Чу се бърза серия от електронни звуци. После сигнал „свободно“. Вдигна Анджела Франц. Ричър чу дори гласа на Чарли някъде зад нея. Той затвори.

— Последното му обаждане е било до Франц — обяви той. — В дома му в Санта Моника.

— Обадил се е, че отива — каза О’Донъл. — Това вече го знаехме. Не ни помага.

— Нищо тук не ни помага — добави Нили.

— Може би ще ни помогне нещо, което не е тук — каза Ричър. — Не видях никъде парчето от Берлинската стена. Нито пък някакъв кашон с вещите от бюрото му в „Нова ера“.

— И какво от това?

— Можем да разберем как са се развили нещата във времето. Когато те уволнят, събираш всичко в един кашон и го хвърляш в багажника на колата, нали така? Колко време остава там, преди да го донесеш вкъщи и да го прегледаш?

— Един-два дни — каза О’Донъл. — Човек като Суон се вбесява, когато се случи такова нещо, но си остава организиран, както винаги. Ще го преглътне и няма да се бави много, преди да продължи напред.

— Значи два дни?

— Най-много.

— Тогава всичко се е случило не по-късно от два дни, след като са го уволнили от „Нова ера“.

— А с какво ни помага това? — попита отново Нили.

— Нямам представа — отвърна Ричър. — Но колкото повече научаваме, толкова повече се увеличават и шансовете ни.

Излязоха през кухнята и затвориха вратата, но не я заключиха. Нямаше смисъл. Всеки можеше да я отвори през счупеното стъкло. Заобиколиха къщата по алеята покрай гаража. Върнаха се обратно на тротоара пред оградата. Беше тих квартал, чиито жители се прибират вкъщи чак вечер. Нищо не помръдваше. Ричър се огледа за любопитни съседи, но не видя такива. Нямаше зяпачи по улицата, нито погледи, скрити зад помръдващи завеси.

За сметка на това видя кафяв форд краун виктория, паркиран на четирийсет метра от тях.

С лице към тях.

А зад волана седеше човек.

22

Ричър каза:

— Спрете, но не рязко. Обърнете се, все едно искате да огледате къщата за последен път. Говорете си нещо.

О’Донъл се обърна и каза:

— Прилича на офицерските квартири за семейни във Форт Худ.

— С изключение на пощенската кутия — отвърна Ричър.

Нили също се обърна.

— На мен ми харесва. Имам предвид пощенската кутия.

— На четирийсет метра на запад до бордюра е паркиран кафяв форд краун виктория — продължи Ричър. — Тази кола ни следи. Следи Нили, ако трябва да бъда по-точен. Беше там, когато се срещнахме на Сънсет Булевард, и отново беше наблизо, когато ходихме до офиса на Франц. А сега е тук.

— Имате ли представа на кого е? — попита О’Донъл.

— Никаква — отвърна Ричър. — Но мисля, че вече е време да разберем.

— Както едно време?

Ричър кимна.

— Точно както едно време. Аз ще карам.

Тримата погледнаха за последен път къщата на Суон, обърнаха се и бавно отидоха до колата, наета от О’Донъл. Качиха се едновременно — Ричър на шофьорското място, Нили до него отпред, а О’Донъл — зад него. Никой не си сложи колана.

— Не чупи колата — каза О’Донъл. — Не съм платил за допълнителна застраховка.

— А трябваше — отвърна Ричър. — Винаги е добра предпазна мярка.

Той запали двигателя и се отдели от бордюра. Погледна напред по улицата и в огледалото за обратно виждане. Нямаше други коли. Той завъртя волана, натисна газта и направи остър обратен завой по средата на улицата. Отново натисна газта и ускори в продължение на трийсет метра. После наби спирачките, О’Донъл изскочи на един метър пред форда, Ричър отново натисна газта и спирачките и спря точно до шофьорската врата на колата. О’Донъл вече беше до мястото на пътника. Ричър изскочи от тяхната кола, О’Донъл разби прозореца на другата, шофьорът от нея побягна в обратната посока и се озова право в ръцете на Ричър. Ричър го удари два пъти — веднъж в стомаха и веднъж в лицето. Бързо и силно. Мъжът се блъсна в колата си и се свлече на колене. Ричър направи крачка и го удари за трети път — силно, с лакът в слепоочието. Човекът падна настрани — бавно, като дърво, изкоренено с булдозер. В крайна сметка се озова в тясното пространство между колата си и пътя. Проснат по гръб, неподвижен, в безсъзнание, със силен кръвоизлив от счупения нос.

— Е, значи този номер още става — обади се О’Донъл.

— Стига аз да се заема с по-трудната част — отвърна Ричър.

Нили хвана мъжа за якето и го обърна настрани, така че кръвта от носа му да се стича на асфалта, а не в гърлото му. Нямаше смисъл да го удавят по този начин. След това разтвори якето му, за да провери вътрешния джоб.

И спря.

Защото мъжът носеше кобур. Стар охлузен кобур от износена черна кожа. В него имаше автоматичен пистолет „Глок 17“. Носеше и колан. На колана имаше джоб за допълнителен пълнител за пистолета. Както и кръгло джобче, в което носеше чифт белезници от неръждаема стомана.

Стандартна полицейска екипировка.

Ричър хвърли поглед в колата. Мястото до шофьора беше посипано с парченца стъкло. Под арматурното табло беше монтирана полицейска радиостанция.

— Мамка му — изруга Ричър. — Пребили сме ченге.

— Ти свърши по-трудната част — обади се О’Донъл.

Ричър приклекна и притисна пръсти към врата на човека. Потърси пулса, който се оказа силен и равномерен. Мъжът дишаше. Носът му беше лошо счупен, което на по-късен етап щеше да се превърне в естетически проблем, но той и без това не беше голям красавец.

— Защо ни следи? — попита Нили.

— По-късно ще мислим за това — отвърна Ричър. — Когато сме далеч оттук.

— Защо го удари толкова силно?

— Бях ядосан заради кучето.

— Да, но този човек не е виновен за това.

— Вече го разбрах.

Нили претърси джобовете на мъжа. Намери кожен портфейл за документи за самоличност. От вътрешната му страна имаше хромирана значка, закачена срещу ламинирана карта със снимка.

— Казва се Томас Брант — съобщи тя. — Полицай от управлението в Лос Анджелис.

— Тук е Ориндж Каунти — каза О’Донъл. — Значи не е в юрисдикцията си. Както не беше и на Сънсет Булевард, и в Санта Моника.

— Мислиш ли, че това ще ни помогне?

— Не особено.

— Да го настаним удобно и да се омитаме — предложи Ричър.

О’Донъл хвана Брант за краката, а Ричър за раменете и двамата го вкараха на задната седалка в колата му. Сложиха го да легне удобно и го оставиха в „положение за възстановяване“, както се изразяват лекарите — на една страна, така че да диша свободно и да не се задави. Във форда имаше много свободно място. Двигателят беше изключен, а през счупения прозорец влизаше чист въздух.

— Ще се оправи — обади се О’Донъл.

— Ще се наложи — допълни Ричър.

Затвориха вратата и се обърнаха към колата, наета от О’Донъл. Тя продължаваше да си стои по средата на улицата с три отворени врати и запален двигател. Този път Ричър седна отзад, а О’Донъл — на шофьорското място. Нили пак седна отпред. Вежливият глас от джипиеса се зае да им покаже пътя обратно до магистралата.

— Трябва да върнем тази кола — обади се Нили. — Веднага. А после и моя мустанг. Сигурно е записал номерата и на двете.

— А после как ще се придвижваме? — попита Ричър.

— Ще трябва ти да вземеш кола под наем.

— Нямам шофьорска книжка.

— Значи ще хващаме таксита. Трябва да прекъснем следата.

— Тогава трябва да сменим и хотела.

— Щом се налага.

Джипиесът не разрешаваше дестилацията да се променя в движение, от съображения за безопасност. Наложи се О’Донъл да спре, да отбие и да смени търсения адрес от хотел „Бевърли Уилшър“ на паркинга на „Херц“ на летище Ел Ей Екс. Устройството го прие професионално. Забави се само секунда, през която на екрана се появи надпис „Определяне на маршрута“, после вежливият глас отново се обади и каза на О’Донъл да обърне и да поеме на запад вместо на изток, към магистрала 405 вместо към магистрала 5. По междинните улици нямаше много коли, но на магистралата беше оживено. Придвижваха се бавно.

Ричър се обърна към Нили:

— Разкажи ми за вчера.

— Какво за вчера?

— Какво точно направи?

— Пристигнах на летището и взех колата под наем. Отидох до хотела по Уилшър Булевард. Настаних се. Работих един час. После отидох с колата до ресторант „Денис“ на Сънсет Булевард. И те чаках.

— Значи са те проследили още от летището.

— Очевидно. Въпросът е защо.

— Не, това е вторият въпрос. Първият въпрос е как. Кой е знаел кога и къде ще пристигнеш?

— Ченгето. Няма друго обяснение. Отбелязал е името ми за издирване и от Министерството на вътрешната сигурност са му го съобщили в момента, в който съм си купила билета.

— Добре, но защо?

— Защото работи по случая на Франц. Нали го разследват местните полицаи? Аз съм в списъка с приятели и колеги на Франц.

— Всички сме в него.

— Аз пристигнах първа.

— Значи сме заподозрени?

— Вероятно. След като няма други.

— Толкова ли са тъпи?

— Нормално е. Дори ние едно време проверявахме списъка с приятели и колеги, ако нямахме друга следа.

— Военните следователи са недосегаеми — каза Ричър.

— Точно така — потвърди Нили. — Но ние току-що посегнахме на полицай от Лос Анджелис. При това здравата. Надявам се и те да нямат някакъв подобен девиз.

— Имат и още как.

Летище Ел Ей Екс представляваше гигантски, чудовищен лабиринт. Както всички други летища, които Ричър беше виждал, и това сякаш беше във вечен ремонт. О’Донъл се провря през строителните площадки, за да стигне до паркинга за коли под наем. Различните компании бяха наредени една до друга — червена, зелена, синя и накрая жълтата „Херц“. О’Донъл паркира в края на една дълга опашка от коли, до тях дотича униформен служител на компанията и провери баркода на задното стъкло с портативен четец. Готово — колата беше върната, следата беше прекъсната.

— А сега какво? — попита О’Донъл.

— Сега ще вземем летищния автобус до терминала и ще намерим такси. После ще се изнесем от хотела и двамата с теб ще се върнем тук с моя мустанг. През това време Ричър ще намери нов хотел и ще започне да работи по числата. Става ли?

Но Ричър не отговори. Взираше се през паркинга, към витрините на компанията за автомобили под наем от другата страна. Към опашката от хора, които чакаха вътре.

И се усмихваше.

— Какво? — попита Нили. — Какво става, Ричър?

— Там вътре — отвърна Ричър. — Четвъртата на опашката. Виждаш ли я?

— Коя?

— Дребната тъмнокоса жена. Почти съм сигурен, че е Карла Диксън.

23

Ричър, Нили и О’Донъл забързаха през паркинга, като с всяка крачка увереността им нарастваше. На три метра от витрините на компанията вече бяха абсолютно сигурни. Беше Карла Диксън. Не можеха да я сбъркат с друга. Мургава и сравнително дребна на ръст — една от онези жени, които никога не се доверяват на хората и в девет от десет случая получават доказателства за мнителността си. Стоеше точно пред тях — вече трета на опашката. Жестовете й говореха, че е изпълнена едновременно с нетърпение и с твърда решимост да получи каквото иска. Както обикновено изглеждаше спокойна, но никога не оставаше неподвижна, сякаш вътре в нея гореше някакъв друг вид енергия, а двайсет и четирите часа на денонощието не й бяха достатъчни. Беше по-слаба, отколкото си я спомняше Ричър. Носеше тесни черни джинси и черно кожено яке. Гъстата й черна коса беше подстригана късо. В краката й имаше черен спортен сак, а на рамото й висеше черна кожена чанта.

А после, сякаш усетила погледите им върху себе си, тя се обърна и погледна право към тях. Изражението й не се промени особено, все едно ги беше видяла за последен път преди трийсет минути, а не преди години. Бегло се усмихна. Усмивката й беше малко тъжна, сякаш вече се досещаше какво е станало. После кимна към служителите, сякаш искаше да каже: Веднага идвам, но нали ги знаете цивилните. Ричър посочи първо към себе си, после към Нили и О’Донъл, вдигна четири пръста и произнесе само с устни:

— Вземи кола с четири места.

Диксън отново кимна и пак се обърна напред.

— Тук има нещо библейско — обади се Нили. — Хората постоянно възкръсват.

— Няма нищо общо с Библията — възрази Ричър. — Просто предположенията ни бяха погрешни.

От една врата се появи четвърти служител и зае мястото си зад едно празно бюро. Диксън вече не беше трета на опашката, а първа — обслужиха я след трийсет секунди. Ричър видя розов проблясък от шофьорска книжка, издадена в щата Ню Йорк, и платинен блясък от кредитна карта. Служителят попълни някакви документи, Диксън се подписа на няколко места и получи дебел жълт плик и ключ. Взе си чантата и сака и тръгна към изхода. Излезе на тротоара. Застана пред Ричър, Нили и О’Донъл и сериозно ги изгледа един по един. После каза:

— Извинявайте, че закъснях за купона. Но то всъщност не е голям купон, нали?

— Какво си разбрала досега? — попита я Ричър.

— Току-що получих вашите съобщения — отвърна Диксън. — Не исках да чакам директен полет. Исках да тръгна веднага. Хванах първия възможен полет насам, който имаше прекачване в Лас Вегас. Там се наложи да чакам два часа. Така че проведох няколко телефонни разговора и пообиколих. Проверих някои неща. И открих, че Санчес и Ороско са се изпарили. Изглежда, преди две-три седмици и двамата са изчезнали от лицето на земята.

24

От „Херц“ бяха дали на Диксън форд 500, кола с четири врати и прилични размери. Тя прибра чантите си в багажника и седна на шофьорското място. Нили седна до нея отпред, а Ричър и О’Донъл се сместиха отзад. Диксън запали двигателя и пое на север от летището, по Сепулведа Булевард. През първите пет минути говори само тя. Работела под прикритие в една брокерска компания на Уолстрийт. Клиентът й бил голям инвеститор, който подозирал нарушения на закона в компанията. Както всички агенти под прикритие, които искат да оцелеят, тя не можела да си позволи контакт с предишния си живот. Не можела да се обади в офиса си по мобилния телефон, който й дали от брокерската компания, нито по стационарния в апартамента под наем, плащан от същата брокерска компания, нито да проверява електронната си поща по своя „Блекбъри“, с който я снабдили пак оттам. В крайна сметка успяла тайно да се свърже с телефонния си секретар от уличен телефон на пристанището и едва тогава открила дългата поредица от все по-отчаяни призиви 10–30, записани на него. И така зарязала работата и клиента си, отишла на летището и взела първия полет на „Америка Уест“. От летището в Лас Вегас се обадила на Санчес и Ороско, но те не отговорили. А което било вече лош знак — кутиите им за гласови съобщения били пълни. Така че тя отишла с такси до офиса им и открила, че там няма никого, а зад вратата била натрупана поща от последните три седмици. Съседите им също не ги били виждали отдавна.

— Значи вече знаем със сигурност — обобщи Ричър. — Останали сме само четиримата.

После Нили говори в продължение на пет минути. Докладва на Диксън по същия сбит и ясен начин, както го беше правила хиляди пъти преди. Не каза нищо излишно и не пропусна нито една подробност. Изложи всички факти и предположения — от първото обаждане на Анджела Франц до момента. Заключението от аутопсията, малката къща в Санта Моника, разбитият офис в Кълвър Сити, флаш паметта, сградата на „Нова ера“, пристигането на О’Донъл, мъртвото куче, злощастното нападение срещу полицая от Лос Анджелис пред къщата на Суон в Санта Ана и последвалото решение да се отърват от автомобилите под наем, за да отклонят неизбежното преследване.

— Е, поне тази ситуация е овладяна — каза Диксън. — В момента никой не ни следи, значи засега можем да смятаме колата за чиста.

— Някакви заключения? — попита Ричър.

Диксън мисли мълчаливо в продължение на триста метра по задръстения булевард. После зави по магистрала 405, която водеше към Сан Диего, но в обратната посока — към Шърман Оукс и Ван Нюйс.

— Общо взето, само едно заключение — каза тя. — Франц не се е обадил само на някои от нас, защото е смятал, че няма да успее да открие останалите. Нито пък се е обадил само на някои, защото е подценил проблема. Франц беше твърде умен, за да допусне такава грешка. А и очевидно вече е бил твърде предпазлив, след като е имал дете и прочие. Така че трябва да променим начина на разсъждение. Да видим пак кои са тук и кои ги няма. Мисля, че Франц се е обадил само на онези от нас, които са можели да дойдат бързо. Максимално бързо. Суон очевидно, защото е бил в същия град, а после Санчес и Ороско, защото са само на един час оттук, в Лас Вегас. Останалите не са вършели работа. Защото всички сме били поне на един ден разстояние. Така че тук става дума за бързина, паника, спешност. Ситуация, в която и половин ден има значение.

— Каква по-точно? — попита Ричър.

— Нямам представа. Жалко, че сте се провалили с единайсет пароли. Можеше да видим каква част от информацията е нова или променена.

— Важни са имената — каза О’Донъл. — Те са единствената сериозна информация.

— Числата също могат да бъдат сериозна информация — възрази Диксън.

— Нищо няма да разбереш от тях.

— Може би. А може би не. Понякога числата също ми говорят.

— Не и тези.

За момент в колата настъпи мълчание. Нямаше задръстване. Диксън остана на магистрала 405 и бързо прекоси кръстовището с магистрала 10.

— Къде отиваме? — попита.

— Да отидем в „Шато Мармонт“ — предложи Нили. — Дискретен хотел, далеч от центъра.

— И скъп — обади се Ричър.

Нещо в гласа му накара Диксън да откъсне очи от пътя и да го погледне.

— Ричър няма пари — обясни Нили.

— Не съм изненадана — отвърна Диксън. — Все пак не е работил от девет години.

— Той и в армията почти нищо не работеше — отбеляза О’Донъл. — Защо да си променя навиците?

— Освен това не обича други да му плащат сметката — продължи Нили.

— Горкичкият — каза Диксън.

— Просто се опитвам да се държа възпитано — въздъхна Ричър.

Диксън продължи по магистрала 405 до Санта Моника Булевард на североизток с идеята да прекоси Бевърли Хилс и западната част на Холивуд и да излезе на Сънсет Булевард.

— Нищо не се е променило — каза тя. — Военните следователи са недосегаеми. Четиримата, които сме останали, трябва да го докажем. Заради четиримата, които вече не са сред нас. Така че ни трябва командна структура, план за действие и бюджет.

— Аз ще се погрижа за бюджета — каза Нили.

— Имаш ли възможност?

— Само през тази година в частните компании от нашия бранш постъпиха седем милиарда долара от Министерството на вътрешната сигурност. Част от тези пари пристига при нас в Чикаго, а аз притежавам половината от това, което задържаме като печалба.

— Значи си богата?

— По-богата от времето, когато бях сержант.

— И без това ще си ги върнем — каза О’Донъл. — Хората ги убиват от любов или за пари, а за нашите хора можем да бъдем абсолютно сигурни, че не са убити от любов. Следователно някъде в тази история има пари.

— Значи всички сме съгласни Нили да се погрижи за бюджета? — попита Диксън.

— Какво е това сега, демокрация ли? — обади се Ричър.

— Временно. Съгласни ли сме?

И четиримата вдигнаха ръце. Двама майори и капитан, които оставяха сержанта да плати сметката.

— А сега план за действие — каза Диксън.

— Първо командването — поправи я О’Донъл. — Не можем да слагаме каруцата пред коня.

— Съгласна съм — отвърна Диксън. — Номинирам Ричър за командващ офицер.

— И аз — каза О’Донъл.

— И аз — каза Нили. — Както винаги.

— Не става — каза Ричър. — Аз ударих онова ченге. Ако се наложи, трябва да се предам и да поема отговорността, за да можете да продължите без мен. Командващият офицер не бива да носи такъв риск.

— Нека да мислим как да се справим с това, когато се наложи — предложи Диксън.

— Ще се наложи — настоя Ричър. — Със сигурност. Още утре, най-късно вдругиден.

— Може пък да ни пуснат този път.

— Мечтай си. Ние щяхме ли да ги пуснем?

— Може да го е срам да докладва, че са го набили.

— Няма нужда да докладва. То се вижда. Прозорецът на колата и носът му са счупени.

— А той дали изобщо знае кои сте?

— Въвел е името на Нили в системата. Следеше ни. Значи знае кои сме.

— Не можеш да се предадеш заради един бой — обади се О’Донъл. — Ще те пратят в затвора. Ако се наложи, ще трябва да избягаш от града.

— Не става. Ако не пипнат мен, ще потърсят теб и Нили като съучастници. Не искаме това да се случва. Трябват ни хора, които да работят.

— Ще ти намерим адвокат. Някой по-евтин.

— Не, някой добър — възрази Диксън.

— Във всеки случай няма да мога да се измъкна — каза Ричър.

Никой не отговори.

— Нили трябва да бъде командващ офицер — каза той.

— Отказвам — отвърна Нили.

— Не можеш да откажеш. Това е заповед.

— Не може да е заповед, защото все още не си командващ офицер.

— Тогава Диксън.

— Отказвам — отвърна Диксън.

— Добре, тогава О’Донъл.

— Пас — каза той.

— Ричър, докато влезе в затвора — каза Диксън. — След това Нили. Съгласни ли сме?

Вдигнаха се три ръце.

— Ще съжалявате за това — каза Ричър. — Ще ви накарам да съжалявате.

— Какъв е планът за действие, шефе? — попита Диксън.

Въпросът накара Ричър да се върне девет години назад в миналото — към последния път, когато някой му го беше задал по този начин.

— Какъвто е бил винаги — отвърна той. — Разследваме, подготвяме се и действаме. Намираме ги, елиминираме ги и накрая пикаем на гробовете на предците им.

25

Хотел „Шато Мармонт“ представляваше бохемска стара постройка на Сънсет Булевард, в началото на Лоръл Каниън. През годините в него бяха отсядали известни кинозвезди и рок музиканти. По стените бяха окачени фотографии на гости на хотела. Ерол Флин, Кларк Гейбъл, Мерилин Монро, Грета Гарбо, Джеймс Дийн, Джон Ленън, Мик Джагър, Боб Дилън, Джим Морисън, „Лед Цепелин“ и „Джеферсън Еърплейн“ бяха отсядали тук. Джон Белуши пък беше умрял тук, след като беше злоупотребил с коктейл от хероин и кокаин, достатъчен да повали всички гости на хотела. Негови фотографии не се виждаха.

Служителят на рецепцията им поиска документи за самоличност в допълнение към платинената кредитна карта на Нили, така че всички се регистрираха с истинските си имена. Нямаха друг избор. После човекът им каза, че има само три свободни стаи. Нили трябваше да бъде сама в стая, така че Ричър и О’Донъл се събраха заедно и оставиха самостоятелни стаи за жените. След това О’Донъл закара Нили обратно до „Бевърли Уилшър“ с колата на Диксън, за да си вземат багажа. Нили трябваше да откара мустанга обратно на летището, а О’Донъл щеше да кара след нея, за да я прибере след това. Цялата процедура щеше да отнеме три часа. През това време Ричър и Диксън трябваше да останат в хотела, за да поработят по числата.

* * *

Настаниха се в стаята на Диксън. Според служителя на рецепцията в нея веднъж беше отсядал Леонардо Ди Каприо, но те не забелязаха да е оставил някакви следи. Ричър нареди седемте разпечатки на бюрото и Диксън се наведе да ги проучи — така както хората четат ноти или поезия.

— Две неща на първо четене — каза тя веднага. — Първо, няма стопроцентови резултати. Няма десет от десет, нито девет от девет.

— А второ?

— Първите три таблици имат по двайсет и шест числа, четвъртата — двайсет и седем, а следващите три отново имат по двайсет и шест.

— И какво означава това?

— Не знам. Но нито една от таблиците не е запълнена докрай. Което подсказва, че броят на числата в тях означава нещо. Нарочно са по толкова, а неслучайно. Числата не представляват непрекъснат списък, разпечатан на отделни страници. Ако беше така, Франц можеше да ги събере в шест таблици вместо на седем. Така че това са седем отделни категории на едно и също нещо.

— Отделни, но подобни — каза Ричър. — Поредицата описва някакъв процес.

— И резултатите се влошават — отбеляза Диксън.

— Драстично — съгласи се Ричър.

— И доста внезапно — продължи тя. — В началото са добре, но после изведнъж се сриват.

— Да, но какво представляват?

— Нямам представа.

— Какво може да се измерва по такъв начин? — попита Ричър.

— Предполагам, всичко. Може да е тест за психично здраве — отговори на прости въпроси. Или за физическо състояние — задачи за координация. А може и да е запис на допуснати грешки в тестовете, като в такъв случай излиза, че резултатите се подобряват, а не обратното.

— Да, но какви са категориите? Какво разглеждахме? Седем какви неща?

— Точно това е ключът — кимна Диксън. — Трябва да започнем оттам.

— Не може да са медицински тестове. Всъщност не са никакви тестове. Защо изведнъж да задаваш двайсет и седем въпроса, след като всички останали тестове са по двайсет и шест? Това би довело до неверни резултати.

Диксън сви рамене и се изправи. Свали си якето и го метна на един стол. Отиде до прозореца, дръпна избелялата завеса и погледна надолу към улицата. После нагоре, към хълмовете.

— Лос Анджелис ми харесва — каза тя.

— Май и на мен — отвърна Ричър.

— Но Ню Йорк ми харесва повече.

— На мен също, предполагам.

— Но пък контрастът е приятен.

— Предполагам.

— Обстоятелствата са гадни, но все пак е страхотно, че се виждаме отново, Ричър. Наистина е страхотно.

Ричър кимна.

— Така е. Мислехме, че сме те изгубили. Неприятно чувство.

— Може ли да те прегърна?

— Искаш да ме прегърнеш?

— Исках да ви прегърна всичките в офиса на „Херц“. Но не го направих, защото на Нили нямаше да й хареса.

— Тя стисна ръката на Анджела Франц — съобщи Ричър. — Както и на Жената-дракон в „Нова ера“.

— Е, значи има някакъв напредък — каза Диксън.

— Малък — отвърна Ричър.

— Винаги съм предполагала, че е изнасилена като малка.

— Но не иска да говори за това — каза той.

— Тъжна история.

— И още как.

Карла Диксън се обърна към него, Ричър я прегърна и силно я притисна към себе си. Ухаеше приятно. Косата й излъчваше аромат на шампоан. Той я вдигна от земята и бавно я завъртя в кръг. Беше лека, тъничка и крехка в ръцете му. Имаше тесен гръб. Беше облечена с черна копринена риза и кожата й под нея беше топла. Ричър я остави на пода, тя се вдигна на пръсти и го целуна по бузата.

— Липсваше ми — каза тя. — Всички ми липсвахте.

— И на мен — отвърна той. — Не осъзнавах колко много.

— Как ти се струва животът след армията? — попита го тя.

— Харесва ми.

— А на мен не. Но може би ти се справяш по-добре от мен.

— Не знам как се справям. Не знам дали изобщо се справям. Като ви гледам, се чувствам така, сякаш газя по дъното. Или се давя. А вие всички плувате.

— Наистина ли нямаш пари?

— Почти никакви.

— И аз — призна тя. — Печеля по триста хиляди годишно, но въпреки това едва свързвам двата края. Такъв е животът. Извън него ти е по-добре.

— Обикновено и аз мисля така. Докато не се наложи да се върна в него. Нили ми преведе хиляда и трийсет долара в сметката.

— Като кода десет-трийсет? Умно момиче.

— Не само като кода, но и като пари за самолетен билет. Ако не ги беше изпратила, още щях да пътувам на стоп.

— Не, още щеше да вървиш пеша. Никой нормален човек нямаше да те качи.

Ричър се погледна в старото напукано огледало. Метър и деветдесет и три, сто и десет килограма, огромни ръце, чорлава коса, небръснат, със скъсана риза с навити ръкави — приличаше на Франкенщайн.

Приличаше на бездомник.

Да стигнеш дотук, след като си бил в голямата военна машина.

— Може ли да ти задам един въпрос? — каза Диксън.

— Питай.

— Винаги съм искала нещо повече, а не само да работим заедно.

— Кои?

— Ние двамата.

— Това не беше въпрос, а твърдение — отбеляза Ричър.

— Ти чувстваше ли се по същия начин?

— Честно?

— Да, моля те.

— Да.

— Тогава защо не стигнахме по-далеч?

— Защото нямаше да е по правилата.

— Ние и без това нарушавахме всички правила.

— Това щеше да разбие отряда. Останалите щяха да ревнуват.

— Включително и Нили?

— По нейния начин.

— Можехме да го запазим в тайна.

— Помечтай си — отвърна Ричър.

— Можем да го запазим в тайна и сега. Имаме три часа.

Ричър не отговори.

— Извинявай — каза Диксън. — Просто заради всички тези лоши неща ми се струва, че животът е кратък.

— А отрядът и без това вече е разбит — каза Ричър.

— Точно така.

— Нямаш ли си приятел на Източния бряг?

— В момента не.

Ричър отново отиде до леглото. Карла Диксън се приближи и застана до него, притиснала хълбок в бедрото му. Седемте листа хартия все още бяха наредени един до друг.

— Искаш ли пак да ги погледнем? — попита Ричър.

— Не точно сега — отвърна Диксън.

— И аз.

Той ги събра на купчина, сложи ги на нощното шкафче и премести телефона върху тях.

— Сигурна ли си? — попита.

— От петнайсет години.

— И аз. Но трябва да го запазим в тайна.

— Съгласна съм.

Ричър прегърна Диксън и я целуна по устата. Формата на зъбите й беше ново усещане за езика му. Копчетата на ризата й бяха малки и се разкопчаваха трудно.

26

После двамата останаха в леглото, а Диксън каза:

— Трябва да се захващаме за работа.

Ричър се завъртя, за да вземе разпечатките от нощното шкафче, но тя го спря.

— Нека да работим наум. Така ще виждаме по-добре.

— Така ли?

— Общо сто осемдесет и три числа — каза тя. — Кажи ми какво мислиш за сто осемдесет и три, като число.

— Не е просто — отвърна Ричър. — Дели се на три и на шейсет и едно.

— Не ме интересува дали е просто.

— Ако го умножиш по две, се получава триста шейсет и шест, което е броят на дните във високосна година.

— Значи това е половин високосна година?

— Не, защото е на седем отделни списъка — каза той. — Ако беше половин година, щеше да бъде шест месеца, значи шест списъка.

Диксън замълча.

Половин година, помисли си Ричър.

Половин.

Всяко нещо може да се направи по няколко начина.

Двайсет и шест или двайсет и седем.

— Колко дни има в половин година? — попита той.

— В обикновена година? Зависи коя половина. Или сто осемдесет и две, или сто осемдесет и три.

— А как изчисляваш колко е половин година?

— Деля годината на две.

— А ако умножиш броя на дните по седем дванайсети?

— Получава се повече от половината.

— А после още веднъж, по шест седми?

— Така пак става точно половин година. Четирийсет и две на осемдесет и четири.

— Това е — каза Ричър.

— Не те разбирам.

— Колко седмици има в една година?

— Петдесет и две.

— Колко работни дни?

— Двеста и шейсет, ако работната седмица е пет дни, и триста и дванайсет, ако е шест.

— Значи колко работни дни ще има в седем месеца, ако работната седмица е шест дни?

Диксън помисли една секунда, преди да отговори:

— Зависи кои седем месеца. Къде се падат неделите. Кой ден от седмицата е първи януари. Дали става въпрос за седем поредни месеца или за произволно избрани от всичките дванайсет.

— Сметни го, Карла. Има само два възможни отговора.

Тя отново помълча, после каза:

— Сто осемдесет и два или сто осемдесет и три.

— Точно така — каза Ричър. — В тези седем списъка са описани седем месеца от шестдневни работни седмици. Само в един от дългите месеци е имало четири недели. Оттам идва аномалията в списъка с двайсет и седем числа.

Диксън се измъкна гола изпод завивките, отиде до чантата си и се върна с бележник с кожена подвързия. Отвори го на леглото, взе разпечатките от нощното шкафче и ги нареди под него. Очите й подскочиха нагоре-надолу, седем пъти.

— Тази година е — каза тя. — Последните седем месеца. Точно до края на последния месец. Ако извадиш неделите, се получават три месеца с двайсет и шест дни, един с двайсет и седем и после още три с двайсет и шест.

— Това е — каза Ричър. — Някакъв показател, който се отнася до шестдневна работна седмица, непрекъснато се е влошавал през последните седем месеца. Решихме половината от загадката.

— По-лесната половина — изтъкна Диксън. — Остава да ми кажеш какво означават числата.

— Нещо е трябвало да се случва девет, десет, дванайсет или тринайсет пъти на ден, всеки работен ден от понеделник до събота включително, и невинаги се е получавало както трябва.

— Какво нещо?

— Не знам. Какво е това нещо, което може да се случва десет или дванайсет пъти на ден?

— Със сигурност не е производство на нова кола. Трябва да е нещо от по-малък мащаб. Или нещо специализирано. Часове при зъболекар. Консултации при адвокат. Или резервации във фризьорски салон.

— До офиса на Франц имаше салон за маникюр — спомни си Ричър.

— Не, те имат по повече клиенти на ден. Освен това каква връзка може да съществува между маникюра, четирима изчезнали и сириец с четири псевдонима?

— Не знам — отвърна Ричър.

— И аз — каза Диксън.

— Трябва да си вземем душ и да се облечем.

— След това.

— След кое?

Диксън не отговори. Вместо това се върна в леглото, притисна го към възглавницата и отново го целуна.

* * *

На 2000 мили по хоризонтала и на 7 мили по вертикала от тях тъмнокосият четирийсетгодишен мъж, който понастоящем се наричаше Алън Мейсън, беше в салона на първа класа на „Боинг 757“ на Юнайтед Еърлайнс, на път от летище „Ла Гуардия“ в Ню Йорк към Денвър, щата Колорадо. Беше на място ЗА, на облегалката за ръката до него имаше чаша газирана минерална вода, а в скута му имаше отворен вестник. Но той не го четеше. Вместо това гледаше през прозореца към блестящите бели облаци под самолета.

А на осем мили южно от тях мъжът в тъмносиния костюм и тъмносиния крайслер следеше О’Донъл и Нили, докато се връщаха от паркинга на „Херц“ на летището. Засече ги още на излизане от „Бевърли Уилшър“. Отначало той си помисли, че ще хванат някой полет, затова зае такава позиция, че лесно да ги проследи до терминала за заминаващи пътници. Когато О’Донъл зави обратно на север по Сепулведа Булевард, му се наложи да се престрои бързо, за да не ги изпусне. В резултат от това през цялото време беше на десет коли зад тях. Но пък от друга страна, така се улесняваше незабелязаното проследяване.

27

О’Донъл каза:

— Никакъв напредък.

— Трябва да погледнем истината в очите — съгласи се Нили. — Следата е изстинала и практически не разполагаме с нищо полезно.

Всички бяха в стаята на Карла Диксън. Старата бърлога на Леонардо Ди Каприо. Леглото беше оправено. Ричър и Диксън бяха изкъпани, облечени и с подсушена коса. Държаха се на разстояние един от друг. Седемте разпечатки бяха наредени на масата, а до тях беше отвореният бележник на Диксън. Никой не оспорваше хипотезата, че представляват последните седем календарни месеца. Но и никой не виждаше с какво това можеше да им помогне.

Диксън се обърна към Ричър.

— Какво да правим, шефе?

— Да си починем — отвърна той. — Пропускаме нещо. Не мислим както трябва. Трябва да прекъснем за малко и да продължим по-късно.

— Преди никога не си почивахме.

— Преди винаги имахме пет глави повече.

Човекът в тъмносиния костюм се обади, за да докладва:

— Преместиха се в „Шато Мармонт“. Вече станаха четирима. Карла Диксън също се появи. Значи вече всички са на линия.

След това изслуша отговора на шефа си, като си представяше как той оправя вратовръзката си.

Ричър излезе да се разходи на запад по Сънсет Булевард. Самотата все още беше естественото му състояние. Извади парите си от джоба и ги преброи. Не му оставаха много. Влезе в един магазин за сувенири и намери редица от закачалки, на които имаше ризи с намаление. Колекция от миналата година. Или от миналото десетилетие. В единия край висяха памучни сини ризи на бели шарки. С широки яки и къси ръкави. Ричър си избра една. Подобна риза би облякъл баща му през 1950-те, за да отиде на боулинг. Само че с три номера по-малка. Ричър беше много по-едър от баща си. Намери огледало и притисна закачалката с ризата под брадичката си. Ризата май щеше да му стане. Беше достатъчно широка в раменете. А късите ръкави щяха да разрешат обичайния проблем с дългите му ръце — като на горила, но още по-дълги и по-силни.

Ризата струваше почти двайсет и един долара с данъка. Ричър плати на касата, скъса етикетите със зъби, съблече старата си риза и облече новата. Остави я над панталона. Подръпна я отдолу и завъртя рамене. Ако не закопчаваше най-горното копче, му беше доста удобна. Ръкавите му бяха малко тесни на бицепсите, но не чак толкова, че да затрудняват кръвообращението.

— Имате ли кошче за боклук? — попита.

Човекът на касата се наведе и извади метален цилиндър, в който имаше бял найлонов плик. Ричър сви старата си риза на топка и я хвърли вътре.

— Има ли бръснарница наблизо?

— Две пресечки на север — отвърна продавачът. — Нагоре по хълма. На ъгъла в един смесен магазин подстригват и лъскат обувки.

Ричър не коментира този факт.

— Лоръл Каниън — въздъхна продавачът, сякаш това обясняваше всичко.

В магазина продаваха бира от сандъци с лед и кафе от термос. Ричър си взе средна чаша черно кафе и се отправи към стола на бръснаря. Беше старомоден, от червена пластмаса. На умивалника бяха наредени бръсначи, а до бръснарския стол беше столчето за лъскане на обувки. На него седеше кльощав мъж с бял потник. Ръцете му бяха покрити с белези от спринцовка. Мъжът вдигна поглед и се съсредоточи, сякаш за да изчисли обема на работата, която му предстоеше.

— Нека да позная — каза. — Бръснене и подстригване?

— Отделно ли се плаща? — попита Ричър.

— Осем долара — отвърна човекът.

Ричър пак провери колко имаше в джоба си.

— Десет — каза. — Включително лъскане на обувки и кафето.

— Така излиза дванайсет.

— Имам само десет.

Човекът сви рамене:

— Както кажеш.

Лоръл Каниън, помисли си Ричър. Трийсет минути по-късно беше останал само с един долар, но обувките му бяха лъснати, а лицето му беше по-гладко отвсякога. Главата му беше почти също толкова гладко обръсната. Ричър беше поискал късо подстригване, но човекът го беше издокарал по-скоро като морски пехотинец. Явно не беше ветеран. Ричър отново погледна към ръцете му и помисли малко.

— Откъде мога да си намеря дрога тук? — попита.

— Не ми приличаш на наркоман — отвърна човекът.

— Трябва ми за един приятел.

— Нямаш пари.

— Мога да намеря.

Човекът с потника отново сви рамене.

— Обикновено има дилъри зад Музея на восъчните фигури.

Ричър се върна до хотела по страничните улички и се озова пред задния вход. По пътя мина покрай тъмносин крайслер 300С, паркиран до тротоара. Зад волана седеше мъж в тъмносин костюм. Цветът на костюма беше почти същият като цвета на колата. Двигателят беше изключен и човекът просто чакаше. Ричър предположи, че колата е служебна. Лимузина. Може би някой собственик на фирма за лимузини под наем си беше издействал по-добра сделка с представителството на „Крайслер“, отколкото с продавачите на линкълни, и беше изневерил на обичайните производители на луксозни автомобили. После беше решил да облече шофьорите с костюми в цвета на колата, за да направи колите си по-разпознаваеми. Ричър знаеше, че в Лос Анджелис има безкомпромисна конкуренция на пазара за лимузини под наем. Беше го прочел някъде.

Диксън и Нили не коментираха новата му риза, но О’Донъл откровено се смя. Освен това и тримата се смяха на новата му прическа. Ричър не се обиди. Огледа се в напуканото старо огледало в стаята на Диксън и трябваше да се съгласи, че бе прекалил с подстригването. Освен това нямаше нищо против да се посмеят малко, дори да е за негова сметка. В близко бъдеще със сигурност не се очертаваше да имат друг повод за забавление. Докато работеха заедно, в продължение на две години се бяха справяли с всякакви престъпления — садистични или продиктувани от финансов интерес, жестоки или просто неприятни. И през цялото време бяха оцелявали с помощта на черния хумор, както всички ченгета по света. Единственото оръжие, което им оставаше.

Веднъж бяха намерили полуразложен труп с лопата, забита в това, което беше останало от главата му, и незабавно го бяха преименували на „Конника без глава“. Всеки път се хилеха като хиени, когато употребяваха този прякор, и по време на делото пред военния съд Стан Лори се беше изпуснал да каже прякора вместо името на жертвата. Прокурорът не беше разбрал за какво говори и Стан отново се беше разхилил на свидетелската скамейка, докато се опитваше да му обясни.

Но сега никой не се смееше. Когато жертвите бяха от твоите хора, беше съвсем различно.

Отново наредиха списъците на леглото. Сто осемдесет и три дни в продължение на седем месеца. Общо 2197 събития. Имаше и нова страница, изписана с почерка на Диксън. Беше направила екстраполация, в която числата показваха цялата година — общо триста и четиринайсет работни дни или 3766 събития. Ричър предположи, че е накарала останалите да изкажат предположения за всичко, което би могло да се случи 3766 пъти в течение на триста и четиринайсет дни. Никой не беше измислил нищо. Листът с петте имена също беше на леглото.

— Трябва да има и още нещо — обади се О’Донъл.

— Какво точно ти трябва? — попита Ричър. — Обяснителна бележка към всяко число?

— Просто казвам, че в този материал не виждам нищо, заради което да си заслужава да умрат четирима души.

Ричър кимна.

— Съгласен съм. Не е много. Защото лошите са взели практически всичко останало. Компютрите, визитника, списъка на клиентите, телефонния му указател. При нас е само върхът на айсберга. Откъслечни детайли. Като археологически разкопки. Но трябва да приемем този факт, защото няма откъде да се сдобием с нещо повече.

— Тогава какво ще правим?

— Ще се откажем от навика.

— Какъв навик?

— Да ме питате какво да правим. Утре може да не съм тук. Предполагам, че ченгетата вече набират скорост. Ще се наложи да започнете да мислите самостоятелно.

— А дотогава какво да правим?

Ричър не обърна внимание на въпроса. Вместо това се обърна към Карла Диксън:

— Плати ли пълна застраховка, когато вземаше колата под наем?

Тя кимна.

— Добре — каза Ричър. — Починете си малко. После ще отидем да вечеряме. За моя сметка. Нещо като Тайната вечеря. Ще се срещнем във фоайето след един час.

* * *

Ричър взе форда на Диксън от паркинга и подкара на изток по Холивуд Булевард. Мина покрай Музея на развлеченията и Китайския театър. Зави наляво по „Хайленд“. Беше на две пресечки западно от кръстовището на „Холивуд“ и „Вайн“, където преди продаваха наркотици. Сега, изглежда, се бяха преместили, както ставаше обикновено. Силите на реда никога не можеха да спечелят играта. Успяваха само да накарат лошите да се преместят — с една-две пресечки.

Ричър отби до тротоара. Зад музея имаше широка алея. Представляваше нещо като неограден празен паркинг, покрит с чакъл, който шофьорите бяха завзели, за да обръщат, а след тях го бяха завзели дилърите. Операцията беше организирана по обичайния начин. Купувачът влизаше с колата и намаляваше. До него се доближаваше хлапе, не по-голямо от единайсет години. Шофьорът казваше поръчката си и му даваше парите. Хлапето източваше да остави парите при касиера, после източваше да вземе поръчката от човека със стоката, а междувременно купувачът бавно обръщаше колата, за да посрещне хлапето от другата страна на паркинга. Там хлапето му даваше дрогата и купувачът си тръгваше, а хлапето се връщаше на първоначалната си позиция, за да чака следващия клиент.

Умно измислено. Стоката и парите бяха напълно разделени, дилърите лесно можеха да се пръснат в три различни посоки, ако се наложи, и у никого не се намираше дрога, освен у някой малолетен, който не можеше да бъде съден. Стоката се зареждаше често, така че да не бъде повече от допустимия минимум. Парите също се прибираха често, за да не представлява касиерът привлекателна мишена, а и да се намалят до минимум потенциалните загуби.

Система, която Ричър вече беше виждал и от която се беше възползвал.

Човекът с парите държеше цяла торба. Седеше на циментов блок по средата на паркинга, а в краката му имаше черен найлонов сак. Носеше тъмни очила и вероятно беше въоръжен с най-модерния пистолет за седмицата.

Ричър зачака.

Черен мерцедес намали и влезе на паркинга. Красив джип с тъмни стъкла и поръчкови номера от щата Калифорния. Колата спря на входа и хлапето дотича до нея. Главата му едва стигаше до прозореца на шофьора. Но ръката му стигаше. Когато се стрелна обратно, в нея имаше пачка пари. Мерцедесът пое напред и хлапето се затича към касиера. Пачката потъна в сака и хлапето тръгна към човека със стоката. Мерцедесът пое по бавния полукръг, който трябваше да опише, за да излезе.

Ричър даде на първа. Погледна на север и на юг. После настъпи газта, завъртя волана и нахлу в паркинга. Без да обръща внимание на полукръга, очертан от следите на предишните автомобили, той се стрелна по права линия към човека с парите — все по-бързо, така че изпод предните гуми хвърчеше чакъл.

Касиерът замръзна.

Три метра преди да го блъсне челно, Ричър направи три неща едновременно. Завъртя волана. Натисна спирачката. И отвори вратата от своята страна. Колата поднесе надясно, предните колела се завъртяха по чакъла, а вратата се изви и блъсна мъжа с всичка сила, от стомаха до лицето. Той се просна по гръб, колата спря, Ричър се наведе и с лявата ръка сграбчи сака. Метна го на седалката до себе си, натисна газта, затвори вратата и направи обратен завой в кривата, описвана от по-бавния мерцедес. Изхвърча от паркинга, прескочи бордюра и излезе на „Хайленд“. В огледалото за обратно виждане той зърна само прах, хаос и проснатия по гръб мъж, към когото тичаха двама души. Десет метра по-късно Ричър вече беше завил зад ъгъла на Музея на восъчните фигури. После профуча през светофара и излезе на Холивуд Булевард.

Цялата операция му отне дванайсет секунди.

Без никакво време за реакция, без изстрели и преследване.

Ричър предполагаше, че такива няма и да последват. Дилърите сигурно са забелязали обикновения бял форд, отвратителната му риза и късата му коса и щяха да стигнат до заключението, че са ограбени от цивилен детектив от полицейското управление на Лос Анджелис, който иска да добави нещо към пенсионния си фонд. За тях това беше професионален риск, калкулиран в цената на стоката. А шофьорът на мерцедеса пък изобщо не можеше да си позволи да каже нито дума на когото и да било.

Точно така, бейби. Военните следователи са недосегаеми!

Ричър намали, пое си дъх, зави надясно, описа пълен кръг обратно на часовниковата стрелка и пое по Никълс Каниън Роуд, Удроу Уилсън Драйв и обратно до Лоръл Каниън Булевард. Никой не го следваше. Той спря на една пуста улица на върха на хълма, изпразни сака и го хвърли на банкета. После преброи парите. Почти деветстотин долара, предимно на банкноти по двайсет и десет долара. Достатъчно за вечеря. Дори с норвежка минерална вода. И бакшиш.

Ричър слезе да огледа колата. Вратата откъм шофьора беше леко вдлъбната, точно по средата. От главата на касиера. Нямаше кръв. Той се качи обратно в колата и си сложи колана. Десет минути по-късно вече беше във фоайето на „Шато Мармонт“, седеше на едно кресло с избеляла тапицерия и чакаше останалите.

На 1200 мили североизточно от „Шато Мармонт“ тъмнокосият четирийсетгодишен мъж, който се наричаше Алън Мейсън, беше във влака, свързващ терминала за пристигащи пътници с основната сграда на летището в Денвър. Седеше сам във вагона и беше уморен, но намираше сили да се усмихне на идиотската джазова музика, предшестваща записаното съобщение за всяка следваща спирка. Сигурно беше подбрана от психолог, за да намалява стреса от пътуването. Ако беше така, психологът си беше свършил работата както трябва. Тъмнокосият мъж се чувстваше чудесно. Всъщност беше много по-спокоен, отколкото му се полагаше.

28

В крайна сметка вечерята излезе на Ричър доста по-малко от деветстотин долара. Не стана ясно дали беше въпрос на вкус, предпочитания, уважение към контекста на събитието или разбиране към финансовото му положение, но останалите предложиха да отидат в една шумна закусвалня за хамбургери на Сънсет Булевард, до хотел „Мондриан“. В менюто нямаше норвежка минерална вода, а само от чешмата, както и бутилирана бира местно производство, големи сочни хамбургери и гърмящ ритъм и блус. Ричър изглеждаше точно на място, за разлика от останалите. Седнаха на кръгла маса за четирима. Разговорът вървеше на пресекулки, прекъсван от спомените за онези, които не бяха сред тях. Ричър най-вече слушаше. Кръглата маса означаваше, че нито един от тях не доминира над останалите. След трийсет минути спомени и клюки разговорът отново се върна към Франц.

— Да започнем съвсем отначало — предложи О’Донъл. — Ако вярваме на жена му, още преди четири години той се е отказал от всичко друго и се е занимавал със стандартни проверки в бази данни. Каква е причината изведнъж да се впусне в нещо толкова сериозно?

— Някой му го е поръчал — отвърна Диксън.

— Точно така — каза О’Донъл. — Всичко започва от неговия клиент. Кой е бил той?

— Може да е бил всеки.

— Не — възрази О’Донъл. — Трябва да е бил някой специален. Защото за него е направил допълнително усилие. Нарушил е навика, който е градил четири години. Извършил е предателство спрямо жена си и детето.

— Може да са му предложили много пари — предположи Нили.

— Или да е бил човек, на когото е бил задължен по някакъв начин — добави Диксън.

— Или пък в началото, когато е приел работата, да е изглеждала като обикновена проверка — каза Нили. — Може да не е знаел докъде ще стигне. Може би дори клиентът не е знаел.

Ричър ги слушаше. Трябва да е бил някой специален човек, на когото е бил задължен. Гледаше как първо О’Донъл вземаше думата, а след него Диксън и Нили. Между тях подскачаше невидима линия, описваща триъгълник. Нещо, което Диксън беше казала преди няколко часа, в колата на излизане от летището, не даваше мира на Ричър. Той затвори очи, но не можа да си го спомни. Заговори и триъгълникът се трансформира в квадрат, който включваше и него.

— Трябва да попитаме Анджела — предложи Ричър. — Ако е имал някакъв дългогодишен сериозен клиент, може би е споменавал за него вкъщи.

— И без това искам да се запозная с Чарли — обади се О’Донъл.

— Ще отидем утре — добави Ричър. — Освен ако ченгетата не дойдат да ме приберат преди това. В такъв случай ще отидете без мен.

— Мисли позитивно — каза Диксън. — Може да си му причинил мозъчно сътресение. Може би не си спомня дори кой е той самият, какво остава за теб.

Върнаха се пеша в хотела и се разделиха във фоайето. Никой нямаше желание да изпие едно питие преди лягане. Негласно се разбраха да се наспят и да започнат работа рано на следващата сутрин. Ричър и О’Донъл се качиха заедно в стаята си. Не разговаряха много. Пет секунди след като отпусна глава на възглавницата, Ричър вече спеше.

Събуди се отново в седем сутринта. През прозореца нахлуваха лъчите на утринното слънце. Дейвид О’Донъл тъкмо влизаше в стаята. Бързаше. Беше напълно облечен, под мишницата си държеше вестник, а в двете си ръце — картонени чаши с кафе.

— Излязох да се разходя — обясни той.

— И?

— Загазил си — отвърна О’Донъл. — Поне така мисля.

— Кой?

— Онзи полицай. Паркирал е на сто метра оттук.

— Съшият ли е?

— Същият, със същата кола. Има метална шина на носа, а прозорецът му е залепен с найлон.

— Видя ли те?

— Не.

— Какво прави?

— Седи. Все едно чака нещо.

29

Поръчаха си закуска в стаята на Диксън. Първото правило, което бяха научили много отдавна, бе: „Яж, когато имаш възможност, защото никога не се знае кога пак ще можеш.“ Особено когато се налагаше да изчезнеш. Ричър се тъпчеше с яйца, бекон и препечени филийки и ги поливаше с кафе. Не беше разтревожен, а по-скоро ядосан.

— Трябваше да си остана в Портланд — заяви той.

— Как ни намериха толкова бързо? — попита Диксън.

— С компютри — отвърна Нили. — Заради закона за борба с тероризма вече могат да проверяват хотелските регистри, когато си искат. Живеем в полицейска държава.

— Ние също сме полицаи — обади се О’Донъл.

— Бяхме.

— Иска ми се все още да бяхме. Всичко щеше да става по-лесно.

— Вие тръгвайте — каза Ричър. — Не искам да ви забърквам. Не можем да си го позволим. Гледайте полицаят да не ви види. Идете при Анджела Франц. Издирете клиента. Аз ще се върна, когато мога.

Той пресуши чашата си и се върна в стаята. Прибра сгъваемата си четка за зъби в джоба и скри паспорта, дебитната си карта и седемстотин от оставащите му осемстотин долара в куфара на О’Донъл. Знаеше, че при арест някои неща могат да изчезнат. После слезе във фоайето с асансьора и седна в едно кресло. Нямаше смисъл да прави драма от цялата история, като тича напред-назад по коридорите на хотела. Освен това имаше и второ правило, което беше научил от лошия си късмет: „Гледай да запазиш поне малко достойнство.“

Ричър зачака.

Трийсет минути. Шейсет. Във фоайето имаше три сутрешни вестника и той ги прочете всичките. Всяка дума от всяка статия. Спортни резултати, репортажи, редакционни материали, вътрешни и международни новини. Дори бизнес новини. Имаше статия за отражението на мерките за борба срещу тероризма върху частния сектор. В нея се цитираше същата сума от седем милиарда долара, която беше споменала Нили. Много пари. Според автора единствено оръжейните компании се радваха на по-голям оборот. Пентагонът все още разполагаше с най-много пари от всички и ги раздаваше като луд.

Минаха деветдесет минути.

Нищо не се случваше.

След два часа Ричър се изправи и остави вещите обратно на поставката. Отиде до вратата и погледна навън. Ярко слънце, синьо небе, малко смог. Лекият бриз люлееше екзотичните дървета. По улицата бавно се движеха лъскави коли с полирани метални повърхности. Беше хубав ден. Двайсет и четвъртият пореден ден, който не беше видял Калвин Франц. Почти четири пълни седмици. Същото вероятно важеше за Тони Суон, Хорхе Санчес и Мануел Ороско.

Онези типове вече са мъртви. Никой не може да хвърля приятелите ми от хеликоптер и да остава жив, за да се хвали с това.

Ричър излезе навън. Остана неподвижен на открито цяла секунда, все едно очакваше изстрел от снайперист. Със сигурност беше минало предостатъчно време, през което специалните части да заемат позиции. Но на улицата беше спокойно. Нямаше паркирани превозни средства. Никакви микробуси, които да изглеждат не на място. Нито преоблечени телефонни техници. Нито наблюдатели. Ричър тръгна наляво по Сънсет Булевард. На ъгъла с „Лоръл Каниън“ пак зави наляво. Вървеше бавно, като се придържаше към оградите и дърветата. Отново зави наляво по тесния път, който се виеше зад хотела.

Кафявият форд краун виктория беше точно пред него.

Беше паркиран на далечния бордюр, на празно място на сто метра оттам. Стоеше неподвижно, с изключен двигател. Както беше споменал О’Донъл, счупеното стъкло от страната на пътника беше подлепено с опънат черен найлон. Шофьорът седеше зад волана. Не помръдваше, освен че постоянно въртеше глава. Поглед в огледалото за обратно виждане, поглед напред, поглед към страничното огледало. Установил бе истински ритъм. Движението беше почти хипнотизиращо. Огледало за обратно виждане, предно стъкло, странично огледало. Ричър улови проблясък от алуминиевата шина на носа му.

Колата изглеждаше така, сякаш беше стояла там с часове.

Човекът беше сам, наблюдаваше и чакаше.

Но какво?

Ричър се обърна и се върна в хотела по същия маршрут. Влезе във фоайето и седна на същото кресло. Но в главата му вече се оформяше нова теория.

Нили беше казала: Обади ми се жена му.

Какво искаше от теб?

Нищо. Просто ми каза.

А после Чарли беше увиснал на дръжката на вратата. Ричър беше попитал: Можеш ли сам да отваряш вратата?

И момченцето беше отговорило: Да, мога.

После тя беше казала: Чарли, излез да си играеш.

А той беше заявил: Смятам, че криете нещо от нас.

Ричър седеше в мекото кресло във фоайето на „Шато Мармонт“ и чакаше доказателство за теорията си. Въпросът бе кой ще влезе пръв откъм улицата: старият му отряд или група разгневени ченгета от Лос Анджелис.

30

Пръв влезе старият му отряд. Поне онова, което беше останало от него. О’Донъл, Нили и Диксън — до един напрегнати и забързани. И тримата спряха изненадани, когато го видяха във фоайето и той вдигна ръка за поздрав.

— Още си тук — констатира О’Донъл.

— Не, това е оптическа измама.

— Невероятно.

— Какво каза Анджела?

— Нищо. Не знае нищо за клиентите му.

— Как беше тя?

— Нормално. За жена, която току-що е загубила съпруга си.

— А как ти се стори Чарли?

— Готино хлапе. Прилича на баща си. Франц продължава да живее чрез него.

Диксън се намеси.

— Защо все още си тук?

— Много добър въпрос — отвърна Ричър.

— А какъв е отговорът?

— Ченгето все още ли е навън?

Диксън кимна.

— Видяхме го от ъгъла.

— Да се качим горе.

Влязоха в стаята на Ричър и О’Донъл. Беше малко по-голяма от тази на Диксън, защото беше двойна. Още с влизането Ричър прибра парите, паспорта и дебитната си карта от куфара на О’Донъл.

— Май се каниш да останеш — отбеляза О’Донъл.

— Май да — отвърна Ричър.

— Защо?

— Защото Чарли сам отвори вратата.

— Какво означава това?

— На мен ми се стори, че Анджела е много добра майка. В най-лошия случай нормална майка. Чарли изглежда чисто, добре гледано, възпитано и обичано дете. Значи можем да заключим, че Анджела се отнася съвестно към родителските си задължения. Въпреки това обаче тя го остави да отвори вратата на двама абсолютно непознати.

— Съпругът й току-що е бил убит — напомни Диксън. — Може да е била разсеяна.

— По-скоро точно обратното — възрази Ричър. — Съпругът й е бил убит преди повече от три седмици. Предполагам, че вече е преодоляла първоначалния шок. Точно в този момент би трябвало да се грижи за Чарли повече от всякога, защото й остава само той. Въпреки това обаче тя оставя детето да отвори вратата. После го праща да си играе навън. Не му каза да отиде да си играе в стаята, а да излезе навън. В Санта Моника? На двора на оживена улица, където постоянно минават непознати? Защо?

— Не знам.

— Защото е била сигурна, че детето е в безопасност.

— Как така?

— Знаела е, че полицаят наблюдава къщата.

— Мислиш ли?

— Защо е чакала четиринайсет дни, преди да се обади на Нили?

— Защото е била разсеяна — повтори Диксън.

— Възможно е — каза Ричър. — Но може би има и друга причина. Може би изобщо не е възнамерявала да ни се обади. Все пак ние сме минало. Тя е предпочитала сегашния живот на Франц. Напълно естествено, защото все пак тя е била сегашният живот на Франц. А нас ни е свързвала с лошото старо време — опасно и нецивилизовано. Мисля, че тя не ни одобрява. И ревнува от нас.

— Съгласна съм — каза Нили. — И аз останах с това впечатление.

— Тогава защо се е обадила на теб?

— Не знам.

— Помисли от гледната точка на ченгетата. Работят в малко управление с ограничени възможности. Намират труп в пустинята, идентифицират го и задействат обичайната процедура. Първата им работа е да изготвят профил на жертвата. Докато се занимават с това, изведнъж откриват, че той е работил в секретен отряд от военни следователи. И установяват, че с изключение на един, всички членове от отряда все още съществуват.

— И ни включват в списъка на заподозрените?

— Не, според мен веднага са ни изключили от него и са продължили. Но не са стигнали доникъде. Няма никакви следи, доказателства или разкрития. Стигат до задънена улица.

— Е, и?

— След две седмици безплоден труд изведнъж им хрумва идея. Анджела им е разказала всичко за стария отряд, за лоялността им един към друг и за нашия девиз и те виждат възможност за действие. На практика се оказва, че разполагат с цял отряд детективи на свободна практика, които чакат на резервната скамейка. Интелигентни, опитни специалисти, които отгоре на всичко са силно мотивирани. И така, те подсказват на Анджела да ни се обади. Само да ни информира, нищо повече. Защото са сигурни, че веднага ще пристигнем до един. И ще започнем да търсим отговори. А те ще могат просто да останат в сянка и да се възползват от разкритията ни.

— Абсурдно е — обади се О’Донъл.

— Според мен точно това е станало — настоя Ричър. — Анджела им е казала, че се е обадила на Нили, те са включили името й в списъка на наблюдаваните, прихванали са я на летището, проследили са я и са изчакали всички да дойдем, един по един. И оттогава непрекъснато ни наблюдават. Ченгетата действат чрез нас. Точно това не ни каза Анджела. Те са я накарали да ни пусне по следата и тя се е съгласила. И точно затова аз все още съм тук. Няма друго обяснение. Решили са, че един счупен нос е приемлив професионален риск.

— Глупости.

— Има само един начин да проверим. Идете зад хотела и говорете с полицая.

— Наистина ли мислиш така?

— Нека Диксън да отиде. Тя не беше с нас в Санта Ана. Ако греша, онзи човек няма да я застреля на място.

31

Диксън излезе от стаята, без да каже дума.

— Не мисля, че днес Анджела криеше нещо от нас — обади се О’Донъл. — Така че Франц сигурно изобщо не е имал клиент.

— Притиснахте ли я? — попита Ричър.

— Не се наложи. Всичко беше ясно. Тя просто нямаше какво да ни каже. Не вярвам Франц да се е захванал с такова нещо, ако е нямал голям постоянен клиент от години, а не мога да си представя наличието на такъв клиент, без да спомене името му пред жена си.

Ричър кимна. После бегло се усмихна. Обичаше стария си екип. На тях можеше да се разчита докрай. Безусловно. Ако Нили, Диксън и О’Донъл отидеха някъде, за да търсят отговори, те се връщаха с отговори. Винаги, независимо от трудностите, каквото и да се наложеше да направят. Ако поискаше, можеше да ги изпрати в Атланта и те щяха да се върнат с тайната рецепта на „Кока-кола“.

— А сега накъде? — попита Нили.

— Нека първо да говорим с ченгетата — отвърна Ричър. — И най-вече да разберем дали са ходили до Лас Вегас.

— В офисите на Санчес и Ороско? Нали Диксън е била там. Никой не е влизал.

— Тя не е проверила по домовете им.

Диксън се върна след трийсет минути.

— Не ме застреля — съобщи тя.

— Това е добре — отвърна Ричър.

— И аз така си помислих.

— Призна ли нещо?

— Нито потвърди, нито отрече.

— Сърди ли се за лицето си?

— Ужасно.

— И какво стана?

— Обади се на шефа си. Искат да се срещнат с нас. Тук, след един час.

— Кой е шефът му?

— Казва се Къртис Мони. От полицейското управление на окръг Лос Анджелис.

— Добре — каза Ричър. — Така и ще направим. Ще видим с какво разполагат. Ще се държим с него като с някой гаден местен шериф. Ще задаваме въпроси и няма да даваме отговори.

Изчакаха да мине един час във фоайето на хотела. Без да се притесняват или да проявяват признаци на нетърпение. В армията човек се научава да чака. О’Донъл се излегна на едно канапе и се зае да си почиства ноктите с върха на ножа си. Диксън прегледа няколко пъти седемте таблици, после ги остави и затвори очи. Нили седеше сама на един стол, подпрян на стената. Ричър седеше под фотография на Ракел Уелч. Снимката беше направена пред същия хотел, късно следобед, и кожата й беше златна като слънцето. Фотографите наричаха това време „вълшебния час“. Кратък, ярък и прекрасен. Точно като славата.

Тъмнокосият четирийсетгодишен мъж, който се представяше като Алън Мейсън, също чакаше. Чакаше да започне тайната среща, която щеше да се проведе в стаята му в хотел „Браун Палас“ в центъра на Денвър. Беше притеснен и нервен, което не беше характерно за него. За това имаше три причини. Първо, стаята му беше мрачна и неприветлива. Второ, на стената беше подпрял куфарче, тъмносив, твърд самсонайт, внимателно подбрано като всичките му останали вещи — достатъчно скъпо, за да подхожда на благополучието, което се излъчваше от него самия, но не толкова ефектно, че да привлича ненужно внимание. В куфарчето имаше облигации на приносител, шлифовани диаманти и кодове за достъп до сметки в швейцарски банки, които струваха много пари. По-точно шейсет и пет милиона американски долара — а хората, с които му предстоеше да се срещне, не бяха от типа, които спокойно можеш да оставиш близо до лесно преносими и трудно проследими материални активи.

Трето, не беше спал добре. В нощния въздух се носеше неприятна миризма. Той мислено я сравни с цял списък неприятни миризми, докато я идентифицира като кучешка храна. Явно наблизо имаше фабрика, а вятърът се беше обърнал в неподходяща посока. После беше лежал буден и беше разсъждавал за съставките на кучешката храна. Очевидно в нея се съдържаше месо. Знаеше, че миризмата е физическо усещане за молекулите, които достигат до лигавицата на носа. Значи технически погледнато, в ноздрите му влизаха молекули на месо. И влизаха в досег с тялото му. А някои меса Азари Махмуд никога и при никакви обстоятелства не биваше да докосва.

Отиде в банята. За пети път през този ден изми лицето си. Погледна се в огледалото. Стисна челюсти. Всъщност не беше Азари Махмуд. Не и в момента. Сега беше западнякът Алън Мейсън и имаше да върши работа.

Пръв във фоайето на „Шато Мармонт“ влезе Томас Брант, пребитото ченге. Имаше голяма синина отстрани на челото, а металната шина опъваше кожата около очите му. Изглеждаше бесен, че са го подредили така, смутен, че са го издебнали, и ядосан, че трябваше да го преглътне заради работата. След него вървеше по-възрастен мъж, който сигурно беше шефът му, Къртис Мони. Изглеждаше към петдесетгодишен. Беше нисък, набит и имаше отегчения вид на човек, заседял се твърде дълго на една работа. Косата му беше боядисана в черно, различно от цвета на веждите му. Носеше ожулено кожено куфарче. Първият му въпрос беше:

— Кой точно задник е ударил моя човек?

— Има ли значение? — попита Ричър.

— Не биваше да става така.

— Не се притеснявайте. Той нямаше шанс. Все пак бяхме трима на един. Въпреки че един от тримата беше момиче.

Нили го изпепели с поглед. Мони поклати глава.

— Няма да коментирам способностите за самозащита на моя служител. Искам да кажа, че идвайки тук, не трябваше да започнете с побой над ченге.

— Той беше извън юрисдикцията си, не се беше представил и се държеше подозрително. Направо си го просеше — отвърна Ричър.

— Какво изобщо правите тук?

— Дойдохме за погребението на нашия приятел.

— Тялото все още е при нас.

— Значи ще чакаме.

— Ти ли удари моя човек?

Ричър кимна.

— Извинявам се. Но трябваше само да кажете.

— Какво?

— Че искате да ви помогнем.

Мони го изгледа неразбиращо.

— Да не мислите, че сме ви събрали да ни помогнете?

— А не е ли така?

Той поклати глава.

— Не. Събрахме ви, за да ви използваме като примамка.

32

Томас Брант остана прав — намусен и с очевидно нежелание да направи жест, като се присъедини към групата. Но шефът му, Къртис Мони, си взе стол. Седна, сложи куфарчето между краката си и се облегна с лакти на коленете си.

— Нека първо да изясним някои неща — каза той. — Ние сме полицаи от Лос Анджелис. Не сме диваци, не сме идиоти и не сме ничии бедни роднини. Работим бързо, умно, активно и гъвкаво. Дванайсет часа след като открихме тялото на Калвин Франц, вече знаехме всичко за живота му. Включително и факта, че е един от осемте оцелели от елитна военна част. Двайсет и четири часа по-късно вече знаехме със сигурност, че и други трима членове на този отряд също са безследно изчезнали. Един тук, в Лос Анджелис, и други двама в Лас Вегас. Което повдига въпроса колко елитни войници сте били, не мислите ли? Докато мигне човек, петдесет процента от вас вече са изчезнали по време на акция.

— Преди да направя прибързани заключения за това как сме се представили, бих установил със сигурност кой е противникът — отвърна Ричър.

— Който и да е бил, не е Червената армия.

— Нашият противник никога не е била Червената армия, а армията на САЩ.

— Ами ще поразпитам тогава — каза Мони. — Ще проверя дали осемдесет и първа военновъздушна дивизия не е спечелила някоя битка в последните няколко седмици.

— Теорията ти е, че някой ни преследва?

— Не знам каква е моята теория. Но със сигурност не е изключено. Така че и в двата случая щях да спечеля от опита да ви подмамя. Ако не дойдете, значи са пипнали и вас, което добавя нови късчета към мозайката. Ако дойдете, ще ви използвам като стръв, за да подмамя тях.

— А ако не преследват всички ни?

— Ами просто ще изчакате погребенията. Аз пак нищо не губя.

— Ходи ли в Лас Вегас?

— Не.

— Тогава как разбра, че и там са изчезнали двама души?

— Обадих се по телефона — отвърна Мони. — Ние често работим с ченгетата от щата Невада, а те от своя страна си сътрудничат с ченгетата от полицията в Лас Вегас. Вашите хора, Санчес и Ороско, са изчезнали преди три седмици и апартаментите и на двамата са разбити и обърнати наопаки. Ето как разбрах. По телефона. Полезно изобретение.

— Как са разбити апартаментите? Като офиса на Франц?

— Същият почерк.

— Пропуснали ли са нещо?

— Защо?

— Хората пропускат разни неща.

— Пропуснали ли са нещо в офиса на Франц? И ние също ли сме го пропуснали?

Ричър беше казал: Ще се държим с него като с някой гаден местен шериф. Ще задаваме въпроси и няма да даваме отговори. Но Мони беше по-добър от местния шериф в някоя глуха провинция. Това беше ясно. Изглеждаше доста добро ченге. Не беше глупав. Но може би можеха да го манипулират.

Така че Ричър кимна и отговори:

— Франц си е изпращал компютърни файлове по пощата, за да бъдат на сигурно място. Не са ги намерили. Вие също. Ние ги намерихме.

— Извадихте ги от пощенската му кутия, така ли?

Ричър кимна.

— Това е федерално престъпление — каза Мони. — Трябваше да вземете съдебна заповед.

— Не мога — отвърна Ричър. — Не съм действащ военен полицай.

— Тогава не трябваше да пипате.

— Ами арестувай ме.

— Не мога — отвърна Мони. — Не съм от федералните.

— Какво не са намерили в Лас Вегас?

— Размяна ли ще правим?

Ричър кимна.

— Да, но ти си пръв.

— Добре — съгласи се Мони. — В Лас Вегас не са намерили една салфетка, на която е било написано нещо. От онези, които идват с китайската храна по поръчка. Салфетката беше мазна, смачкана на топка в кофата за боклук в кухнята на Санчес. Предполагам, че Санчес е вечерял, когато телефонът е звъннал. Той си е записал нещо, а после го е преписал в бележник или файл, с който не разполагаме. После е хвърлил салфетката, защото вече не му е трябвала.

— А откъде знаем, че това изобщо има нещо общо с нашия случай?

— Не знаем — каза Мони. — Но времето съвпада. Поръчката на китайската храна е последното, което Санчес е направил в Лас Вегас.

— Какво пише в бележката?

Мони се наведе, вдигна куфарчето си на коленете и щракна ключалките. Извади прозрачен найлонов плик, в който имаше цветно фотокопие. По краищата му имаше тъмни полета, защото салфетката не беше запълнила цялото пространство на листа. Виждаха се намачканите гънки, следите от мазнина и текстурата на хартията. Както и бележка, надраскана с познатия почерк на Хорхе Санчес — уверени полегати букви и цифри, написани със син химикал на бежовата хартия.

650 за $100к вс.

— Какво означава това? — попита Мони.

— И аз знам толкова, колкото и ти — отвърна Ричър.

Гледаше числата и беше сигурен, че Диксън също ги гледа. 100к означаваше 100 000; американските военни от поколението на Санчес често съкращаваха хиляда с буквата к, ако бяха завършили математически или инженерни колежи или бяха служили зад граница, където разстоянията се измерват в километри, а не в мили. На военен жаргон километрите се наричаха кликове или просто к хиляда метра, около 60 процента от милята. Така че $100к означаваше сто хиляди долара. В този контекст вс. вероятно означаваше всеки, всяка или всяко.

— Мисля, че е оферта — каза Мони. — Предлагат се шестстотин и петдесет бройки по сто бона всяка.

— Или финансов отчет — обади се О’Донъл. — Шестстотин и петдесет бройки са били продадени по сто бона всяка. На обща стойност шейсет и пет милиона долара. Доста голяма сделка. Със сигурност е достатъчно голяма, за да убиват хора заради нея.

— Хората се убиват и за шейсет и пет цента — възрази Мони. — За това не трябват милиони долари.

Карла Диксън мълчеше. Стоеше неподвижна и съсредоточена. Ричър разбра, че е видяла нещо в числото 650, което той не беше видял. Не можеше да си представи какво. Числото не беше от най-интересните.

650 за $100к вс.

— Нямате ли някакви умни идеи? — попита Мони.

Никой не отговори.

— Какво намерихте в пощенската кутия на Франц? — попита той.

— Флаш памет — отвърна Ричър. — За компютър.

— Какво има на нея?

— Не знаем. Не можем да разбием паролата.

— Може ние да пробваме — предложи Мони. — Използваме услугите на една лаборатория.

— Не знам. Остава ни само един опит.

— Всъщност нямате избор. Това е материално доказателство, така че е наше.

— Ще ни кажете ли какво сте открили?

Мони кимна.

— Явно всичко ще си казваме.

— Добре — каза Ричър и кимна на Нили.

Тя пъхна ръка в чантата си и извади сребристата пластмасова плочка. Подхвърли му я, той я хвана и я подаде на Мони.

— Успех.

— Някакви джокери? — попита Мони.

— Паролата ще бъде от числа — отвърна Ричър. — Франц помнеше по-лесно числа.

— Разбрано.

— И да знаете, че не е хвърлен от самолет.

— Знаем — отвърна Мони. — Беше просто трик, за да ви заинтригуваме. Хвърлен е от хеликоптер. Знаете ли колко частни хеликоптера са регистрирани в обсег на полет с едно зареждане от мястото, където го намерихме?

— Не.

— Над девет хиляди.

— Проверихте ли офиса на Суон?

— Той е бил уволнен. Няма офис.

— Проверихте ли къщата му?

— През прозорците — отвърна Мони. — Не е претърсвана.

— А прозорецът на банята?

— Матово стъкло.

— Значи остава само един въпрос — каза Ричър. — Вие сте проверили Суон лично, а сте изпратили ченгетата от Невада да проверят Санчес и Ороско. Защо не се обадихте във Вашингтон, Ню Йорк и Илинойс за останалите от нас?

— Защото към този момент все още работех само с това, с което разполагах.

— А то е?

— Другите четирима, записани на касета. Франц, Суон, Санчес и Ороско. Заедно. Запис от охранителна видеокамера, направен вечерта, преди Франц да излезе от къщи и никога повече да не се върне.

33

Къртис Мони не чака да го молят. Отново отвори куфарчето си и извади втори найлонов джоб. В него имаше копие от черно-бял кадър от охранителна камера. Четирима мъже, които стояха рамо до рамо пред някакъв щанд. Ричър не видя нищо повече, защото Мони държеше снимката в ръката си.

— Установих самоличността им, като ги сравних със старите снимки, които намерих в кутия за обувки в шкаф в спалнята на Франц — обясни Мони.

Той подаде снимката на Нили, която седеше вдясно от него. Тя я разгледа, без да променя изражението на лицето си. После я подаде на Диксън. Диксън я гледа в продължение на десет дълги секунди, преди да примигне веднъж и да я подаде на О’Донъл. Той също я разгледа, поклати глава и я подаде на Ричър.

В левия край на кадъра беше Мануел Ороско, уловен от камерата да поглежда надясно в типичното си състояние на непрекъснато движение. До него беше Калвин Франц, с ръце в джобовете и търпеливо лице. В средата на кадъра, най-отпред, беше Тони Суон, който гледаше право пред себе си. Вдясно от него беше Хорхе Санчес — със закопчана риза, но без вратовръзка, подпъхнал пръст под яката си. Ричър познаваше тази поза. Беше я виждал хиляди пъти. Тя означаваше, че Санчес се е избръснал преди около десет часа, а сега четината под брадата му започва да се показва отново и да го дразни. Дори без да поглежда към часа, записан в долния десен ъгъл, Ричър знаеше, че снимката е направена рано вечерта.

Всички изглеждаха малко по-възрастни, отколкото ги помнеше. Косата на Ороско беше посивяла на слепоочията, а край очите му имаше бръчки. Франц май беше отслабнал малко. Раменете му вече не бяха толкова широки. Суон беше все така едър — с гръден кош като буре и малко натежал корем. Косата му беше къса и се беше отдръпнала на два-три сантиметра назад от челото му. Постоянното гримасничене бе издълбало бръчки от двете страни на устата на Санчес.

Изглеждаха по-възрастни, но и по-мъдри. Дори на снимката си личаха талантът, опитът и уменията им. Както и другарството и взаимното доверие, подновено от новата им среща. Четирима сериозни мъже. По мнението на Ричър бяха четирима от най-добрите осем в света.

Кой или какво беше успяло да ги победи?

Зад тях, в ракурс, се виждаха смътно познати пътеки между щандове в магазин.

— Къде е направена снимката? — попита Ричър.

— В аптеката в Кълвър Сити. До офиса на Франц. Човекът зад щанда си ги спомни. Суон си купил аспирин.

— Аспирин ли?

— За кучето си. Имало артрит на задните крака. Суон му давал по една четвъртинка аспирин на ден. Аптекарят каза, че това е обичайна доза за кучета. Особено за големите.

— Колко аспирин си е купил?

— Най-голямата опаковка. Деветдесет и шест таблетки, от обикновения аспирин.

— По една четвъртинка на ден това стига за една година и деветнайсет дни — обади се Диксън.

Ричър отново погледна снимката. Четирима мъже, които се държаха спокойно, без да бързат, сякаш разполагаха с безкрайно много време за обичайна покупка за домашния любимец на единия от тях, планирана да му стигне за повече от една година напред.

Не са знаели какво ги очаква.

Кой или какво беше успяло да ги победи?

— Може ли да задържа снимката? — попита Ричър.

— Защо? — попита Мони. — Какво виждаш на нея?

— Четирима стари приятели.

Мони кимна.

— Вземи я. Това е копие.

— Какво следва сега?

— Останете тук — каза Мони, затвори куфарчето си и шумно щракна с ключалките. — Обадете ми се, ако видите някой да души наоколо. И повече не се впускайте в независими акции, става ли?

— Дойдохме само за погребението — отвърна Ричър.

— Погребението на кого?

Ричър не отговори. Вместо това се изправи, обърна се и отново погледна снимката на Ракел Уелч. В отражението на стъклото видя Мони да става от стола си. Останалите го последваха. Когато един седнал човек се изправя, той се накланя малко напред. А когато няколко души се изправят едновременно, те за миг се приближават един към друг повече, отколкото когато са били седнали. Така че следващото им общо движение е да се отдръпнат назад, да отстъпят, да се пръснат, да разширят кръга, за да не нарушават личното пространство на останалите. Нили беше най-бърза, разбира се. Мони се обърна към изхода и се запровира между столовете. О’Донъл отстъпи в другата посока, към вътрешността на хотела. Диксън се измести успоредно с него — дребна и ловка, тя грациозно заобиколи една ниска масичка.

Но Томас Брант тръгна в противоположната посока.

Навътре.

Ричър не откъсваше очи от стъклото пред Ракел. Гледаше мътното отражение на Брант. Веднага разбра какво ще се случи. Брант се канеше да го потупа по дясното рамо с лявата си ръка. От Ричър се очакваше да се обърне въпросително и да отнесе силен удар в лицето.

Брант пристъпи по-близо. Ричър се концентрира върху златната халка между двете половини на горнището на банския на Ракел. Лявата ръка на Брант се плъзна напред, а дясната се отдръпна назад. Лявата беше с протегнати пръсти, а дясната беше свита в юмрук, голям колкото топка за софтбол. Добра техника, но далеч не съвършена.

Ричър усещаше, че краката на Брант не са разположени както трябва. Брант беше побойник, но не и боксьор. Освен това в момента действаше с петдесет процента от възможностите си.

Брант потупа Ричър по рамото.

Тъй като беше подготвен, Ричър се завъртя много по-бързо, отколкото се очакваше от него, и хвана идващия удар с дланта на лявата си ръка, протегната далеч пред лицето. Все едно улови къса топка. Удара си го биваше. Зад него имаше доста маса. Чу се страхотен плясък. Ричър усети вибрациите чак в сухожилията си.

А след това всичко беше въпрос на нечовешки самоконтрол.

Целият животински инстинкт на Ричър и мускулната му памет му заповядваха да блъсне с глава вече повредения нос на Брант. Беше очевидно. Използвай адреналина. Счупи се в кръста и с всичка сила забий чело в целта. Ричър беше овладял това движение още когато беше на пет. Години по-късно се беше превърнало в почти задължителна реакция.

Но Ричър се овладя.

Остана неподвижен, като просто стискаше свития юмрук на Брант. Погледна го в очите, бавно издиша и поклати глава.

— Вече се извиних — каза. — И сега се извинявам за втори път. Ако това не ти стига, изчакай всичко да свърши, става ли? Аз никъде няма да ходя. Можеш да вземеш двама приятели и да ми скочите тримата, когато не го очаквам. Така ще бъде честно, нали?

— Може и така да направя — каза Брант.

— Така и трябва. Но внимавай кого ще вземеш. Не взимай хора, които не могат да си позволят да прекарат половин година в болница.

— Много си як, така ли?

— От нас двамата ти си с шина на лицето.

Къртис Мони дойде при тях.

— Няма да има бой. Нито сега, нито после.

Той хвана Брант за яката и го задърпа навън. Ричър изчака и двамата да излязат, преди лицето му да се изкриви в болезнена гримаса. Той яростно разтърси ръката си и се оплака:

— По дяволите, как боли!

— Сложи й лед — предложи Нили.

— Хвани с тази ръка една студена бира — посъветва го О’Донъл.

— Престани да се лигавиш и чуй нещо за числото шестстотин и петдесет — намеси се Диксън.

34

Четиримата се качиха в стаята на Диксън и тя нареди седемте списъка на леглото.

— Значи тук имаме поредица от седем календарни месеца — започна тя. — Анализ на резултати. Нека за по-просто да ги наричаме „успехи“ и „неуспехи“. Първите три месеца са доста добри. Много успехи и малко неуспехи. Общата успеваемост е около деветдесет процента. Поточно малко над осемдесет и девет цяло и три процента, ако предпочитате.

— Давай нататък — каза О’Донъл.

— После, през четвъртия месец, всичко тръгва надолу.

— Това вече го знаем — обади се Нили.

— Значи можем да приемем първите три месеца за основа. Знаем, че са в състояние да постигат деветдесет процента успеваемост. Способни са на това. Да приемем, че са можели или е трябвало да продължат да постигат същите резултати за неопределен период от време.

— Но не са го направили — каза О’Донъл.

— Били са в състояние, но не са го направили. И какъв е резултатът?

— След четвъртия месец има повече неуспехи отпреди — каза Нили.

— Колко повече?

— Не знам.

— Но аз знам — каза Диксън. — Ако бяха продължили с обичайното си темпо през вторите четири месеца, щяха да си спестят точно шестстотин и петдесет неуспеха.

— Честно?

— Честно — каза Диксън. — Числата не лъжат. В края на третия месец се е случило нещо, което им е струвало шестстотин и петдесет бъдещи неуспехи, които са могли да бъдат избегнати.

Ричър кимна. Общо 183 дни, 2197 събития, 1314 успеха и 883 неуспеха. Но разпределението изобщо не беше равномерно. През първите три месеца имаше 897 събития, 802 успеха и 95 неуспеха. През следващите четири месеца — 1300 събития, някакви жалки 512 успеха и катастрофалните 788 неуспеха, 650 от които са могли да бъдат избегнати, ако нещо не се беше променило.

— Как ми се иска да знаехме какво е това — каза той.

— Саботаж — заключи О’Донъл. — Някой е получил пари, за да прецака работата.

— По сто бона всеки път? — обади се Нили. — Шестстотин и петдесет пъти? Доста добра поръчка.

— Не може да е саботаж — каза Ричър. — За сто бона можеш да изгориш до основи всяка фабрика, офис или цяла сграда без никакъв проблем. Сигурно можеш да изгориш цял град. Няма нужда да се плаща отделно за всеки случай.

— Тогава какво е?

— Не знам.

— Но се връзва, нали? — каза Диксън. — Между това, което е знаел Франц, и това, което е знаел Санчес, има определена математическа връзка.

* * *

Минута по-късно Ричър отиде до прозореца на Диксън и погледна навън.

— Дали можем да предположим, че Ороско е знаел същото, което е знаел Санчес? — попита той.

— Абсолютно — отвърна О’Донъл. — Както и обратното. Бяха приятели. Работеха заедно. През цялото време са общували.

— Значи ни липсва само това, което е знаел Суон. Имаме късчетата от мозайката от другите трима. Но от него няма нищо.

— Къщата му беше чиста. Там нямаше нищо.

— Значи е в кабинета му.

— Той нямаше кабинет. Нали са го уволнили?

— Да, но съвсем скоро. Значи кабинетът му още е празен. Все пак те уволняват хора, а не наемат нови. Значи имат предостатъчно помещения. Просто са заключили кабинета му. Компютърът му още си стои на бюрото. И в чекмеджетата на бюрото може да има някакви записки.

— Искаш пак да отидем при Жената-дракон? — попита Нили.

— Мисля, че се налага.

— По-добре да се обадим, преди да отидем чак дотам.

— По-добре направо да се изтърсим.

— Бих искал да видя къде е работил Суон — обади се О’Донъл.

— И аз — каза Диксън.

Диксън седна зад волана на наетата от нея кола. Тя зави на изток по Сънсет Булевард, търсейки изход към магистрала 101. Нили й обясни накъде да кара. Беше сложен маршрут. В тежък трафик. Но самият път през Холивуд беше живописен. Диксън, изглежда, караше с удоволствие. Обичаше Лос Анджелис.

* * *

Мъжът в тъмносиния костюм и тъмносиния крайслер ги следеше през цялото време. Когато минаха покрай телевизионното студио на Канал 5, точно преди да излязат на магистралата, той извади телефона си, за да докладва на своя шеф.

— Тръгнаха на изток. И четиримата, в една кола.

— Аз съм още в Колорадо — отвърна шефът му. — Продължавай да ги следиш.

35

Диксън влезе през отворения портал на „Нова ера“ и паркира на същото място за посетители, което беше използвала Нили — с фаровете към блестящата квадратна сграда на компанията. Паркингът беше полупразен. Редките дървета бяха неподвижни в задушния въздух. На рецепцията беше същата млада жена. Със същата риза с къси ръкави и същите бавни реакции. Чу как се отварят вратите, но не вдигна поглед, докато Ричър не отпусна ръка на плота пред нея.

— С какво мога да ви помогна? — попита.

— Трябва пак да се видим с мисис Беренсън — каза Ричър. — От „Човешки ресурси“.

— Ще проверя дали е свободна — отвърна служителката. — Седнете, моля.

О’Донъл и Нили седнаха, но Ричър и Диксън останаха прави. Диксън беше твърде напрегната, за да седи повече през този ден. Ричър остана прав, защото щеше да се озове плътно до Нили, ако седнеше до нея, а ако не седнеше до нея, тя щеше да се чуди защо.

Отново изчакаха четири минути, преди токчетата на Беренсън да затракат по пода. Тя излезе от коридора, зави зад ъгъла и не се поколеба. Просто кимна на служителката в знак на благодарност, подмина я и тръгна право към тях. Усмихна се по два различни начина — веднъж на Ричър и Нили, защото ги познаваше, и веднъж на О’Донъл и Диксън, защото не ги беше виждала преди. Стисна ръцете на всички. Под грима й се виждаха същите белези, а дъхът й беше все така леден. Беренсън отвори вратата от алуминий и отстъпи встрани, така че всички да влязат пред нея в конферентната зала.

Когато в помещението имаше петима души, не достигаше един стол, така че Беренсън остана права до прозореца. Проява на вежливост, която освен това й даваше психологическо преимущество. Така гостите трябваше да вдигат очи към нея и да ги присвиват, защото светлината идваше зад гърба й.

— С какво мога да ви бъда полезна днес? — попита тя.

В гласа й се усещаше лека снизходителност. Малко раздразнение. Ударение на думата „днес“.

— Тони Суон е изчезнал — каза Ричър.

— Изчезнал?

— Тоест не можем да го открием — обясни той.

— Не разбирам.

— Какво толкова сложно има?

— Но той може да е навсякъде. Може да си е намерил нова работа извън щата. Или най-сетне да е отишъл на почивка. Някъде, където винаги е искал да отиде. Хората често постъпват така, когато се озоват в положението на мистър Суон. Нещо като утешителна награда.

— Кучето му е умряло от жажда, защото е оставено само в къщата му — обади се О’Донъл. — Не виждам нищо утешително в този факт. Суон не е заминал някъде, където е искал да отиде.

— Кучето му е умряло? Ужасно.

— И ние така мислим — каза Диксън.

— Казваше се Мейси — съобщи Нили.

— Не виждам как мога да ви помогна — каза Беренсън. — Мистър Суон си тръгна преди повече от три седмици. Не трябва ли да се обърнете към полицията?

— Те вече работят по въпроса — отвърна Ричър. — Ние също.

— Не виждам как мога да ви помогна.

— Бихме искали да погледнем бюрото му. И компютъра. Както и бележника. Може да има някакви бележки. Някаква информация, записки за планирани срещи.

— Бележки за какво?

— За това, заради което е изчезнал.

— Той не е изчезнал заради „Нова ера“.

— Най-вероятно е така. Но понякога хората вършат и лична работа в работно време. Понякога си записват и неща от живота си извън компанията.

— Не и тук.

— Защо не? През цялото време ли работите на сто процента?

— Тук няма бележки. Тук изобщо няма хартия. Нито химикалки, нито моливи. Обичайни мерки за сигурност. Работим изобщо без хартия. Така е много по-безопасно. Това е правило на компанията. Ако някой го наруши, го уволняваме незабавно. Тук всичко се прави на компютър. Имаме вътрешна мрежа с допълнително осигуряване и автоматична проверка на данните.

— Тогава можем ли да погледнем компютъра му? — попита Нили.

— Няма проблем да го погледнете — отвърна Беренсън. — Но това няма да ви помогне с нищо. Когато някой напусне компанията, до трийсет минути изнасят диска от компютъра му и го унищожават. Смачкват го. Физически. С чукове. Това също е обичайна мярка за сигурност.

— С чукове? — учуди се Ричър.

— Това е единственият сигурен метод. Във всички останали случаи част от данните могат да бъдат възстановени.

— Значи от него не е останала никаква следа?

— Опасявам се, че не.

— Имате доста строги правила.

— Знам. Именно мистър Суон ги въведе. Още през първата си седмица. Правилата бяха първата му сериозна работа за компанията.

— Той говореше ли с някого? — попита Диксън. — Имаше ли приятели от службата? Някой, с когото да споделя, ако има проблем?

— Личен проблем? — отвърна Беренсън. — Съмнявам се. Все пак той играеше ролята на ченге на компанията. За да работи успешно, трябваше да се държи настрана от колегите си.

— А шефът му? — попита О’Донъл. — Може би са споделяли помежду си. Все пак са били от една и съща страна.

— Обещавам да го попитам — отвърна Беренсън.

— Той как се казва?

— Не мога да ви кажа.

— Много сте дискретна.

— Мистър Суон настояваше за това.

— Можем ли да се срещнем с този човек?

— В момента отсъства от града.

— Тогава кой го замества?

— В някакъв смисъл именно мистър Суон. Правилата му се спазват строго.

— Той говореше ли с вас?

— За лични неща? Не, определено не.

— Стори ли ви се разтревожен или притеснен през седмицата, в която напусна?

— Не съм забелязала.

— Често ли говореше по телефона?

— Със сигурност. Тук всички говорим често по телефона.

— Според вас какво се е случило с него?

— Според мен? — повтори Беренсън. — Наистина не знам. Изпратих го до колата му и го уверих, че когато нещата потръгнат, веднага ще му се обадя и ще го помоля да се върне, а той отговори, че ще чака да му се обадя. Тогава го видях за последен път.

* * *

Четиримата се върнаха в колата на Диксън и се отдалечиха на заден ход от огледалното стъкло. Ричър гледаше как отражението на форда става все по-малко.

— Изгубихме си времето — каза Нили. — Нали ти казах, че трябваше да се обадим по телефона.

— Аз исках да видя къде е работил — каза Диксън.

— „Работил“ не е съвсем точно казано — обади се О’Донъл. — Тук просто са го използвали. За една година са източили всичко от главата му, а после са го изритали. Просто са искали да купят идеите му, а не да го наемат.

— И на мен така ми се струва — съгласи се Нили.

— Тук не се произвежда нищо. Сградата не е обезопасена.

— Очевидно. Значи имат и трета сграда. Някаква отдалечена фабрика, където е истинското производство.

— Защо не получихме и адреса от Ю Пи Ес?

— Може да е таен и да не получават поща на него.

— Иска ми се да разбера какво произвеждат.

— Защо? — попита Диксън.

— Просто ми е любопитно. Колкото повече знаем, толкова по-добри шансове имаме.

— Добре, провери ги — каза Ричър.

— Не познавам човек, когото да попитам.

— Аз познавам — обади се Нили. — Познавам един човек, който работи в отдела за поръчки на Пентагона.

— Обади му се — каза Ричър.

Тъмнокосият четирийсетгодишен мъж, който се представяше за Алън Мейсън, провеждаше срещата си в хотела в Денвър, щата Колорадо. Посетителят му се беше появил точно навреме, придружен от един-единствен бодигард. Мейсън беше изтълкувал и двата факта като положителен знак. Той високо ценеше точността в бизнеса. А да седи сам срещу двама души за него беше истински лукс. Най-често се случваше хората от другата страна да са от шест до десет.

И така, добро начало, а след него — чувствителен напредък. Нямаше никакви извинения за закъснели доставки, занижено производство или други трудности. Никакви игри на нерви. Никакви опити за предоговаряне. Нито раздути цени. Сделката беше осъществена точно при договорените условия — шестстотин и петдесет бройки по сто хиляди долара всяка.

Мейсън беше отворил куфарчето си и посетителят му беше започнал дългия процес по изчисляване на общата сума на материалните активи в него. Стойността на сметките в швейцарски банки и облигациите на приносител бе безспорна. Стойността на диамантите се определяше по-субективно. Теглото в карати, разбира се, беше ясно, но цената зависеше и от шлифовката, и от бистротата. В действителност хората на Мейсън нарочно ги бяха оценили по-ниско, за да си осигурят печалба при осъществяването на сделката. Посетителят бързо се увери в това. В крайна сметка обяви, че е удовлетворен и куфарчето наистина съдържа шейсет и пет милиона долара.

В този момент куфарчето стана негово.

В замяна Мейсън получи ключ и лист хартия.

Ключът беше малък, стар и издраскан. Приличаше на копие от ключ, направено при ключар в железарски магазин. Ключът отваряше катинара, с който беше заключен един контейнер на доковете на пристанището в Лос Анджелис.

Листът хартия беше товарителница, в която беше описано съдържанието на контейнера — шестстотин и петдесет DVD плейъра.

След като посетителят на Мейсън и бодигардът му си тръгнаха, Мейсън отиде в банята и изгори паспорта си в тоалетната чиния. Половин час по-късно от хотела излезе Андрю Макбрайд и пое обратно към летището. С изненада откри, че с нетърпение очаква да чуе музиката, която звучеше успокояващо в мотрисата.

* * *

Франсис Нили се обади в Чикаго от задната седалка на колата на Диксън. Нареди на помощника си да изпрати имейл до нейния познат в Пентагона и да обясни, че тя не е в офиса, защото е заминала по работа в Калифорния и няма възможност да му се обади по специалната телефонна линия, но иска да направи запитване за продукта, който произвежда компанията „Нова ера“. Нили знаеше, че познатият й щеше да се чувства по-спокоен, ако й отговори с имейл вместо в разговор по обикновен мобилен телефон.

— Значи в офиса ти има специални телефонни линии? — попита О’Донъл.

— Естествено.

— Страхотно. А кой е този тип?

— Един тип — отвърна Нили. — Който ми дължи услуга.

— Голяма ли?

— Да.

Диксън слезе от магистрала 101 на Сънсет Булевард и зави на запад към хотела. Имаше задръстване. Разстоянието беше по-малко от три мили, но ако тичаха, щяха да стигнат по-бързо. Когато най-сетне пристигнаха, пред хотела беше паркиран форд краун виктория. Цивилна полицейска кола. Но не тази на Томас Брант. Колата беше по-нова, непокътната и в друг цвят.

Колата на Къртис Мони.

Той излезе от нея веднага щом Диксън паркира. Дойде направо при тях — нисък, набит и уморен. Спря точно пред Ричър и замълча за миг. После попита:

— Някой от твоите приятели имаше ли татуировка на гърба?

Говореше меко, тихо и съчувствено.

— Господи — промълви Ричър.

36

Мануел Ороско беше учил четири години в колеж със стипендия от армията и с идеята да стане офицер от пехотата. Малката му сестричка беше изпаднала в ирационална паника и беше решила, че брат й ще свърши в чувал, обезобразен до неузнаваемост, заради което няма да могат да идентифицират трупа. Значи така и нямаше да разбере какво е станало с него. Той й бе разказвал за опознавателните табелки, които носят всички войници. Тя бе възразила, че табелката може да се изгуби. Той й бе разказал за отпечатъците от пръсти. Тя бе възразила, че някоя бомба може да му откъсне и двете ръце. Той й бе разказал за разпознаването по зъбите. Тя бе възразила, че бомбата като нищо може да му откъсне и челюстта. По-късно той бе осъзнал, че тревогата й е по-дълбока, и бе решил, за да я успокои, да си татуира на гърба с големи букви „Ороско, М.“ и със също толкова големи цифри — армейския личен номер. Беше се прибрал вкъщи, беше си съблякъл ризата и триумфално й беше показал татуировката — и изобщо не бе разбрал защо детето бе заплакало още по-сърцераздирателно.

В крайна сметка обаче Мануел Ороско не беше стигнал до пехотата, а беше постъпил в сто и десета част на военната полиция, където Ричър незабавно го беше прекръстил „Мешката“, защото широкият му мургав гръб с име и номер приличаше на обикновена войнишка торба.

А сега, петнайсет години по-късно, Ричър стоеше на напечения от слънцето паркинг на „Шато Мармонт“.

— Намерили сте още един труп — изрече той.

— Опасявам се, че да — отвърна Мони.

— Къде?

— Горе-долу на същото място. В една клисура.

— Хвърлен от хеликоптер?

— Най-вероятно.

— Ороско — каза Ричър!

— Така пише на гърба му — отвърна Мони.

— Тогава защо ме попита?

— За да бъда сигурен.

— Ако всички трупове бяха толкова лесни за разпознаване, а?

— Кой е най-близкият му роднина?

— Има по-малка сестра.

— Значи по-добре вие да го разпознаете официално. Ако не възразявате. Наистина предпочитам по-малката му сестра да не го вижда.

— Колко време е бил в тази клисура?

— Прекалено дълго.

Четиримата се качиха обратно в колата и Диксън подкара след Мони на север от Глендейл. Мълчаха. Ричър седеше отзад до О’Донъл и като него си припомняше моменти от приятелството си с Ороско. Мануел беше истински клоун — отчасти нарочно, отчасти неволно. Беше от мексикански произход, роден в Тексас и отгледан в Ню Мексико, но от години се преструваше на бял австралиец. Наричаше всички братче. Като офицер имаше отлични качества на командир, но всъщност никога не издаваше заповеди. Изчакваше по-младшия офицер да схване основната идея и после казваше: Заеми се, братче.

Това се беше превърнало в част от жаргона на отряда — почти толкова често употребявана фраза, колкото и Военните следователи са недосегаеми.

Кафе?

Заеми се, братче.

Цигара?

Заеми се, братче.

Да застрелям ли този кучи син?

Заеми се, братче.

— Вече го знаехме — обади се О’Донъл. — Очакваше се.

Никой не му отговори.

Крайната им цел се оказа чисто нов медицински център с болница от едната страна на широка нова улица. От другата страна на улицата беше моргата, която обслужваше по-малките общини в окръг Лос Анджелис. Представляваше бял бетонен куб върху колони с височина един етаж. Линейките спираха директно под сградата, до скритите асансьори. Елегантно, чисто и дискретно. По калифорнийски. Мони паркира на едно от местата за посетители. Диксън спря до него. Всички слязоха от колите и се заоглеждаха наоколо. Не бързаха.

Никой не се радваше на това пътуване.

Накрая Мони тръгна напред. В края на маркирана за пешеходци алея през паркинга имаше асансьор за персонала. Мони натисна бутона за повикване, вратата на асансьора се отвори и ги лъхна студен въздух с миризма на химикали. Мони влезе пръв, след него Ричър, после О’Донъл, Диксън и Нили.

Мони натисна бутона за четвъртия етаж.

Там беше студено като в хладилна камера. Мястото за посетители бе тясно, отделено от работното помещение с широк вътрешен прозорец с щора. Мони го подмина и отвори друга врата. Три от стените бяха заети от хладилни контейнери. Десетки. Въздухът бе леденостуден, натежал от миризми. Мони дръпна един от контейнерите. Той се плъзна леко навън. Докрай. Блъсна се в гумените уплътнители и спря.

Вътре имаше замразен труп. Мъж. Латиноамериканец. Китките и глезените му бяха вързани с грубо въже, което се беше врязало в плътта. Ръцете му бяха извити зад гърба. Главата и раменете бяха ужасно обезобразени. Беше неузнаваем.

— Паднал е надолу с главата — прошепна Ричър. — Щом е бил вързан така. Ако сте сигурни за хеликоптера.

— Няма следи от кола или стъпки до трупа — отвърна Мони.

Беше трудно да се различат други медицински детайли. Разлагането на трупа беше в напреднала фаза, но заради жегата и сухия пустинен въздух беше протекло по-скоро като мумифициране. Тялото беше сбръчкано и смалено. Изглеждаше кухо. Имаше следи от животни, но не много. Тясната стръмна клисура се беше оказала пречка за тях.

— Можете ли да го разпознаете? — попита Мони.

— Всъщност не — отвърна Ричър.

— Провери татуировката.

Ричър не помръдна.

— Да повикам ли санитар? — предложи Мони.

Ричър поклати глава и пъхна ръка под леденото рамо на трупа. Повдигна го. Тялото тромаво се обърна наведнъж. Падна по лице, а ръцете се вдигнаха нагоре — вързани и изкривени, сякаш беше продължил да се бори до последно.

Ричър си помисли, че е било точно така.

Татуировката беше малка и набръчкана заради изсъхналата кожа и неестествения ъгъл на ръцете.

Беше избеляла с времето.

Но нямаше как да я сбърка.

Ороско, М.

И деветцифрен личен номер.

— Той е — каза Ричър. — Мануел Ороско.

— Много съжалявам — обади се Мони.

За момент настъпи тишина. Не се чуваше нищо, освен свистенето на хладния въздух през алуминиевите вентилационни шахти.

— Продължавате ли да претърсвате района? — попита Ричър.

— За останалите? — отвърна Мони. — Не. Все пак не е изчезнало дете.

— Франц също ли е тук? В някое от проклетите чекмеджета?

— Искаш ли да го видиш?

— Не — каза Ричър и отново се обърна към Ороско. — Кога е аутопсията?

— Скоро.

— Дали ще разберем нещо от въжето?

— Мисля, че е твърде обикновено.

— Знаем ли точния момент, в който е настъпила смъртта?

Мони леко се усмихна.

— В момента, в който се е ударил в земята.

— Кога?

— Преди три-четири седмици. Смятаме, че е преди Франц. Но може би никога няма да разберем със сигурност.

— Ще разберем — каза Ричър.

— Как? — попита Мони.

— Ще попитам човека, който го е направил. И той ще ми каже. Към този момент ще се моли да ми каже всичко, което го попитам.

— Забрави ли, че не трябва да предприемате нищо?

— Помечтай си — отвърна Ричър.

Мони остана да попълва документите, а Ричър, Нили, Диксън и О’Донъл взеха асансьора и излязоха обратно в топлия слънчев свят. Застанаха на паркинга, без да казват нищо и без да правят нищо. Просто стояха и трепереха от потисната ярост. Знае се, че войниците не забравят за смъртта. Те живеят с нея. Приемат я. Очакват я. Някои дори я искат. Но дълбоко в себе си жадуват да умрат честно. Аз или врагът — нека по-добрият победи. Жадуват да умрат благородно. Независимо кой ще победи, искат смъртта им да означава нещо.

Войник, умрял с вързани ръце, беше нещо недопустимо. Беше символ на безпомощност, поражение и обида. Беше върхът на безсилието.

Такава смърт не оставяше място за илюзии.

— Да тръгваме — подкани ги Диксън. — Губим време.

37

Когато се върнаха в хотела, Ричър седна и загледа снимката, която му беше дал Мони. Кадърът от охранителната камера. От аптеката. Четирима мъже, застанали пред щанда.

Мануел Ороско, вляво, оглеждайки се неспокойно надясно. Калвин Франц, с ръце в джобовете и спокойно изражение. Тони Суон, който гледа право пред себе си. Хорхе Санчес — подпъхнал пръст под яката си.

Четирима приятели.

Двама от тях със сигурност бяха мъртви.

А вероятно и четиримата бяха мъртви.

— Стават и такива гадости — обади се О’Донъл.

Ричър кимна.

— И ние ги преодоляваме.

— Наистина ли? — попита Нили. — И този път?

— Досега винаги сме успявали.

— Досега никога не се е случвало подобно нещо.

— Брат ми умря.

— Знам. Но това е по-лошо.

Ричър отново кимна.

— Да, така е.

— Все пак имах някаква надежда, че другите трима са добре.

— Всички се надявахме.

— Но не е така. Всички са мъртви.

— Така изглежда.

— Трябва да работим — каза Диксън. — Друго не ни остава.

* * *

Качиха се в стаята на Диксън, но нямаше какво толкова да работят. Бяха стигнали до задънена улица. Нямаше с какво да продължат. И това усещане се усили, когато се преместиха в стаята на Нили и установиха, че нейният човек от Пентагона й е изпратил имейл. Съжалявам, но няма начин. Информацията за „Нова ера“ е секретна. Кратко и обезсърчаващо ясно.

— Май все пак не ти дължи чак толкова голяма услуга — обади се О’Донъл.

— Напротив — възрази Нили. — По-голяма, отколкото можеш да си представиш. Това просто казва повече за „Нова ера“, отколкото за нас двамата.

Тя продължи да разглежда пощенската си кутия. И спря. Защото имаше още едно съобщение от същия човек. С друг вариант на името и различен адрес.

— Безплатна поща — отбеляза тя. — За еднократно ползване.

Тя отвори съобщението, което гласеше следното:

Франсис, радвам се да те чуя. Трябва да се видим. Вечеря и кино? И трябва да ти върна дисковете на Хендрикс. Много ти благодаря за тях. Всичките ми харесаха. Шестото парче от втория албум е динамично блестящо. Обади ми се, когато идваш във Вашингтон. Възможно най-скоро.

— Имаш дискове? — попита Ричър.

— Не — отвърна Нили. — Особено пък на Джими Хендрикс. Не го обичам.

— Ходила ли си на вечеря и на кино с този тип? — попита О’Донъл.

— Никога.

— Значи те бърка с някоя друга жена.

— Не ми се вярва — възрази Ричър.

— Това е кодирано съобщение — обясни Нили. — Отговор на моя въпрос. Безобиден отговор от официалния му адрес, последван от кодирано съобщение от неофициален адрес. Пази си авторитета както в работата, така и пред мен.

— И какъв е кодът? — попита Диксън.

— Нещо свързано с шестото парче от втория албум на Хендрикс.

— Кой беше вторият албум на Хендрикс? — попита Ричър.

— „Електрическа жена“? — предположи О’Донъл.

— Не, този е по-късен — каза Диксън. — Първият се казваше „Имаш ли опит“.

— Кой беше този с голата жена на обложката?

— „Електрическа жена“.

— Страхотна обложка.

— Отвратително. Тогава си бил осемгодишен.

— Почти на девет.

— Пак е отвратително.

— „Смела като любовта“ — сети се Ричър. — Това беше вторият албум.

— А кое е шестото парче? — попита Диксън.

— Нямам представа.

— Когато работата стане сериозна — каза О’Донъл, — сериозните пичове отиват на пазар.

Вървяха дълго на изток по „Сънсет“, докато намерят магазин на „Тауър Рекърдс“. Влязоха и се озоваха сред хладен въздух, млади хора, силна музика и щандовете за рок и поп. На буква „Х“ имаше половин метър, натъпкан с дискове на Джими Хендрикс. Четири стари албума, които и Ричър знаеше, както и много други, издадени след смъртта на Хендрикс. Имаше три диска с „Смела като любовта“. Ричър извади един и го обърна. Дискът беше опакован в целофан и баркодът на магазина беше залепен точно върху втората половина от списъка с парчетата.

Същото беше и на втория диск.

И на третия.

— Свали го — предложи О’Донъл.

— Да го открадна? — не разбра Ричър.

— Не, свали целофана.

— Не може. Не сме го купили.

— Биеш ченгета, но не искаш да повреждаш стоката в музикален магазин?

— Различно е.

— Тогава какво ще правиш?

— Ще го купя. Можем да го слушаме в колата. В колите нали има плейъри за дискове?

— Да, от стотина години насам — отвърна Диксън.

Ричър взе диска и се нареди на опашка зад едно момиче, чието лице бе надупчено като решето от халки. Когато стигна до касата, плати в брой с тринайсет от оставащите му осемстотин долара и за пръв път през живота си се сдоби с дигитален продукт.

— Разопаковай го — каза О’Донъл.

Целофанът беше доста плътен. Ричър изчопли едното ъгълче с нокът и после го разкъса със зъби. Накрая успя да го свали, обърна диска и прокара пръст по списъка с парчетата.

— „Малко крило“ — каза.

О’Донъл сви рамене. Нили също гледаше неразбиращо.

— Не ни помага особено — каза Диксън.

— Аз знам тази песен — каза Ричър.

— Не я пей, моля те — каза Нили.

— Добре, но какво означава? — попита О’Донъл.

— Означава, че в „Нова ера“ произвеждат оръжие, което се нарича „Малко крило“.

— Очевидно. Но това не ни помага с нищо, защото не знаем какво е „Малко крило“.

— Звучи като безпилотен самолет или нещо подобно.

— Никой ли не е чувал за него? — попита Диксън.

О’Донъл поклати глава.

— И аз не съм — каза Нили.

— Значи наистина е свръхсекретно — заключи Диксън. — Никой не говори за него нито във Вашингтон, нито на Уолстрийт, нито в Пентагона.

Ричър се опита да отвори кутийката на диска, но установи, че е залепена с етикет по цялата дължина. Изчопли го с нокти и етикетът се накъса на многобройни лепкави парченца.

— Нищо чудно, че звукозаписната индустрия е в криза — отбеляза. — Никак не е лесно да използваш продуктите им.

— Какво ще правим? — попита Диксън.

— Какво пишеше в имейла?

— Нали го прочете?

— А ти?

— Какво искаш да кажеш?

— Какво пишеше в него?

— Да намеря шестото парче от втория албум на Хендрикс.

— И?

— И нищо друго.

— Не, освен това пишеше да се обадиш възможно най-скоро.

— Това е абсурдно — каза Нили. — Ако не иска да ми го каже в имейла, защо да ми казва по телефона?

— Не пише да се обадиш на него. В кодираните съобщения всяка дума има значение.

— Тогава на кого да се обадя?

— На някой друг. Той знае, че познаваш човек, който може да ти помогне.

— Кой би могъл да ми помогне? След като той не може?

— Имате ли общи познати? Може би във Вашингтон? Нали споменава името на града?

Нили отвори уста, за да каже „не“. Ричър видя как отрицанието се оформя на устните й. После тя се спря.

— Има една жена. Даяна Бонд. И двамата я познаваме. Тя е в екипа на един човек от Капитолия, който работи в Комисията по отбрана към Камарата на представителите.

— Ето на. Как се казва този човек?

Нили отговори с едно име, което всички знаеха, но не им беше приятно да чуват.

— Имаш приятелка, която работи за този негодник?

— Не ми е точно приятелка.

— Надявам се.

— Всеки има нужда от работа, Ричър. Освен теб очевидно.

— Както и да е, нейният шеф подписва чековете, така че му докладват за всичко. Знае какво е „Малко крило“. Значи и тя знае.

— Освен ако не е секретно.

— Този тип не може и името си да напише, ако някой не му диктува. Сигурен съм, че ако той знае, значи и тя знае.

— Тя няма да ми каже нищо.

— Напротив. Ще играеш твърдо. Ще й се обадиш и ще й кажеш, че навън се говори за „Малко крило“ и ако не ти разкаже всичко, което знае, ще се обадиш във вестниците и ще кажеш, че информацията е изтекла от кабинета на нейния шеф.

— Това е мръсен номер.

— Това е политика. Не вярвам да не е чувала нищо, щом работи за този тип.

— Налага ли се? Има ли връзка с нашата работа?

— Колкото повече знаем, толкова по-добре.

— Не искам да я намесвам.

— Но твоят човек от Пентагона явно иска — обади се О’Донъл.

— Просто Ричър така предполага.

— Не, не е само това. Спомни си съобщението. Пишеше, че шестото парче било „динамично блестящо“. Доста странна фраза. Можеше просто да напише, че е страхотно. Или блестящо. Или дори динамично. Но той е написал „динамично блестящо“ — две думи, които започват с „д“ и „б“. Като инициалите на Даяна Бонд.

38

Нили настоя да остане сама, докато говори с Даяна Бонд. Когато се върнаха в хотела, тя отиде в един отдалечен ъгъл на фоайето и набра множество телефонни номера един след друг. После проведе сериозен разговор. Когато свърши, бяха минали цели двайсет минути. По лицето й се четеше леко отвращение. В жестовете й — леко неудобство. Но освен това изглеждаше и приятно развълнувана.

— Трябваше ми доста време, докато я открия — съобщи. — Оказа се, че не е толкова далеч от нас. Била във военновъздушната база „Едуардс“ за няколко дни. За някаква голяма презентация.

— Значи затова твоят човек казваше да се обадиш възможно най-скоро — каза О’Донъл. — Знаел е, че ще бъде в Калифорния. Всяка дума има значение.

— Какво ти каза? — попита Ричър.

— Ще дойде тук — отвърна Нили. — Иска да се срещнем лично.

— Наистина ли? — каза Ричър. — Кога?

— Веднага щом успее да се откъсне за малко.

— Впечатляващо.

— И още как. Това „Малко крило“ явно наистина е важно.

— Неприятен ли ти беше разговорът?

Нили кимна.

— Цялата история ми е неприятна.

* * *

Четиримата се качиха в стаята на Нили, за да разгледат картите и да преценят кога най-рано ще пристигне Даяна Бонд. Военновъздушната база „Едуардс“ беше от другата страна на планините Сан Габриел, в пустинята Мохаве, на около 70 мили на североизток, след Палмдейл и Ланкастър, някъде на половината разстояние до Форт Ъруин. Значи поне два часа, ако Бонд можеше да тръгне веднага. Или по-дълго, ако не можеше.

— Отивам да се разходя — заяви Ричър.

— Идвам с теб — каза О’Донъл.

Пак тръгнаха на изток по Сънсет Булевард. Беше ранен следобед и Ричър усещаше силното слънце по обръснатата си глава. Слънчевите лъчи сякаш ставаха още по-силни, след като се отразят от блестящите частици замърсен въздух.

— Трябва да си купя шапка — отбеляза Ричър.

— Трябва да си купиш по-хубава риза — предложи О’Донъл. — Вече можеш да си го позволиш.

— Мога — съгласи се Ричър.

Видяха един магазин, покрай който бяха минали по-рано на път за „Тауър Рекърдс“. Беше от популярна верига за конфекция. Витрината беше подредена с вкус, икономично и в бледи цветове, но вътре не беше скъпо. Продаваха джинси, спортни панталони, ризи и тениски. И бейзболни шапки. Шапките бяха нови, но изглеждаха, все едно са били носени и прани хиляди пъти. Ричър си избра една синя, без надпис. Никога не си купуваше дрехи с надписи. Твърде дълго беше носил униформа. За тринайсет години му беше омръзнало от табелки с имена, значки и абревиатури.

Ричър си сложи шапката и се обърна към О’Донъл.

— Как ти се струва?

— Виж се в огледалото — отвърна О’Донъл.

— Няма значение какво ще видя в огледалото. Ти си човекът, който се присмива на външния ми вид.

— Шапката е хубава — отвърна О’Донъл.

Ричър я остави на главата си и прекоси магазина до ниска масичка, на която бяха натрупани тениски. В центъра на масата имаше манекен, облечен с две тениски една върху друга — светлозелена и тъмнозелена. Долната тениска се показваше под горната. Заедно изглеждаха плътни и обемни.

— Как ти се струва? — попита пак Ричър.

— Има такава мода — отвърна О’Донъл.

— Дали трябва да са в различен размер?

— Не, не мисля.

Ричър си избра светлосиня и тъмносиня тениска — и двете с най-големия размер. Свали си шапката и занесе трите покупки на касата. Не поиска да му ги опаковат, а вместо това откъсна етикетите и съблече ризата насред магазина. Зачака гол до кръста в хладния въздух от климатика.

— Имате ли кошче? — попита.

Момичето зад щанда се наведе и извади пластмасово кошче с найлонов плик в него. Ричър хвърли старата си риза и си облече новите тениски една върху друга. Повъртя се малко в тях, докато ги нагласи, и си сложи шапката. После излезе обратно на улицата и зави на изток.

— От какво бягаш? — попита го О’Донъл.

— От нищо.

— Можеше да си запазиш старата риза.

— Това е първата крачка по наклонената плоскост — възрази Ричър. — Ако нося резервна риза, скоро ще започна да нося и резервен панталон. Тогава ще ми трябва и куфар. И преди да се усетя, вече ще имам къща, кола, пенсионна осигуровка и купища документи, които да попълвам по цял ден.

— Всички хора правят така.

— Не и аз.

— Значи наистина бягаш от нещо. От какво?

— Предполагам, от това да бъда като всички останали?

— Аз съм като всички останали хора. Имам къща, кола и пенсионна осигуровка. И попълвам документи.

— Щом ти харесва.

— Мислиш ли, че съм обикновен?

Ричър кимна:

— Да, в това отношение.

— Не всички могат да бъдат като теб.

— По-скоро някои от нас не могат да бъдат като теб.

— А ти искаш ли?

— Не става въпрос за желание. Просто не мога да го направя.

— Защо?

— Добре, значи бягам — съгласи се Ричър.

— От какво? Да не станеш като мен?

— Да не стана различен от това, което бях преди.

— Ние всички сме различни отпреди.

— Но не на всички ни харесва.

— На мен не ми харесва — каза О’Донъл. — Но се справям някак си.

Ричър кимна.

— Справяш се страхотно, Дейв. Наистина. Всъщност се тревожа за себе си. Гледам теб, Нили и Карла и се чувствам като неудачник.

— Наистина ли?

— Виж на какво приличам.

— Единственото, което ние имаме, а ти нямаш, са куфарите.

— Да, но какво имам аз, което вие нямате?

О’Донъл не отговори. Двамата завиха на север по „Вайн“ — в един обикновен следобед във втория по големина град в Америка — и видяха двама души с пистолети, които скочиха в движение от една кола.

39

Колата беше чисто нов черен седан лексус. Набра скорост и потегли веднага след като остави двамата мъже на тротоара, на трийсетина метра от Ричър и О’Донъл. Мъжете с пистолетите бяха човекът със стоката и човекът с парите от празния паркинг зад Музея на восъчните фигури. Пистолетите им бяха „Ей Ем Ти Хардболър“ — от неръждаема стомана, копие на стандартния модел „Колт Гъвърмънт 1911“ калибър .45. Ръцете, които държаха пистолетите, леко трепереха и описваха 90-градусови дъги като във филмите.

О’Донъл пъхна ръце в джобовете си.

— За нас ли идват? — попита.

— За мен — отвърна Ричър.

Хвърли поглед през рамо, за да провери какво има зад него. Не се притесняваше особено, че ще бъде улучен от лош стрелец с малокалибрен пистолет от трийсет метра разстояние. Беше едра мишена, но статистическата вероятност беше на негова страна. Пистолетите бяха за близка стрелба. В реална ситуация един опитен стрелец трябва да се намира на около пет метра от целта, за да улучи смъртоносно. Но дори ако не улучеха самия Ричър, можеха да улучат някой друг. Например някой минувач на цяла пресечка разстояние оттам или дори ниско прелитащ самолет. Странични щети. Улицата гъмжеше от потенциални мишени. Мъже, жени, деца и още някакви същества, за които Ричър не беше сигурен в коя категория попадат.

Той пак се обърна напред. Двамата не бяха напреднали особено — не повече от няколко крачки. О’Донъл не откъсваше поглед от тях.

— Трябва да ги махнем от улицата, Дейв — каза Ричър.

— Разбрано — отвърна О’Донъл.

— Наляво — каза Ричър.

Най-близката врата беше входът към тясното студио на гледачка на таро. Умът на Ричър работеше с ледена, свръхзвукова прецизност. Тялото му се движеше нормално, но светът около него сякаш бе застинал. Тротоарът се превърна в диаграма с четири координатни оси. Напред, назад, встрани и във времето.

— Крачка назад и наляво, Дейв — каза той.

О’Донъл беше като слепец. Очите му бяха приковани върху двамата мъже. Чу гласа на Ричър и бързо направи крачка назад и наляво. Ричър отвори вратата на студиото и я задържа, за да пропусне О’Донъл да влезе покрай него. Двамата продължаваха да се приближават към тях. Вече бяха на двайсет метра. Ричър се пъхна вътре след О’Донъл. В студиото нямаше никой, освен едно момиче на около деветнайсет, което седеше до масата. Масата беше обикновена, кухненска, дълга около два метра, покрита с червено платно. На нея бяха наредени тестета карти. Младата жена беше с дълга тъмна коса, облечена с виолетова рокля от тюл, която сигурно боядисваше кожата й.

— Имаш ли задна стая? — попита я Ричър.

— Само тоалетна — отвърна тя.

— Влез вътре и легни на пода. Веднага.

— Какво става?

— Ти ми кажи.

Младата жена не помръдна, докато ръцете на О’Донъл не се показаха от джобовете му. На десния му юмрук беше боксът — като ухилена акула. С лявата ръка държеше ножа — затворен, докато не се отвори със звук, подобен на изхрущяване на счупена кост. Жената скочи и избяга. Работещо момиче от Вайн Булевард. Знаеше правилата на играта.

— Кои са тези? — попита О’Донъл.

— С техните пари си купих тениските — обясни Ричър.

— Ще има ли проблем?

— Възможно е.

— План?

— Харесват ли ти пистолетите им?

— По-добре са от нищо.

— Добре тогава.

Ричър повдигна червената покривка на масата, приклекна и се промуши назад под нея, заставайки на колене. О’Донъл го последва и дръпна покривката обратно на мястото й. После я докосна с ножа си — късо, почти нежно странично замахване — и пред него се появи процеп. Той го разшири с пръстите си до размера на око. После направи същото пред Ричър. Ричър натисна долната страна на масата с длани. О’Донъл премести ножа в дясната си ръка и притисна масата над главата си с лявата.

После зачакаха.

Двамата мъже стигнаха до вратата за около осем секунди. Спряха, надникнаха през стъклото, после отвориха вратата и влязоха. Спряха отново — на два метра пред масата, с протегнати ръце, в които държаха пистолетите си успоредно на пода.

Пристъпиха предпазливо напред.

И отново спряха.

На дясната си ръка О’Донъл носеше бокса, с нея държеше и ножа, но все пак това беше единствената свободна ръка от четирите под масата. Той я използва за отброяване. Палец, показалец, среден пръст. Едно, две, три.

На „три“ Ричър и О’Донъл едновременно бутнаха масата нагоре. Блъснаха я по диагонал, метър нагоре и метър и напред. Масата се преобърна във въздуха и първо помете пистолетите на противниците им, а после продължи и ги блъсна в лицата и гърдите. Беше тежка маса от солидно дърво. Може би дъб. Събори и двамата без никакви проблеми, така че те се проснаха по гръб сред облак от карти, затиснати под масата, омотани в червената покривка. Ричър се изправи, стъпи на обърнатата маса и подскочи няколко пъти отгоре й. О’Донъл прецени кога Ричър ще бъде във въздуха и ритна масата встрани, така че да открие двамата мъже под нея до кръста. Взе им пистолетите и използва ножа си, за да среже месото между палеца и показалеца и на двете им ръце. Болезнена операция, която щеше да им попречи да държат пистолет, докато не зараснат — а това можеше да продължи дълго, в зависимост от отношението им към диетата и хигиената. Ричър бегло се усмихна. Операцията беше част от стандартните процедури на специалния отряд. После усмивката му се стопи, защото се сети, че Хорхе Санчес беше измислил този номер, а точно в момента Хорхе Санчес лежеше мъртъв някъде в пустинята.

— Не беше голям проблем — каза О’Донъл.

— Още ни бива — съгласи се Ричър.

О’Донъл прибра керамичната си колекция обратно в джобовете и пъхна единия пистолет в колана си, под сакото. Подаде другия на Ричър, който го пъхна в джоба на панталоните си и дръпна тениските над него. После двамата отново излязоха навън, отправиха се на север по „Вайн“ и завиха на запад по Холивуд Булевард.

Във фоайето на хотел „Шато Мармонт“ ги чакаше Карла Диксън.

— Обади се Къртис Мони — каза тя. — Явно му е харесало това, което сте направили с пощата на Франц. Затова е накарал полицаите от управлението в Лас Вегас да проверят нещата от офиса на Санчес и Ороско. Намерили са нещо.

40

Мони се появи след трийсет минути. Влезе във фоайето на хотела — все така уморен, понесъл очуканото си кожено куфарче. Седна и попита:

— Кой е този Адриън Маунт?

Ричър вдигна поглед. „Азари Махмуд“, „Адриън Маунт“, „Алън Мейсън“, „Андрю Макбрайд“ и „Алтъни Матюс“. Сириецът и четирите му псевдонима. Не бяха казвали на Мони, че знаят за него.

— Нямам представа — отвърна той.

— Сигурен ли си?

— Абсолютно.

Мони подпря куфарчето си на коленете, отвори го и извади лист хартия. Беше неясен, размазан отпечатък. Като фотокопие, пуснато по факса, или като факс, пуснат на копирна машина. Най-отгоре пишеше „Министерство на вътрешната сигурност“. Но не беше официален документ. Приличаше по-скоро на разпечатка на компютърен файл. Беше резервация, направена от Адриън Маунт за полет на Бритиш Еъруейс от Лондон до Ню Йорк, потвърдена преди две седмици, за полет преди три дни. В първа класа, еднопосочен билет, от летище „Хийтроу“ до Джей Еф Кей, място 2К в последния полет за деня — скъп билет, платен с валидна кредитна карта. Резервацията беше направена през английския сайт на Бритиш Еъруейс, но нямаше как да знаят в коя точка на света някой е цъкнал с мишката.

— По пощата ли е пристигнало? — попита Ричър.

— Запазено е в паметта на факса — обясни Мони. — Получило се е преди две седмици. Хартията в машината била свършила. Но ние знаем, че Санчес и Ороско не са били там преди две седмици. Значи е отговор на запитване, което са направили поне една седмица по-рано. Смятаме, че са пуснали списък с имена за неофициално издирване.

— Списък с имена?

— Открихме нещо, което според нас е оригиналното запитване. Пускали са си бележки по пощата, точно както Франц. Четири имена.

Мони извади втори лист от куфарчето си. Беше фотокопие на бял лист хартия, изпъстрен с нечетливия почерк на Мануел Ороско. „Адриън Маунт, Алън Мейсън, Андрю Макбрайд, Алтъни Матюс, да се провери чрез МВС за датата на пристигане.“ Думите бяха надраскани по целия лист, очевидно набързо — не че Ороско се стараеше да пише четливо.

Четири имена. А не пет. Истинското име на Азари Махмуд не фигурираше в списъка. Ороско е знаел, предположи Ричър, че който е да е този Махмуд, със сигурност ще пътува под псевдоним. Нямаше смисъл човек да има псевдоними, ако не ги използва.

— „МВС“ — продължи Мони. — Министерство на вътрешната сигурност. Нали знаете колко е трудно за един цивилен да получи съдействие от Министерството? Сигурно много хора там са били задължени на вашия Ороско. Или той е похарчил адски много пари за подкупи. Искам да знам защо.

— Може би е хазартен бизнес.

— Може би. Макар че охранителите от Лас Вегас не се тревожат особено, когато лошите пристигат в Ню Йорк, тъй като те вероятно се отправят към казината в Атлантик Сити и престават да бъдат техен проблем.

— Може би обменят информация. Може би имат някаква мрежа. Може би лошите удрят първо Джърси, а после Вегас.

— Може би — повтори Мони.

— А този Адриън Маунт пристигнал ли е изобщо в Ню Йорк?

Мони кимна.

— Според компютъра е влязъл в САЩ през четвърти терминал. Седми вече е бил затворен. Полетът закъснял.

— И после?

— После се настанил в хотел на Мадисън Авеню.

— И после?

— После изчезнал. Без следа.

— Но?

— Започват да играят следващите имена от списъка. Алън Мейсън лети за Денвър, щата Колорадо. Настанява се в хотел в центъра.

— И после?

— Все още не знаем. В момента проверяваме.

— Но смятате, че всичките са един и същ човек?

— Очевидно. Веднага се познава по инициалите.

— Ако беше така, аз щях да съм председателят на Върховния съд на САЩ — отбеляза Ричър. — Имаме едни и същи инициали.

— Ти горе-долу така се държиш.

— И кой е този тип? — попита Ричър.

— Нямам представа. Служителят от имиграционните не си го спомня. Хората, които работят на четвърти терминал, виждат по хиляда лица на ден. Не могат да помнят всичките. Служителите от хотела в Ню Йорк също не го помнят. Все още не сме говорили с Денвър. Но сигурно и те няма да го помнят.

— Не са ли го снимали, когато е влизал в страната?

— Опитваме се да получим снимката.

Ричър отново погледна първия факс. Информацията от МВС за самолетната резервация.

— Англичанин — установи.

— Не е задължително — отбеляза Мони. — Но със сигурност е имал поне един британски паспорт.

— И как ще действате сега?

— Ще пуснем наш собствен списък за проверка. Рано или късно Андрю Макбрайд или Антъни Матюс ще се покаже някъде. Тогава поне ще знаем накъде отива.

— А какво искате от нас?

— Чували ли сте тези имена?

— Не.

— Нямате приятели с инициали „А“ и „М“?

— Не се сещам.

— А врагове?

— Не мисля.

— А дали Ороско е познавал човек с такива инициали?

— Не знам. Не съм говорил с Ороско от десет години.

— Аз сбърках — каза Мони. — За въжето на ръцете и краката. Накарах да го проверят. Все пак не е толкова обикновено. Изплетено е от сезал, произведен на полуостров Индостан.

— Откъде може да се намери?

— Не се продава никъде в САЩ. Може да се вземе единствено от стоки, внесени оттам.

— Например?

— Килими, платове и други подобни.

— Благодаря за информацията.

— Няма проблеми. Съжалявам за вашия приятел.

Когато Мони си тръгна, те се качиха в стаята на Диксън. Нямаше наложителна причина. Все още бяха в задънена улица. Но все трябваше да се съберат някъде. О’Донъл почисти кръвта от острието на ножа си и с обичайната си методичност провери пистолетите, с които се бяха сдобили. Бяха произведени от компанията Ей Ем Ти недалеч оттам — в Ъруиндейл, щата Калифорния. Бяха заредени с патрони калибър 45. Пистолетите бяха в добро състояние — почистени, смазани и отлично функциониращи, от което следваше, че са откраднати наскоро. Наркодилърите рядко се отнасят внимателно с оръжията си. Единственият им недостатък беше фактът, че бяха произведени по дизайн, създаден през 1911 г. В пълнителя се събираха само седем патрона, което в онези години на револвери с шест патрона в барабана сигурно е било предостатъчно, но в съвременния свят на пълнители с петнайсет и повече патрони не беше най-доброто.

— Боклуци — обобщи Нили.

— По-добре, отколкото да мятаме камъни — отвърна О’Донъл.

— Много са големи за ръката ми — обади се Диксън. — Лично аз харесвам „Глок 19“.

— Аз харесвам всичко, което работи — отвърна Ричър.

— В глока се събират седемнайсет патрона.

— Трябва само един куршум на глава. А никога не ми се е случвало да водя престрелка със седемнайсет души наведнъж.

— За всяко нещо има първи път.

Тъмнокосият четирийсетгодишен мъж, който се представяше с името Андрю Макбрайд, пътуваше с подземния влак на летището в Денвър. Имаше много време, така че той просто седеше във вагона, докато влакът се движеше между основната сграда на летището и изход C — последната спирка. Наслаждаваше се на музиката. Чувстваше се спокоен и свободен. Вече почти не носеше багаж. Беше се отървал от тежкия куфар. Сега имаше само една лека чанта и куфарче. В куфарчето, между страниците на една книга с твърди корици, беше товарителницата. Ключът от катинара беше в един надежден вътрешен джоб с цип.

Човекът в синия костюм и в синия крайслер набра един номер на мобилния си телефон.

— Върнаха се в хотела — съобщи. — И четиримата.

— Дали се приближават до нас? — попита го шефът му.

— Няма как да разбера.

— А как го чувстваш?

— Мисля, че се приближават.

— Значи е време да ги отстраним. Ела тук. Ще действаме след няколко часа.

41

О’Донъл се изправи, отиде до прозореца в стаята на Диксън и каза:

— Добре, с какво разполагаме?

Въпрос, който всички добре познаваха. Обичайна оперативна процедура на специалния отряд. Ричър винаги беше настоявал събраната информация непрекъснато да се пресява, да се преосмисля, да се проверява многократно, да се разглежда от различен ъгъл в светлината на наученото по-късно. Но този път отговори само Диксън:

— Имаме четирима убити приятели.

Другите мълчаха.

— Хайде да вечеряме — предложи Нили. — Няма никакъв смисъл останалите четирима да умрем от глад.

Да вечеряме. Ричър си спомни заведението за хамбургери отпреди двайсет и четири часа. Сънсет Булевард, шумът, големите порции, студената бира. Кръглата маса за четирима. Разговорът. Начинът, по който всеки от тях в един момент ставаше център на вниманието. Винаги един говореше, а трима слушаха — като пирамида с подвижен връх.

Един говори, а трима слушат.

— Това е грешка — каза той на глас.

— Да вечеряме е грешка? — попита Нили.

— Не. Яж, ако си гладна. Но ние допускаме грешка. Основна концептуална грешка.

— Как така?

— Грешката е изцяло моя. Направих прибързано и погрешно заключение.

— Какво?

— Защо не можем да открием клиента на Франц?

— Не знам.

— Защото Франц не е имал клиент. Допуснахме грешка. Първо намериха неговия труп и ние просто предположихме, че всичко се случва заради него. Все едно той е бил двигателят. Все едно той е говорел, а другите трима са го слушали. Но я си представете, че не е бил той.

— А кой?

— През цялото време си повтаряме, че Франц нямаше да рискува, ако не е заради някой специален човек, на когото дължи много.

— Да, но това не променя предположението, че той е двигателят. С клиент, когото не можем да открием.

— Не, просто си представихме йерархията погрешно. Не е задължително най-отгоре да има клиент, под него Франц и най-отдолу да са останалите, които му помагат. Мисля, че Франц всъщност е бил по-надолу във веригата. Разбирате ли? Я си представете, че всъщност той е помагал на някой от другите. Че е слушал, а не е говорел. Че всичко това всъщност е работа на Ороско. За някой от неговите клиенти. Или на Санчес. Ако те са имали нужда от помощ, на кого са щели да се обадят?

— На Франц и Суон.

— Точно така. От самото начало грешим. Трябва да обърнем парадигмата. Представете си, че Франц е получил обаждане за помощ от Ороско или Санчес. Те със сигурност са хора, които са специални за него и на които по някакъв начин е задължен. Не са клиенти, но все пак не може да им откаже. Трябва да се включи и да помогне, независимо какво мислят Анджела и Чарли.

В стаята настъпи мълчание.

— Ороско се е свързал с Министерството на вътрешната сигурност — продължи Ричър. — Това е трудна работа и единственото активно действие, което сме видели дотук от тях четиримата. Много повече от направеното от Франц.

— Хората на Мони смятат, че Ороско е загинал преди Франц. Това също може да се окаже важно.

— Да — съгласи се Диксън. — Ако всичко е било работа на Франц, защо е прехвърлил най-трудната част от разследването на Ороско? Според мен Франц все пак е бил по-подготвен за това от останалите. Което също е доказателство, че енергията е протичала в другата посока.

— Така изглежда — кимна Ричър. — Но нека да не допускаме същата грешка втори път. Може да е бил и Суон.

— Суон вече е бил без работа.

— Значи Санчес, а не Ороско.

— А по-вероятно двамата заедно.

— Което на свой ред означава, че работата е свързана с нещо в Лас Вегас, а не в Лос Анджелис — обади се Нили. — Дали не е възможно цифрите да са свързани с казина?

— Възможно е — отвърна Диксън. — Може да са коефициенти за печалба на казината, които са спаднали, след като някой е открил печеливша система.

— Има ли игра, която се играе девет, десет или дванайсет пъти на ден?

— Може да бъде всяка една игра. В казината няма минимум или максимум за броя на партиите.

— Карти?

— Почти със сигурност, ако някой е открил система.

О’Донъл кимна.

— Шестстотин и петдесет непредвидени печеливши ръце със средна стойност от сто хиляди долара на ръка са нещо, на което всеки управител на казино би обърнал внимание.

— Никой няма да остави някого да печели шестстотин и петдесет пъти в продължение на четири месеца — изтъкна Диксън.

— Значи може би са повече от един човек. Може би са цял картел.

— Трябва да отидем в Лас Вегас — каза Нили.

После телефонът в стаята на Диксън звънна. Тя вдигна. Стаята беше нейна, значи търсеха нея. Диксън се заслуша за миг и подаде слушалката на Ричър.

— За теб е.

Ричър взе слушалката и чу гласа на Къртис Мони:

— Андрю Макбрайд току-що се е качил на самолет в Денвър. Лети за Лас Вегас. Казвам ти го като проява на любезност. Така че не мърдайте оттам. Никакви самостоятелни действия, нали се разбрахме?

42

Решиха да отидат до Лас Вегас с кола, а не със самолет. Беше по-бързо за планиране, по-лесно за организиране и като цяло нямаше да се придвижат по-бавно, защото нямаше да губят време на летището. Освен това със сигурност нямаше как да се качат с пистолети в самолет. А трябваше да имат предвид, че рано или късно ще им потрябва огнева мощ. Така че Ричър слезе да изчака във фоайето, докато останалите си опаковат багажа. Нили се появи първа и освободи стаите на всички. Дори не погледна сметката. Просто я подписа. После остави чантата си на пода и седна да чака при Ричър. О’Донъл слезе втори. Накрая пристигна и Диксън, с ключа от колата.

Натовариха чантите си в багажника и се настаниха на местата си. Диксън и Нили седнаха отпред, а Ричър и О’Донъл — зад тях. Поеха на изток по Сънсет Булевард и се бориха със задръстванията, докато излязат на магистрала 15. Тя щеше да ги отведе на север през планините, а след това на североизток до щатската граница и чак до Лас Вегас.

Освен това така щяха да минат близо до мястото, за което знаеха, че преди повече от три седмици е посетено от един хеликоптер поне два пъти — на хиляда метра височина, през нощта, с отворени врати. Ричър беше решил да не поглежда натам, но не устоя. След като магистралата излезе от хълмовете, той неволно се загледа на запад — към равната кафеникава пустиня. Забеляза, че и О’Донъл гледа натам. И Нили. И Диксън. Дори тя откъсваше поглед от пътя и вторачено гледаше наляво в продължение на цели секунди — присвила очи срещу залязващото слънце, със стиснати и намръщени устни.

* * *

Спряха за вечеря в Барстоу, щата Калифорния. Мизерното крайпътно заведение нямаше други преимущества, освен че се намираше на пътя им. Вътре беше мръсно, обслужването беше бавно, а храната — безвкусна. Ричър не държеше на изисканата храна, но дори на него му стана неприятно. Години по-рано той, Диксън, Нили и най-вече О’Донъл със сигурност щяха да се оплачат или да метнат някой стол през прозореца, но тази вечер всички се въздържаха. Просто стоически се справиха с първото, второто и третото, изпиха блудкавото кафе и отново поеха по магистралата.

Човекът в синия костюм докладва от паркинга на „Шато Мармонт“:

— Изчезнаха. Няма ги. И четиримата.

— Накъде? — попита шефът му.

— Според жената на рецепцията към Лас Вегас. Така чула.

— Отлично. Ще го направим там. Много по-удобно е. Иди с кола, а не със самолет.

Тъмнокосият четирийсетгодишен мъж, представящ се за Андрю Макбрайд, излезе от ръкава в летището на Лас Вегас и първото нещо, което видя, беше редицата от ротативки. Големи кутии в черно, сребърно и златно, с проблясващи неонови светлини. Десет машини, зад които имаше още десет. Пред всяка ротативка имаше високо пластмасово столче. Всяка машина беше оборудвана с тесен сив плот с пепелник отляво и поставка за чаша отдясно. Близо половината от двайсетте столчета бяха заети. Мъжете и жените, седнали на тях, бяха вторачени в екраните с някаква особена съсредоточена умора.

Андрю Макбрайд реши да си опита късмета. Реши да приеме резултата като знак за бъдещия си успех. Ако спечели, всичко ще е наред.

А ако загуби?

Той се усмихна. Знаеше, че ако загуби, ще намери някакво логично обяснение. Не беше суеверен.

Седна на едно столче и подпря куфарчето на глезена си. В джоба си носеше портмоне за монети. Така минаваше по-бързо през охраната на летището и нямаше вероятност някой да го запомни. Той го извади, порови се вътре и събра всичките си монети по двайсет и пет цента. Не бяха много. Постави ги една до друга върху тесния плот между пепелника и поставката за чаша.

Започна да ги пуска в машината, една по една. Монетите дрънчаха приятно, докато влизаха в процепа. Когато пусна и последната, червеният дисплей показа, че разполага с пет кредита. Имаше голям бутон, с който да започне играта. Бутонът беше износен и зацапан от милиони пръсти.

Той го натисна няколко пъти поред.

Първите четири пъти загуби.

На петия спечели.

Прозвуча звънец и приглушена сирена, машината се разтресе и солидният механизъм в нея отброи сто монети по двайсет и пет цента. Монетите издрънчаха и се събраха в контейнера до коляното му.

От Барстоу, щата Калифорния, до Лас Вегас, щата Невада, имаше около 200 мили. Ако не искаха да привличат вниманието на пътната полиция на двата щата, пътуването нощем по магистрала 15 щеше да им отнеме малко повече от три часа. Диксън обяви, че няма нищо против да кара през цялото време. Тя живееше в Ню Йорк и шофирането беше вълнуващо преживяване за нея. О’Донъл задряма на задната седалка. Ричър гледаше през прозореца.

— По дяволите — сепна се Нили, — съвсем забравихме за Даяна Бонд. Нали щеше да дойде от базата „Едуардс“? Сега няма да ни намери.

— Вече няма значение — отвърна Диксън.

— По-добре да й се обадя — каза Нили.

Но се оказа, че мобилният й телефон няма покритие. Намираха се доста навътре в пустинята Мохаве.

Пристигнаха в Лас Вегас в полунощ, което според Ричър беше най-доброто време за този град. Беше идвал и преди. На дневна светлина Лас Вегас изглеждаше абсурдно — необясним и тривиален. Но нощем, облян в светлини, беше приказен. Влязоха в града откъм по-евтиния край на централния булевард и първото, което Ричър видя, беше един бар с циментова фасада с олющена боя, без прозорци, със светеща реклама без препинателни знаци: „Евтина бира палави момичета“. Срещу него имаше няколко мотела и един-единствен невзрачен висок хотел. Ако беше сам, щеше да си потърси място за нощуване точно в този квартал, но Диксън безмълвно продължи към бляскавите хотели на половин миля по-нататък по булеварда. Спря до хотел с италианско име, където ги посрещна цял отряд служители, които им взеха багажа и откараха колата им. Във фоайето беше пълно с басейни, фонтани и ротативки, които дрънчаха непрекъснато. Нили отиде на рецепцията и плати за четири стаи. Ричър гледаше през рамото й.

— Скъпо — отбеляза той неволно.

— Но може да ни спести част от разследването — отвърна Нили. — Може би тук са познавали Санчес и Ороско. Може би дори са поръчали охраната си на тяхната фирма.

Ричър кимна. Да стигнеш дотук, след като си бил в голямата военна машина. В този случай „да стигнеш дотук“ беше огромна крачка нагоре, поне по отношение на заплащането. В целия хотел буквално миришеше на пари. Басейните и фонтаните имаха и символично значение. Толкова много вода насред пустинята беше доказателство за спираща дъха екстравагантност. Инвестициите сигурно са били огромни, както и паричният поток впоследствие. Санчес и Ороско бяха работили в сърцето на този град, за да охраняват несметното му богатство, което си беше невероятно постижение. Ричър осъзна, че ужасно се гордее със старите си приятели. И в същото време не ги разбира. Когато самият той напусна армията, напълно съзнаваше, че го очаква остатъкът от живота му, но въпреки това никога не беше планирал повече от един ден напред. Нямаше нито планове, нито мечти.

А другите имаха.

Как?

Защо?

Нили им раздаде магнитните карти за стаите и те се разбраха да се качат, да се освежат и след десет минути отново да се срещнат, за да започнат работа. Минаваше полунощ, но Лас Вегас наистина беше град, който живееше двайсет и четири часа в денонощието. Времето тук нямаше значение. Разказваха се легенди за липсата на прозорци и часовници в казината, които според Ричър бяха абсолютно верни. Нищо не биваше да спира паричния поток. Поне нищо толкова банално като времето за сън. За казината нямаше по-добър клиент от онзи, който отдавна би трябвало да е в леглото, но продължава да играе и да губи цяла нощ.

Стаята на Ричър беше на седемнайсетия етаж. Представляваше куб от тъмен бетон с вътрешен дизайн, наподобяващ салон във венециански дворец. Приликата беше доста неубедителна. Ричър беше ходил във Венеция. Той отвори сгъваемата си четка за зъби и я постави в чашата над умивалника в банята. С това разопаковането на багажа му приключи. Наплиска лицето си с вода, прокара длан по обръснатата си глава и слезе да поразгледа наоколо.

Дори в този скъп хотел по-голямата част от първия етаж се заемаше от ротативки. Търпеливи, неуморни, управлявани от микропроцесори, те обираха малък, но неумолим процент от парите, изсипвани в тях — двайсет и четири часа на ден седем дни в седмицата. Дрънчаха звънчета, виеха сирени, много хора печелеха, но малко повече губеха. В залата имаше лека охрана поради липсата на възможност за сериозни измами или кражби както от страна на клиентите, така и от страна на казиното. Гаранция за едното беше механичното устройство на ротативките, а за другото — честите проверки на Комисията по хазарта на щата Невада. Според Ричър сред стотиците хора в залата само двама бяха от охраната. Мъж и жена, облечени като всички останали, отегчени като всички останали, но без маниакалната надежда да спечелят в очите им.

Ричър предположи, че Санчес и Ороско не са посвещавали много енергия на ротативките.

Той продължи напред, към огромните зали, където се играеше рулетка, покер и блекджек. Вдигна очи и забеляза камерите. Огледа се наляво, надясно и направо, видя нарастващо множество сериозни играчи, охранители и проститутки.

Спря до една маса за рулетка. Доколкото можеше да схване, рулетката не се различаваше особено от ротативките. Стига колелото да се върти както трябва. Играчите залагаха пари, колелото ги разпределяше между печелившите, заделяйки предвидения процент за казиното, надежден и неумолим както при ротативките.

Ричър предположи, че Санчес и Ороско не са посвещавали много енергия и на рулетките.

Премести се на масите за карти, където според него беше истинската игра. Единствено в игрите с карти човешката интелигентност имаше значение. А където човешката интелигентност има значение, престъпленията никога не закъсняват. Въпреки това за сериозно престъпление участието на играча не беше достатъчно. Всеки играч със самодисциплина, отлична памет и основни познания по статистика можеше да победи. Но такава победа не представляваше престъпление. И не можеше да възлезе на шейсет и пет милиона долара за четири месеца. Освен ако първоначалният залог не беше колкото брутния вътрешен продукт на някоя малка държава. Печалба от шейсет и пет милиона долара за четири месеца изискваше и участието на крупието. Но пък всяко крупие, което губи толкова пари на казиното, щеше да бъде уволнено още първата седмица. Или може би още първия ден или дори първия час. И така, за да се печели непрекъснато в продължение на четири месеца, трябваше да се организира някаква огромна измама. Машинация, конспирация с участието на десетки крупиета и десетки играчи. Може би дори стотици.

Може би цялото казино играеше срещу инвеститорите.

Може би играеше целият град.

А това беше достатъчно, за да умрат хора.

В залата имаше силна охрана. Бяха монтирани камери, които следяха играчите и крупиетата. Някои от камерите бяха големи и монтирани на видно място, а други бяха малки и дискретни. Вероятно имаше и трети, които изобщо не се виждаха. Имаше и мъже и жени с вечерни облекла, които обикаляха със слушалки и микрофони като агенти на тайните служби. Имаше и цивилни ченгета. Ричър разпозна пет в продължение на минута и бе сигурен, че не бе забелязал много други.

Той се върна обратно във фоайето. Карла Диксън чакаше до фонтаните. Беше взела душ и беше сменила джинсите и коженото си яке с черен костюм с панталон. Косата й беше влажна, пригладена назад. Костюмът й беше закопчан и под него не носеше блуза. Изглеждаше много добре.

— Лас Вегас е основан от мормоните — съобщи му тя.

— Не знаех — отвърна Ричър.

— А сега градът расте толкова бързо, че печатат нов телефонен указател два пъти в годината.

— Това също не го знаех.

— Седемстотин нови сгради всеки месец.

— Ще им свърши водата.

— Няма спор. Но дотогава ще изкарат каквото могат. Приходите от хазарта са близо седем милиарда долара годишно.

— Май си чела пътеводителя.

Диксън кимна.

— Намерих един в стаята. Всяка година приемат по трийсет милиона туристи. Това означава, че всеки един от тях губи средно повече от двеста долара.

— Двеста трийсет и три долара и трийсет и три цента — уточни автоматично Ричър. — Идеално определение за ирационално поведение.

— Идеална илюстрация за човешко поведение — поправи го Диксън. — Всеки си мисли, че точно той ще спечели.

След това се появи и О’Донъл. Беше със същия костюм, но с друга вратовръзка, а вероятно и с чиста риза. Обувките му блестяха на изкуствената светлина. Сигурно беше намерил гъбичка за почистване в банята.

— Трийсет милиона туристи годишно — каза той.

— Диксън вече ми докладва — отвърна Ричър. — И тя е чела същата брошура.

— Това са десет процента от населението на страната. Виж само колко хора има тук.

— Харесва ли ти?

— Кара ме да виждам Санчес и Ороско в съвсем друга светлина.

Ричър кимна.

— Нали ти казах? Всички сте се издигнали.

Накрая от асансьора слезе и Нили. Беше облечена като Диксън — в строг черен костюм. Косата й беше влажна.

— Разказваме си факти от пътеводителя — обясни й Ричър.

— Не съм го чела — отвърна Нили. — Вместо това се обадих на Даяна Бонд. Отишла в Лос Анджелис, чакала един час и се върнала.

— Беше ли ядосана?

— Беше разтревожена. Не й харесва това, че се говори за „Малко крило“. Казах, че ще й се обадя.

— Защо?

— Стана ми любопитно. Обичам да научавам разни неща.

— И аз — каза Ричър. — Точно в момента ми се иска да науча дали някой наскоро е обрал шейсет и пет милиона долара в този град. И как точно.

— Ако е така, това е солиден обир — каза Диксън. — Сумата е почти три процента от общите приходи.

— Два процента и седем десети — поправи я Ричър автоматично.

— Да започваме — каза О’Донъл.

43

Започнаха от рецепцията, където поискаха да се срещнат с дежурния по охраната. Служителят ги попита дали има някакъв проблем, а Ричър му отговори:

— Смятаме, че имаме общи приятели.

Наложи се да почакат дълго. Явно социалните контакти не бяха сред приоритетите на дежурния по охраната. Най-сетне към тях се приближи човек със среден ръст, италиански обувки и костюм за хиляда долара. Изглеждаше на около петдесет, в добра форма, самоуверен и спокоен, но бръчките около очите му показваха, че е работил поне двайсет години в друга, по-трудна професия. Той умело прикри нетърпението си, представи се и се ръкува с всички. Казваше се Райт. Предложи да си поговорят на някое по-тихо място. Ричър си помисли, че го прави инстинктивно. Рефлексите и обучението му подсказваха да отдалечи потенциалния източник на проблеми. На нищо не биваше да се позволи да забави паричния поток.

Намериха по-тихо кътче. Там, разбира се, нямаше столове. В нито едно казино в Лас Вегас нямаше да се намери удобно място за сядане, което да е отдалечено от хазарта. По същата причина светлината в хотелските стаи бе приглушена. Никой нямаше полза гостите да си лежат и да си четат. Всички застанаха в кръг и О’Донъл показа на Райт разрешителното си на частен детектив, издадено във Вашингтон, и някаква акредитация от полицейското управление в столицата. На свой ред Диксън показа собственото си разрешително и акредитация от полицейското управление в Ню Йорк. Нили имаше служебна карта от ФБР. Ричър нямаше какво да покаже. Просто опъна тениските си надолу, върху пистолета, издул джоба му.

Райт се обърна към Нили.

— Едно време и аз бях във ФБР.

— Познаваше ли Мануел Ороско и Хорхе Санчес? — попита Ричър.

— Дали съм ги познавал? — повтори Райт. — Или дали ги познавам?

— Минало време — отвърна Ричър. — Ороско със сигурност е мъртъв, а предполагаме същото и за Санчес.

— Приятели ли бяхте?

— Да, от армията.

— Много съжалявам.

— Ние също.

— Кога?

— Преди три-четири седмици.

— Как?

— Не знаем. Точно затова сме тук.

— Познавах ги — каза Райт. — И то доста добре. Всички в бизнеса ги познаваха.

— Работеше ли с тях?

— Не и тук. Не поръчваме охраната на външни фирми. Както и повечето големи хотели.

— Всичко се прави наместо?

Райт кимна.

— Агентите от ФБР и лейтенантите от полицията идват тук след пенсиониране. Кандидатстват най-добрите. Като се има предвид какви заплати предлагаме, кандидатите се редят на опашка. Всеки ден провеждам поне по две интервюта за работа — с хора, които са излезли в последния си отпуск, преди да се пенсионират.

— Тогава откъде познаваше Ороско и Санчес?

— Местата, с които работят те, са като тренировъчни лагери. Ако някой има нова идея, не я изпробва тук. Това би било лудост. Първо я усъвършенстват на друго място. Така че ние се отнасяме добре с хора като Ороско и Санчес, защото имаме нужда от предварителна информация. От време на време всички се събираме, обсъждаме, организираме конференции, вечери, срещаме се за по едно питие.

— Те имаха ли много работа? Ти имаш ли много работа?

— Предостатъчно.

— Чувал ли си за Азари Махмуд?

— Не. Кой е той?

— Не знаем. Но смятаме, че е пристигнал тук под псевдоним.

— Тук?

— В Лас Вегас. Можеш ли да провериш регистратурите на хотелите?

— Мога да проверя нашата, очевидно. И да се обадя по телефона на другите.

— Пробвай също с „Андрю Макбрайд“ и „Антъни Матюс“.

— Благодаря за съвета — отвърна Райт.

— Как разбирате дали някой играч на карти мами? — полюбопитства Диксън.

— Ако печели, значи мами — обясни Райт.

— Хората трябва да печелят.

— Печелят толкова, колкото им позволим. Ако започнат да печелят повече, значи мамят. Въпрос на статистика. Числата не лъжат. Важно е как го правят.

— Санчес е написал едно число на лист хартия — намеси се О’Донъл. — Шейсет и пет милиона долара. По-точно по сто хиляди в шейсет и пет отделни случая, в рамките на четири месеца.

— Е и?

— Би ли ти направило впечатление такова число?

— Впечатление за какво?

— За това, че някой мами.

— Колко прави това на година? Почти двеста милиона?

— Сто деветдесет и пет — каза Ричър.

— Не е изключено — отвърна Райт. — Опитваме се да поддържаме загубите под осем процента. Това е нещо като горна граница за целия бранш. Така че всъщност губим много повече от двеста милиона годишно. Но въпреки това двеста милиона наведнъж представлява огромна, почти невъзможна измама. В такъв случай горната граница от осем процента се обезсмисля. И аз наистина започвам да се тревожа.

— Те също са се разтревожили — каза Ричър. — Според нас са били убити точно заради това.

— Подобна измама изисква много голяма организация — каза Райт. — Шейсет и пет милиона за четири месеца? Трябвало е да наемат крупиета, да подкупят управители и шефове на охраната, да манипулират охранителните камери и да изтрият записите. Да запушат устата на касиерите. Ако е вярно, това е измама в огромен мащаб.

— Може би точно това е станало.

— Тогава защо не ме търсят ченгетата?

— Защото малко ги изпреварихме.

— Полицейското управление в Лас Вегас? Комисията по хазарта?

Ричър поклати глава.

— Нашите хора са убити зад границата на щата, в окръг Лос Анджелис. Двама от местните полицаи са поели случая.

— И вие сте ги изпреварили? Какво означава това?

Ричър не отговори. Райт също помълча за секунда.

После ги огледа един по един. Първо Нили, после Диксън, после О’Донъл и накрая Ричър.

— Чакай да позная — каза. — Не ми казвай. Приятели от армията? Вие сте военните следователи. Специалният отряд. Постоянно го споменаваха.

— В такъв случай разбираш какво целим — каза Ричър. — И ти работиш с хора.

— Ако откриете нещо, ще ми кажете ли?

— Да, ако заслужаваш — отвърна Ричър.

— Има едно момиче — каза Райт. — Работи в някаква ужасна дупка с огнище. Някакъв бар на мястото на „Ривиера“. Тя е близка със Санчес.

— Гадже?

— Не точно. Може би някога са били. Но са близки. Тя ще знае повече от мен.

44

Райт се върна на работа, а Ричър отиде на рецепцията, за да разбере къде някога е бил хотел „Ривиера“. Адресът беше в по-евтиния край на централния булевард. Тръгнаха пеша. Беше топла, суха, пустинна нощ. Над далечния хоризонт се виждаха звездите — над пелената от смога и сиянието на уличните светлини. По тротоарите се валяха цветни картички, рекламиращи проститутки. Изглежда, правилата на свободния пазар бяха свалили цената под петдесет долара. Но Ричър не се съмняваше, че сумата бързо започваше да нараства, след като клиентът вкараше момичето в хотелската си стая. Момичетата на снимките бяха хубави, но Ричър беше сигурен, че не те са проститутките. Вероятно бяха свалени от интернет снимки на невинни модели на бански костюми от Рио или Маями. Лас Вегас беше град, изтъкан от измами. Санчес и Ороско сигурно не бяха оставали без работа. Райт беше казал, че тук има предостатъчно работа, и Ричър беше напълно склонен да му вярва.

Стигнаха до познатия бар с олющена фасада, евтина бира и палави момичета и завиха надясно, в лабиринт от криви улички, застроени с едноетажни кафеникави къщи. Някои бяха мотели, други магазини за хранителни стоки, имаше ресторанти и барове. Всички имаха еднакви бели билбордове на високи стълбове с празни места за надписите. Буквите бяха с един и същ шрифт, така че човек трябваше да се съсредоточи, за да различи един търговски обект от друг. Магазините за хранителни стоки предлагаха опаковки по 6 безалкохолни напитки за 1,99 долара, мотелите се хвалеха с климатици, басейни и кабелна телевизия, ресторантите предлагаха бюфети за свободна консумация 24 часа на ден. Баровете рекламираха намаления за коктейли и постоянни ниски цени за сериозни клиенти. Всички изглеждаха еднакво. Минаха покрай пет-шест такива постройки, преди да намерят табелата с надпис „Огнище“.

Табелата се намираше пред квадратна постройка без прозорци. Не приличаше на бар. Можеше да бъде клиника за венерически болести или място за събиране на някаква секта. Отвътре определено си беше типичен бар. Имаше петстотин души, които пиеха, викаха, смееха се и говореха на висок глас между лилави стени и тъмночервени бар плотове. Нищо в бара не беше разположено по права линия или под прав ъгъл. Помещението беше претъпкано, дълго и изкривено във формата на буквата „S“. По средата на пода имаше имитация на огнище. Пламъците бяха накъсани парчета оранжева коприна, развявани от скрит вентилатор. Те се извиваха, подскачаха и танцуваха в лъчи от ярка червена светлина. Останалата част от помещението беше разделена на сепарета, тапицирани в червен плюш. Всички сепарета бяха пълни. Навсякъде имаше хора. От скритите колони гърмеше музика. Сервитьорки в оскъдно облекло ловко се промушваха през тълпата, вдигнали табли високо над главите си.

— Прекрасно — отбеляза О’Донъл.

— Повикайте нравствената полиция — предложи Диксън.

— Да намерим момичето и да го изкараме навън — намеси се Нили, която не се чувстваше комфортно сред толкова много хора.

Но не можаха да я намерят. Ричър попита на бара за приятелката на Хорхе Санчес и жената от другата страна, изглежда, разбра точно кого има предвид, но отговори, че смяната й е свършила в полунощ. Казвала се Майлин. Ричър за всеки случай зададе същия въпрос на две от сервитьорките и те му казаха същото. Колежката им Майлин била близка с някакъв охранител, който се казвал Санчес. Тръгнала си, за да се наспи преди следващата трудна дванайсетчасова смяна на другия ден.

Никой не можа да му каже къде живее Майлин.

Ричър остави името си и на трите жени. После си проби път обратно до приятелите си и заедно излязоха на тротоара. В един часа сутринта животът в Лас Вегас кипеше, но след невъобразимия шум в бара им се стори тих и спокоен.

— План? — попита Диксън.

— Ще се върнем тук в единайсет и половина сутринта — отвърна Ричър. — Ще я хванем преди работа.

— А дотогава?

— Нищо. Ще си починем.

Те се върнаха на булеварда и поеха рамо до рамо по дългия път обратно към хотела. На четирийсет метра зад тях един тъмносин крайслер седан наби спирачки, отби и спря до бордюра.

45

Мъжът в тъмносиния костюм се обади по телефона.

— Намерих ги. Невероятно. Просто изскочиха точно пред мен.

— И четиримата? — попита шефът му.

— Да, всичките са тук.

— Ще се справиш ли?

— Така мисля.

— Направи го. Не чакай подкрепления. Свърши работата и се връщай.

Мъжът затвори телефона, отдели се от бордюра, зави през четирите платна и спря отново в една странична улица, срещу магазин, рекламиращ най-евтините цигари в града. Слезе от колата, заключи я и тръгна по булеварда — с бърза крачка, пъхнал дясната си ръка в джоба на сакото.

В Лас Вегас има повече хотелски стаи на квадратна миля от всяко друго място на планетата, но Азари Махмуд не беше отседнал в хотел. Беше в къща под наем, в едно предградие на три мили от централния булевард на града. Къщата беше наета още преди две години за операция, която не беше осъществена. Беше сигурно място — както тогава, така и сега.

Махмуд беше в кухнята, разтворил телефонния указател на града. Разлистваше секцията за товарни автомобили под наем и се опитваше да прецени какъв камион ще му трябва.

Централният булевард на Лас Вегас беше в състояние на постоянно строителство. В миналото най-лъскавата част на града беше към „Ривиера“. Оттам бяха тръгнали инвестициите, които поеха към другия край на булеварда, пресечка по пресечка. Преди да стигнат до края, залозите вече бяха твърде високи и в сравнение с по-новите хотели и казина „Ривиера“ изглеждаше старомодна и неугледна. И така, инвестициите поеха в обратната посока, пресечка по пресечка към другия край. Резултатът беше постоянна строителна площадка — временни огради и паркинги разделяха най-новите, току-що построени хотели от малко по-старите, които предстоеше да бъдат съборени в най-скоро време. С напредването на строителните работи улиците и тротоарите също се пренареждаха, макар че движението по булеварда не прекъсваше, а тротоарите криволичеха сред строежите. В продължение на една пресечка Лас Вегас изглеждаше пуст и изоставен, като град на призраците.

Мъжът в тъмносиния костюм настигна жертвите си точно в тази пресечка. Четиримата вървяха рамо до рамо, без да бързат, все едно имаха определена цел, но нямаха краен срок да стигнат до нея. Нили беше отляво, Ричър и О’Донъл бяха в средата, а най-отдясно вървеше Диксън. Вървяха близо един до друг, но без да се докосват. Все едно маршируваха по тротоара, като заемаха цялата му ширина. Представляваха мишена с ширина около три метра. Именно Нили беше избрала да минат по стария тротоар. Изглежда, го направи случайно, а останалите просто я последваха.

Мъжът извади пистолета от десния джоб на сакото си. Беше „Деу ДП 51“, произведен в Южна Корея, черен, малък, придобит нелегално, нерегистриран и неподлежащ на проследяване. В пълнителя му имаше тринайсет патрона девети калибър. Собственикът му го носеше по единствения безопасен начин, установен след дългогодишен опит — без патрон в цевта и със спуснат предпазител.

Хванал пистолета с дясната си ръка, той натисна на сухо заключения спусък няколко пъти, за да изрепетира последователността, в която щеше да стреля. Реши да действа методично и да свали първо най-големите мишени. Опитът го беше научил, че това е най-ефективно. И така, щеше да стреля в средата на групата, в гърба на Ричър, после леко да измести цевта към гърба на О’Донъл, след това да я върне силно наляво към Нили и най-сетне обратно до Диксън. Четири изстрела, за които му трябваха около три секунди, от разстояние шест метра — достатъчно близо, за да е сигурен, че ще улучи. Максималното отклонение щеше да бъде малко повече от двайсет градуса. Проста геометрия. Проста задача. Никакъв проблем.

Той се огледа във всички посоки.

Чисто.

Погледна зад себе си.

Чисто.

Вдигна предпазителя, хвана дулото на пистолета с лявата си ръка и зареди с дясната. Почувства как първият патрон се избутва нагоре и плавно влиза в цевта.

Нощта в Лас Вегас не беше тиха. Имаше прекалено много източници на шум. Движението по булеварда, климатиците, вентилаторите по прозорците, приглушената врява от сто хиляди души, които играеха неуморно. Но Ричър все пак чу зареждането на пистолета на шест метра зад гърба си. Чу го съвсем ясно. Беше от звуците, които се беше научил да не пропуска в никакъв случай. За тренирания му слух звукът от зареждането на пистолет беше симфония, в която всеки отделен компонент се регистрираше съвършено отчетливо. Металическото стържене на две повърхности от стоманена сплав, отчасти заглушено от мускула на дланта и възглавничките на палеца и показалеца; разтягането на пружината на пълнителя; влизането на месинговия патрон; връщането на затвора. Всички тези звуци достигнаха до ушите му за около една трийсета част от секундата, а мозъкът му ги обработи за още една трийсета.

В живота и биографията на Ричър липсваха много неща. Той не знаеше какво е стабилност, нормалност, удобство или конвенционалност. Никога не беше разчитал на нищо друго, освен на изненадата, непредвидимостта и опасността. Приемаше нещата такива, каквито са — в момента, в който се случваха. Затова, когато чу шума от зареждането на пистолет, той не се парализира от шока. Не се паникьоса. Не се поколеба. За него беше напълно естествено да върви по централна улица през нощта и да чуе как някой се подготвя да го застреля в гръб. В реакцията му нямаше място за колебание, предположение, съмнение или задръжки. Възприе цялата ситуация като рутинна задача във вид на четириизмерна диаграма на времето и пространството, на мишени, бързи куршуми и бавни човешки тела.

След още една трийсета част от секундата последва реакцията му.

Ричър знаеше накъде ще бъде насочен първият куршум. Знаеше, че всеки разумен нападател ще се опита първо да свали най-голямата мишена. Това беше най-нормалното нещо на света. Следователно първият изстрел щеше да бъде насочен към него.

Или към О’Донъл.

Малко предпазливост не е излишна.

Ричър използва дясната си ръка, за да блъсне силно О’Донъл в лявото рамо към Диксън, а после се хвърли в противоположната посока, върху Нили. И двамата се препънаха и докато падаше на колене, Ричър чу как пистолетът стреля зад гърба му и почувства как куршумът прелита през V-образното празно място, където само преди част от секундата беше собственият му гръб.

Пистолетът се озова в ръката на Ричър, преди да падне на земята. Умът му беше започнал да изчислява ъгли и траектории още преди да го извади от джоба си. Пистолетът му имаше два предпазителя. Обикновено лостче отзад и отляво и допълнителен предпазител на дръжката, който се освобождаваше само ако държиш пистолета както трябва.

Още преди да премести някой от тях в положение за стрелба, Ричър вече беше решил да не стреля.

Поне не веднага.

Беше паднал върху Нили, от вътрешната страна на тротоара. Нападателят им беше в средата на тротоара. Ако не улучеше, куршумът можеше да попадне в някоя преминаваща кола. Дори да улучеше, пак можеше да попадне в някоя преминаваща кола. Куршум с риза, калибър 45, можеше директно да пробие плът и кост. Без никакъв проблем. Имаше голямо ускорение и голяма пробивна сила.

Така че за част от секундата Ричър реши да изчака О’Донъл да стреля пръв.

Ъгълът на О’Донъл беше по-подходящ. Много по-подходящ. Той беше паднал върху Диксън, към бордюра. Към канавката. Неговата огнева линия водеше навътре. Към пустата строителна площадка. Ако куршумът му не улучеше целта или преминеше директно през нея, нямаше да причини никаква вреда. Щеше да спре в някоя купчина пясък.

Значи беше по-добре да остави О’Донъл да стреля пръв.

Ричър се извъртя, докато падаше. Умът му бе по-бърз от ставащото около него. Чувстваше се така, сякаш тялото му е потопено в резервоар с меласа. Мислено крещеше на тялото си „давай, давай, давай“, но то му се подчиняваше с крайна неохота. Видя като на забавен кадър как Нили се блъсва в земята. С периферното си зрение забеляза как рамото й се удря в тротоара, а от инерцията главата й се люшва като на парцалена кукла. Завъртя собствената си глава с огромно усилие, сякаш беше завързана с тежести, и видя как Диксън пада под О’Донъл.

Видя и как лявата ръка на О’Донъл се движи с болезнена тромавост. Видя как палецът му вдига предпазителя на пистолета.

Нападателят стреля отново.

И отново пропусна. Защото изстрелът беше насочен към мястото, където допреди малко беше гърбът на О’Донъл. Значи той спазваше определена последователност. Беше репетирал атаката си. Стрелба — преместване — стрелба. Първо Ричър, после О’Донъл. Беше разумен план, но нападателят не беше в състояние да реагира адекватно, ако нещо неочаквано се промени. Разсъждаваше мудно. Мозъкът му действаше по инерция. Беше добър, но не достатъчно.

Ричър видя как пръстите на О’Донъл се свиват около дръжката на пистолета му. Как показалецът му обира луфта на спусъка. Как пистолетът се издига нагоре, нагоре, нагоре.

Ричър видя как О’Донъл стреля.

Инстинктивен изстрел, осъществен от непълен лег настрани на тротоара. Беше стрелял още преди тялото му да спре да се движи.

Прекалено ниско помисли си Ричър. — В най-добрия случай ще го улучи в крака.

С мъка обърна глава. Беше прав. О’Донъл наистина беше улучил крака. Но го беше направил с високоскоростен куршум с риза, калибър 45. Грозна гледка. Все едно някой беше взел мощна дрелка с острие, трийсет сантиметра в дължина и един сантиметър в диаметър, и беше пробил с нея човешки крайник. За по-малко от една хилядна от секундата. Куршумът се заби в долната част на бедрото на мъжа и мускулите му изригнаха отвътре, все едно на крака му беше монтирана бомба. Огромна рана. Парализиращ шок. Незабавна, катастрофална загуба на кръв от разкъсаните артерии.

Човекът остана прав, но ръката му с пистолета се отпусна, а О’Донъл веднага скочи. Пъхна ръката си в джоба, взе на един дъх разстоянието от шест метра, което ги делеше, и с бокса блъсна нападателя в лицето. Десен прав, зад който стояха деветдесет килограма устремена телесна маса. Все едно беше ударил пъпеш с чук.

Мъжът се просна по гръб. О’Донъл ритна пистолета му настрани, приклекна до него и тикна цевта на пистолета си в гърлото му.

Край на играта.

46

Ричър помогна на Диксън да се изправи. Нили стана сама. О’Донъл обикаляше в кръг наоколо, като се опитваше да не стъпва в разширяващата се локва кръв, бликаща от крака на мъжа. Очевидно бедрената му артерия беше разкъсана. Здравото човешко сърце е доста мощна помпа, а специално неговата в момента изпомпваше кръвта му на улицата. Човек с неговото телосложение по принцип имаше около седем литра кръв. Повечето вече не бяха в тялото му.

— Мръдни се, Дейв — подвикна Ричър. — Остави го да кърви. Няма смисъл да си цапаш обувките.

— Кой е този? — попита Диксън.

— Може и никога да не разберем — отвърна Нили. — Лицето му не прилича на нищо.

Беше права. Керамичният бокс на О’Донъл беше свършил сериозна работа. Човекът изглеждаше така, сякаш са го нападнали с чукове и ножове едновременно. Ричър го заобиколи откъм главата, хвана го за яката и го издърпа назад. Локвата от кръв промени формата си. Ричър стъпи на чистия тротоар, приклекна и провери джобовете на нападателя.

В нито един от тях нямаше нищо.

Нито портфейл, нито документи за самоличност, нищо.

Само ключове за кола и дистанционно за аларма на обикновен ключодържател.

Мъжът беше пребледнял и вече посиняваше. Ричър притисна с пръст пулса на врата му и усети неравен, слаб ритъм. Кръвта, която изтичаше от бедрото му, беше започнала да се превръща в пяна. Значи в кръвоносната му система вече имаше много въздух. Когато кръвта излиза, на нейно място влиза въздух. Основен физически закон. Природата не търпи празно пространство.

— Отива си — отбеляза Ричър.

— Добра стрелба, Дейв — отбеляза Диксън.

— При това с лявата ръка — отвърна О’Донъл. — Надявам се, че забелязахте.

— Ти си десняк.

— Точно в момента паднах на дясната си ръка.

— Забележително — каза Ричър.

— Как го чу?

— Затворът. Както животните чуват хищниците в джунглата, когато настъпят суха съчка.

— Значи все пак има някаква полза да си по-близо до пещерния човек, отколкото сме ние.

— И още как.

— Кой прави така? Кой тръгва да атакува, без да е заредил патрон в цевта?

Ричър се изправи и отстъпи, за да огледа човека в целия му ръст.

— Мисля, че го познавам — каза.

— Как така? — попита Диксън. — И майка му няма да го познае.

— По костюма — обясни Ричър. — Мисля, че съм го виждал преди.

— Тук ли?

— Не знам. Някъде. Не помня.

— Помисли си.

— Аз никога не съм виждал този костюм — обади се О’Донъл.

— И аз — каза Нили.

— И аз — каза Диксън. — Но това при всички случаи е добър знак, нали така? Все пак никой не се опита да ни застреля, докато бяхме в Лос Анджелис. Значи се приближаваме до целта.

Ричър подхвърли на Нили пистолета и ключовете от колата на нападателя и отчупи част от оградата на строежа. Дръпна тялото на мъжа през дупката възможно най-бързо, за да остави по-малка следа от кръв. Нападателят продължаваше да кърви по малко. Ричър го повлече през строителната площадка, покрай високи купчини чакъл, докато не откри една широка канавка с дървен кофраж. Беше дълбока около два и петдесет. Дъното й беше посипано с чакъл. Дървеният кофраж беше поставен, защото щяха да наливат в канавката бетон за основа на сградата. Ричър изтърколи тялото в канавката. То падна с трясък на чакъла и замря, полуобърнато на една страна.

— Намерете лопати — нареди Ричър. — Трябва да го покрием с чакъл.

— Умря ли вече? — попита Диксън.

— На кого му пука?

— Трябва да го сложим по гръб — обади се О’Донъл. — Така ще ни трябва по-малко чакъл.

— Ти ли си доброволец? — попита Ричър.

— Аз съм с костюм. Освен това свърших по-трудната работа.

Ричър сви рамене и скочи в канавката. Ритна човека по гръб и го зарина донякъде в чакъла, който вече беше насипан по дъното. После изскочи обратно и О’Донъл му подаде лопата. Наложи се да направят десет курса до най-близката купчина, докато го заринат както трябва. Нили намери маркуч, свърза го с чешмата на строежа и отми кръвта от тротоара в канавката. После изчака останалите да тръгнат, последва ги на заден ход и използва маркуча, за да измие стъпките им от пясъка на строителната площадка. Ричър нагласи оградата както си беше. Завъртя се и огледа всичко. Беше добре, но не и идеално. Беше сигурен, че са оставили предостатъчно материал за анализ на всеки способен екип от криминалисти, но в краткосрочен план нямаше нищо, което да привлича вниманието. Имаха някакво предимство. Поне няколко часа. Може би повече. А може би щяха да налеят бетона още в началото на работния ден и човекът да се превърне в поредното безследно изчезнало лице. Ричър предполагаше, че това няма да е първият такъв случай в Лас Вегас.

Той бавно издиша.

— Добре — каза. — Сега вече можем да си починем.

Четиримата се изтупаха от праха и отново тръгнаха рамо до рамо по централния булевард, бавно и спокойно. Но все пак не успяха да си починат. Защото във фоайето на хотела ги чакаше Райт. Шефът на охраната. Като човек, работещ в Лас Вегас, нямаше да е много добър на покер. По лицето му ясно се четеше, че е ядосан.

47

Когато влязоха в хотела, Райт забърза към тях и ги отведе в същия тих ъгъл на фоайето, където бяха говорили преди.

— В нито един хотел в Лас Вегас няма Азари Махмуд — започна той. — Това е сигурно. Както е сигурно, че няма и Андрю Макбрайд и Антъни Матюс.

Ричър кимна.

— Благодаря за проверката.

— Освен това се обадих да предупредя някои от колегите. По-добре да се изложа, отколкото да не мога да спя от тревога. И знаете ли какво открих? Че говорите глупости. Няма начин този град да е загубил шейсет и пет милиона през последните четири месеца. Такива неща не се случват.

— Сигурен ли си?

Райт кимна.

— Пуснахме извънредна проверка на оборота. Никъде не липсват толкова много пари. Само обичайните дребни несъответствия. Нищо друго. Ще ви изпратя сметката си за успокоителни. Тази вечер превиших дозата.

Четиримата намериха бар встрани от фоайето, купиха си бира и седнаха пред четири свободни ротативки. Машината пред Ричър не спираше да симулира спечелване на големия джакпот, сякаш сама се рекламираше. Четирите колела спираха на четирите черешки и ротативката се покриваше с мигащи светлини. Имаше четири колела с по осем символа всяко. Шансът да се паднат четири черешки беше астрономически малък, дори без дискретната намеса на микропроцесора. Ричър се опита да изчисли колко монети по двайсет и пет цента трябва да пусне един играч, ако иска да бъде сигурен, че ще спечели. Но не знаеше точното тегло на монета от двайсет и пет цента. Очевидно беше няколко грама, но общата маса щеше да се натрупа бързо. В крайна сметка щеше да има и увреждане на сухожилия, разтягане на мускули и други професионални травми. Той се зачуди дали собствениците на казина притежават акции в частни ортопедични клиники. Нищо чудно.

Диксън заговори първа:

— Райт вече прецени, че ако е измама, трябва да е в огромен мащаб. Нали веднага ни го каза. Трябва да са замесени крупиета, управители на смяна, охранители, камери, записи, касиери. Не е чак толкова трудно да си представиш, че в организация от такъв мащаб могат да се манипулират оборотите. Може да са инсталирали програма, която да кара всичко да изглежда нормално, докато не изчезнат. Ако бях аз, точно така щях да постъпя.

— И кога ще се разбере? — попита Ричър.

— Когато направят годишния финансов отчет. Към този момент парите или са там, или ги няма.

— А как са разбрали Санчес и Ороско, преди да дойде този момент?

— Може би са хванали нещо по-надолу във веригата и са направили екстраполация.

— Кой е в началото на веригата?

— Важни клечки.

— Като самия Райт?

— Не е изключено — отвърна Диксън.

— Половин час след като говорихме с него, някой се опита да ни застреля в гръб — изтъкна О’Донъл.

— Трябва да намерим приятелката на Санчес — каза Нили. — Преди някой да ни изпревари.

— Не можем — отвърна Ричър. — Нито един бар няма да даде адреса на момиче на напълно непознати хора.

— Можем да им кажем, че тя е в опасност.

— Сякаш не са го чували и преди.

— Значи по друг начин — каза Диксън. — Чрез Ю Пи Ес.

— Не знаем фамилията й.

— Тогава какво ще правим?

— Ще стиснем зъби и ще чакаме до утре.

— Дали да не сменим хотела? В случай, че Райт е от лошите.

— Няма смисъл. Той сигурно има приятели в целия град. Просто си заключете вратите.

Когато се прибра в стаята си, Ричър последва собствения си съвет. Сложи и резето, и веригата. Не представляваха сериозна защита срещу нападател, който е твърдо решен да влезе, но поне щяха да му спечелят секунда-две, а на Ричър обикновено не му трябваше повече.

Той сложи пистолета в чекмеджето на нощното шкафче. Подреди дрехите си под матрака, за да се изгладят, и си взе дълъг горещ душ. После се замисли за Карла Диксън.

Тя беше сама.

Може би не искаше да остава сама.

Може би нямаше да има нищо против да са заедно, за по-безопасно.

Той се уви с една хавлия и отиде до телефона. Но преди да вдигне слушалката, на вратата се почука. Той смени посоката. Не погледна през шпионката. Не обичаше да поставя окото си в незащитена позиция. За евентуалния нападател, застанал в коридора, нямаше нищо по-лесно от това да изчака шпионката да се затъмни и после да стреля право в нея с едрокалибрен пистолет. Щеше да стане голяма каша. Куршумът плюс отломките от стъкло и стомана от шпионката щяха да минат право през окото и мозъка и да изхвърчат от задната страна на черепа му. Според Ричър шпионките бяха доста тъпо изобретение.

Той откачи веригата и свали резето. После отвори.

Карла Диксън.

Напълно облечена. Вероятно нямаше друг начин да мине по коридора и да се качи в асансьора. Беше с черния си костюм, без риза.

— Може ли да вляза? — попита тя.

— Точно се канех да ти се обадя — отвърна Ричър.

— Да, бе.

— Честно, отивах към телефона.

— Защо?

— Самотен съм.

— Ти — самотен?

— Аз — със сигурност. Надявах се и ти да изпитваш същото.

— Значи може да вляза?

Ричър отвори вратата по-широко. Тя влезе. След минута Ричър откри, че ризата не беше единственото, което Диксън не носеше под костюма си.

* * *

В девет и половина сутринта Нили позвъни по телефона.

— Диксън не е в стаята си — каза тя.

— Може би спортува — отвърна Ричър. — Джогинг или нещо подобно.

Диксън се усмихна и се размърда до него, топла и отпусната.

— Диксън не спортува — заяви Нили.

— Може би се къпе.

— Звънях два пъти.

— Спокойно. Аз ще й позвъня. Нека да закусим след половин час долу.

Той затвори, подаде телефона на Диксън и й каза да преброи до шейсет, да се обади на Нили и да й каже, че току-що е излязла от ваната.

Трийсет минути по-късно четиримата вече закусваха в ресторанта на първия етаж, огласявай от ротативките. А един час по-късно вече бяха на централния булевард и отново крачеха към бара с огнището.

48

На сутринта Лас Вегас изглеждаше малък и беззащитен, изложен на пустинното слънце. Светлината беше безмилостна. Излагаше на показ всички несъвършенства. Онова, което през нощта създаваше впечатление за вдъхновен импресионизъм, през деня приличаше на глупава имитация. Централният булевард приличаше на всяка друга обикновена улица с четири платна в Америка. Този път четиримата вървяха в квадрат — двама отпред и двама отзад, — за да представляват по-малка мишена, и внимателно се оглеждаха.

Но наоколо нямаше никого. По улицата почти не минаваха коли, а тротоарите бяха пусти. Рано сутрин в Лас Вегас беше най-тихо.

Строителната площадка в средата на булеварда съща беше притихнала.

Пуста.

Никой не работеше.

— Днес, да не би да е неделя? — попита Ричър.

— Не — отвърна О’Донъл.

— Или някакъв празник?

— Не.

— Тогава защо не работят?

Не се виждаха полицаи. Нито жълта лента, която да огражда местопрестъплението. Никакви следи от разследване. Нищо. Ричър видя къде е счупил оградата предишната вечер. Зад нея пръстта и пясъкът бяха кални, където Нили ги беше поливала с маркуча. На стария тротоар имаше огромно изсъхнало петно. На дъното на канавката, която отделяше тротоара от пътя, блестеше вода. Със сигурност не беше разчистено както трябва, но на строежите по принцип цари хаос. Нямаше нищо очевидно, което да привлече вниманието.

— Странна работа — каза Ричър.

— Може би са им свършили парите — предположи О’Донъл.

— Жалко. Онзи тип скоро ще се размирише.

Четиримата продължиха. Този път знаеха точно къде отиват и на дневна светлина откриха по-кратък път през лабиринта от улички. Приближиха се от друга посока. Барът с огнището все още не беше отворен. Те седнаха на една ниска стена и примижаха срещу слънцето. Беше много топло, почти горещо.

— В Лас Вегас има двеста и единайсет слънчеви дни годишно — обади се Диксън.

— Най-високата температура през лятото е четирийсет и един градуса — добави О’Донъл.

— Най-ниската температура през зимата е два градуса.

— Има десет сантиметра валежи годишно.

— И понякога падат по три сантиметра сняг.

— Аз още не съм стигнала до пътеводителя — обади се Нили.

Часовникът в главата на Ричър вече показваше дванайсет без двайсет, когато хората започнаха да се появяват на работа. Идваха групички по един и по двама — мъже и жени, които се движеха бавно и без ентусиазъм. Докато ги подминаваха, Ричър попита всички жени дали не се казват Майлин. Всичките отговориха отрицателно.

После на тротоара отново се възцари спокойствие.

В дванайсет без девет се появи още една групичка. Ричър осъзна, че гледа на живо разписанието на автобусите. Този път минаха три жени. Млади, уморени, спортно облечени, обути с бели маратонки.

Нито една от тях не се казваше Майлин.

Часовникът в главата на Ричър продължаваше да тиктака. Дванайсет без една. Нили погледна часовника на ръката си.

— Да започваме ли да се тревожим? — попита.

— Не — отвърна Ричър.

Гледаше през рамото й към едно момиче и беше сигурен, че точно тя им трябва. Беше на петдесет метра от тях и бързаше. Беше ниска, слаба и мургава, облечена в износени джинси с ниска талия и къса бяла тениска. На пъпа й проблясваше халка. На едното си рамо носеше синя найлонова раница. Дългата й мастиленочерна коса се спускаше от двете страни на лицето й. Самото лице изглеждаше на около седемнайсет. Но по движенията й се познаваше, че е по-скоро към трийсет. Изглеждаше уморена и напрегната.

Изглеждаше нещастна.

Когато се приближи на три метра от тях, Ричър се изправи и попита:

— Майлин?

Тя забави крачка — с внезапната предпазливост, която проявява всяка жена, когато на улицата я заговори непознат гигант. Хвърли поглед напред към входа на бара и през улицата към отсрещния тротоар, сякаш преценяваше накъде може да побегне. Направи несигурна крачка, сякаш се колебаеше дали да спре на място, или да избяга.

— Ние сме приятели на Хорхе — каза Ричър.

Тя погледна първо него, после останалите и накрая пак него. На лицето й бавно се смениха няколко изражения — объркване, надежда, недоверие и накрая примирение. Ричър си помисли, че сигурно така изглежда лицето на играча на покер, когато му се падне четвърто асо.

А после в очите й се възцари предпазливо задоволство, сякаш беше открила доказателство за съществуването на някаква легенда, в която винаги й се беше искало да вярва.

— Вие сте от армията — каза тя. — Той ми казваше, че ще се появите.

— Кога?

— Постоянно. Каза, че ако има някакъв проблем, рано или късно вие ще се появите.

— Точно така. Къде можем да поговорим?

— Само да се обадя, че днес ще закъснея.

Тя се усмихна плахо, заобиколи ги и влезе в бара. Когато след две минути излезе отново, се движеше по-бързо, с вдигната глава и с изправени рамене, сякаш от тях беше паднала някаква тежест. Сякаш вече не беше сама. Изглеждаше млада, но силна. Имаше ясни кафяви очи, хубава кожа и слаби жилави ръце на човек, който е работил здраво през последните десет години.

— Нека да позная — каза тя и се обърна към Нили. — Ти си Нили.

После премести очи върху Диксън и продължи:

— Значи ти си Карла.

Накрая се обърна към Ричър и О’Донъл.

— А вие сте Ричър и О’Донъл, нали? Великанът и хубавецът.

О’Донъл се усмихна, а тя отново се обърна към Ричър:

— Казаха ми, че снощи сте ме търсили.

— Искахме да поговорим за Хорхе — обясни Ричър.

Майлин си пое въздух, преглътна и каза:

— Той е мъртъв, нали?

— Вероятно — отвърна Ричър. — Знаем със сигурност, че Мануел Ороско е мъртъв.

— Не — изохка Майлин.

— Съжалявам — каза Ричър.

— Къде можем да отидем, за да поговорим? — намеси се Диксън.

— Да отидем в апартамента на Хорхе — отвърна Майлин. — Трябва да го видите.

— Чухме, че е разбит.

— Аз поизчистих.

— Далеч ли е?

— Не, можем да отидем пеша.

Петимата тръгнаха обратно по централния булевард, рамо до рамо. На строителната площадка все още нямаше никой. Никой не работеше. Но нямаше и никакъв хаос. Никакви ченгета. Майлин още два пъти попита дали Санчес е мъртъв, все едно можеше да получи отговора, който искаше, повтаряйки въпроса. И двата пъти Ричър й отговори по същия начин:

— Вероятно.

— Но не знаете със сигурност?

— Не са намерили тялото му.

— Но са намерили тялото на Ороско?

— Да. Ние го видяхме.

— А Калвин Франц и Тони Суон? Те защо не са тук?

— Франц е мъртъв. Суон вероятно също е мъртъв.

— Сигурни ли сте?

— Сигурни сме за Франц.

— Но не и за Суон?

— За него не сме.

— И за Хорхе не сте?

— Не сме сигурни. Но е много вероятно.

— Добре — каза тя и продължи.

Отказваше да се предаде и да спре да се надява. Подминаха скъпите хотели и стигнаха до жилищните блокове. Майлин ги поведе наляво, а после надясно, за да излязат на една успоредна на булеварда улица. После спря пред сграда, която изглеждаше, сякаш е била на гребена на вълната преди четири поредни презастроявания на града.

— Тук е — обяви. — Имам ключ.

Тя свали раницата от рамото си, порови в нея и извади портмоне. Откопча го и извади ключ от потъмнял месинг.

— От колко време се познавахте? — попита я Ричър.

Майлин спря за миг, докато приеме употребата на минало време.

— Запознахме се преди няколко години — отвърна накрая.

После ги въведе във фоайето. Зад едно бюро седеше портиер, който я поздрави така, сякаш я познаваше добре. Майлин ги заведе до асансьора. Изкачиха се до десетия етаж и завиха надясно. Спряха пред врата, боядисана в зелено.

Тя отключи.

Апартаментът не беше много голям, но не беше и малък. Имаше две спални, всекидневна и кухня. Беше обзаведен семпло, в бяло, с малко по-ярки цветове тук-там, доста старомодно. Имаше големи прозорци. Едно време сигурно е имало хубав изглед към пустинята, но сега прозорците гледаха към новопостроена сграда.

Беше мъжки апартамент — обикновен, почти без никаква украса или обзавеждане.

И в него цареше същият хаос като в офиса на Калвин Франц. Стените, подът и таванът бяха от бетон, така че не бяха пострадали. Но всичко останало беше разбито по същия начин. Всички мебели бяха натрошени и изтърбушени. Столовете, канапетата, едно бюро, една маса. Навсякъде бяха разхвърляни книги и листове. Телевизорът и уредбата бяха изпотрошени. По пода бяха пръснати дискове. Килимите бяха метнати встрани. Кухнята беше почти напълно унищожена.

Почистването на Майлин се свеждаше до събиране на някои от останките покрай стените и натъпкване на част от пуха обратно във възглавниците. Беше наредила на купчини и някои от книгите и документите.

Не беше имала възможност да направи повече. Задачата беше безнадеждна.

Ричър откри кофата за боклук в кухнята, където според Къртис Мони бяха намерили смачканата салфетка. Кофата беше изтръгната изпод мивката и беше запратена в другия край на стаята. Част от боклука се въргаляше по пода.

— Тук става въпрос по-скоро за проява на гняв, отколкото на ефективност — заключи Ричър. — Сякаш са чупили заради самото чупене. Били са не само притеснени, но и бесни.

— Съгласна съм — каза Нили.

Ричър отвори една врата и влезе в спалнята. Леглото беше разбито. Матракът беше унищожен. Дрехите от гардероба бяха разхвърляни навсякъде. Закачалките бяха изпочупени. Етажерките бяха изтръгнати от местата си. Хорхе Санчес по принцип беше подреден човек и този навик се беше задълбочил през годините на военни лишения. В апартамента от него не беше останало нищо. Никаква следа.

Майлин безцелно обикаляше апартамента, като допълваше купчините от останки до стените и понякога спираше да разлисти някоя книга или да разгледа някоя снимка. После с хълбок бутна изтърбушеното канапе обратно на мястото му, макар че вече никой нямаше да седи на него.

— Тук идвали ли са ченгета? — попита я Ричър.

— Да — отвърна тя.

— Някакви изводи?

— Според тях хората, които са влизали, са били преоблечени като работници от кабелната телевизия или от телефонната компания.

— Добре.

— Но според мен по-скоро са подкупили портиера. Така е по-лесно.

Ричър кимна. Лас Вегас, град на измамите.

— Ченгетата имаха ли някакво обяснение защо са го направили?

— Не.

— Кога за последен път видя Хорхе?

— Вечеряхме тук — отвърна тя. — Взехме си китайско.

— Кога?

— Последната му вечер в Лас Вегас.

— Ти си била тук, така ли?

— Бяхме само двамата.

— Той е написал нещо на една салфетка — каза Ричър.

Майлин кимна.

— Някой му се е обадил по телефона — продължи той.

Майлин отново кимна.

— Кой беше? — попита Ричър.

— Калвин Франц.

49

Майлин едва се държеше на краката си, така че Ричър избута парчета натрошен порцелан от кухненския плот с опакото на ръката си, за да й направи място. Тя седна на плота, пъхнала ръце под коленете си, с обърнати навън лакти.

— Трябва да разберем върху какво е работел Хорхе — каза Ричър. — И откъде са тръгнали всички проблеми.

— Нищо не знам.

— Но сте били заедно?

— Почти постоянно.

— И сте се познавали добре?

— Да.

— От години?

— Да, с прекъсвания.

— Значи ти е разказвал за работата си.

— През цялото време.

— И за какво говореше напоследък?

— Че бизнесът не върви — отговори Майлин. — Затова се тревожеше.

— Неговият собствен бизнес? Тук, в Лас Вегас?

Майлин кимна.

— В началото вървеше страхотно. Преди години никога не оставаха без работа. Имаха много договори. Но големите хотели ги прекъснаха, един по един. Всички си организираха собствена вътрешна охрана. Хорхе казваше, че е неизбежно. С разрастването на бизнеса така им беше по-изгодно.

— В нашия хотел се запознахме с един човек, който ни каза, че Хорхе все още е имал много работа.

— Просто не е искал да го обиди — усмихна се Майлин. — Пък и Хорхе не се издаваше. Нито Ороско. Отначало казваха, че ще се преструват на заети, докато пак се появи работа. Поддържаха фасадата. Бяха твърде горди, за да се молят за поръчки.

— Какво искаш да кажеш? Че са щели да фалират?

— Съвсем скоро. Хващаха се по малко на физическа работа. Охрана на входа на клубовете, ескортиране на измамници, докато напуснат града, такива неща. Даваха консултации на хотелите. Но вече не толкова. Охранителите в хотелите винаги си мислят, че знаят всичко, дори когато не е така.

— Видя ли какво написа Хорхе на салфетката?

— Естествено. Нали разчистих, след като излезе. Записа някакви числа.

— Знаеш ли какво означават?

— Не. Но той много се притесни.

— Какво направи, след като Франц се обади?

— Веднага позвъни на Мануел Ороско. На секундата. Ороско също се притесни заради числата.

— Как е започнало всичко? Кой ги е потърсил?

— Как така ги е потърсил?

— Кой беше клиентът? — попита Ричър.

Майлин го погледна в очите. После се завъртя и изгледа последователно О’Донъл, Диксън и Нили.

— Вие май не ме слушате — отговори. — Те вече нямаха клиенти.

— Все нещо трябва да е станало — настоя Ричър.

— Не разбирам.

— Все някой трябва да ги е потърсил, за да решат някакъв проблем. В някой хотел или в офиса им.

— Не знам кой ги е потърсил.

— Хорхе не е споменавал, така ли?

— Не. Един ден седяха и не правеха нищо, а на следващия бръмчаха като мухи. Те така му казваха, когато имаха много работа.

— Но ти не знаеш защо?

Майлин поклати глава.

— Не ми казваха.

— А кой друг може да знае?

— Може би съпругата на Ороско.

50

В разбития апартамент изведнъж стана много тихо. Ричър се вторачи в Майлин.

— Мануел Ороско е бил женен?

Майлин кимна.

— Имат три деца.

Ричър се обърна към Нили:

— Защо не знаем за това?

— Не мога да знам всичко — отвърна тя.

— Казахме на Мони, че най-близкият роднина е сестра му.

— Къде живееше Ороско? — попита Диксън.

— На същата улица — отвърна Майлин. — В блок като; този.

Майлин ги заведе още четвърт миля извън центъра на града по същата улица до блок, който беше на отсрещния тротоар. Домът на Ороско. Много приличаше на сградата, в която беше апартаментът на Санчес. От същия период, в същия стил, със същите размери и тента над входа. Единствената разлика беше, че тентата на Санчес беше зелена, а тази беше синя.

— Как се казва мисис Ороско? — попита Ричър.

— Тами — отвърна Майлин.

— Дали ще си бъде вкъщи?

Тя кимна.

— Да, сигурно спи. Работи нощни смени. В казината. Прибира се сутрин, качва децата на автобуса за училище и веднага си ляга.

— Значи ще трябва да я събудим.

Всъщност я събуди портиерът на сградата, който й позвъни по интеркома. Чакаха дълго, преди да отговори. Портиерът каза името на Майлин, а после изреди Ричър, Нили, Диксън и О’Донъл. Беше се заразил от тяхното настроение и говореше сериозно и делово. Гласът му не оставяше съмнение, че носят лоши новини.

Пак зачакаха. Ричър предположи, че Тами Ороско сравнява четирите непознати имена с носталгичните спомени на съпруга си и прави единствения възможен извод.

После сигурно щеше да си облече халат. И преди беше ходил при вдовици. Знаеше какво се прави в такива случаи.

— Качете се, моля — каза портиерът.

Петимата се качиха до осмия етаж, натъпкани в малкия асансьор. Завиха наляво по коридора и спряха пред врата, боядисана в синьо. Вече беше отворена. Въпреки това Майлин почука, преди да влязат.

Тами Ороско беше дребна жена. Беше се свила на едно канапе. Беше с разрошена черна коса, бледа кожа и кариран халат. Вероятно беше около четирийсетгодишна, но точно в момента изглеждаше на сто. Вдигна поглед. Не обърна никакво внимание на Ричър, О’Донъл, Диксън и Нили. Изобщо не ги погледна. Усещаше се определена враждебност. Не просто ревност или неприязън както в случая с Анджела Франц. Тази жена изпитваше истински гняв. Тя погледна направо към Майлин и попита:

— Мануел е мъртъв, нали?

Майлин седна до нея, преди да отговори:

— Така казват тези хора. Много съжалявам.

— И Хорхе ли? — попита Тами.

— Все още не сме сигурни — отвърна Майлин.

Двете жени се прегърнаха и заплакаха. Ричър ги остави да се наплачат. Знаеше какво се прави в такива случаи.

Апартаментът беше по-голям, отколкото този на Санчес. Може би с три спални и по-различно разположение на стаите, с изглед в друга посока. Вътре беше задушно и миришеше на пържено. Всичко изглеждаше занемарено. Може би защото си стоеше така, както е било преди три седмици, а може би защото постоянно си беше така — все пак тук живееха двама възрастни и три деца. Ричър не разбираше много от деца, но все пак предположи, че тези на Ороско са малки — наоколо се търкаляха книжки, играчки и дрешки. Имаше кукли, плюшени мечета, електронни игри и сложни пластмасови конструктори. Значи децата сигурно бяха съответно на девет, седем и пет години. Горе-долу. Всичките бяха родени след армията. Преди да се уволни, Ороско не беше женен. Ричър беше сигурен поне в това.

Най-сетне Тами Ороско вдигна очи към тях и попита:

— Как се е случило?

— Полицаите знаят всички подробности — отвърна Ричър.

— Страдал ли е?

— Смъртта е настъпила мигновено — отвърна Ричър както го бяха учили.

За всички военнослужещи, които загиваха при изпълнение на дълга си, се казваше тази фраза — освен ако нямаше сигурни доказателства за противното. Смяташе се, че така близките им приемат новината по-леко. А и специално в случая на Ороско това си беше самата истина. Смъртта наистина беше настъпила мигновено — ако не се броят залавянето, тормозът, гладът, жаждата, полетът с хеликоптера и кошмарното свободно падане в продължение на двайсет секунди.

— Защо? — попита Тами.

— Точно това се опитваме да установим.

— Така и трябва. Поне това можете да свършите.

— Затова сме дошли.

— Но тук няма да намерите отговори.

— Трябва да намерим. Като се започне е клиента.

Тами погледна Майлин с насълзени очи и объркано изражение.

— Клиент? — повтори тя. — Не знаете ли вече кой е бил?

— Не — отвърна Ричър. — Иначе нямаше да питаме.

— Те нямаха клиенти — намеси се Майлин, сякаш говореше от името на Тами. — Вече не. Нали ви казах?

— Нещо е предизвикало всичко това — каза Ричър. — Някой е дошъл при тях с проблем за решаване — или в офиса им, или в някое от казината. Трябва да разберем кой е бил.

— Нищо такова не се е случвало — отвърна Тами.

— Значи случайно са се натъкнали на проблема. В такъв случай трябва разберем къде се е случило, кога и как.

Настъпи продължително мълчание. После Тами каза:

— Вие май наистина не разбирате. Всичко това няма нищо общо с тях. Нищичко. Няма нищо общо с Лас Вегас.

— Така ли?

— Да.

— Тогава как е започнало?

— Някой им се обади за помощ — отвърна Тами. — Ето така започна. В един най-обикновен ден, без предупреждение. Някой от вашите се обади от Калифорния. Някой от безценните ви стари бойни другари.

51

По пътя към офиса на компанията за камиони под наем Азари Махмуд хвърли паспорта на Андрю Макбрайд в един контейнер за боклук и се превърна в Антъни Матюс. На новото си име имаше няколко валидни кредитни карти и шофьорска книжка. Адресът в книжката щеше да издържи и най-внимателната проверка. Беше истинска обитаема сграда, а не пощенска кутия или празен терен. Адресът, на който се изпращаха фактурите от кредитните карти, беше абсолютно същият. През годините Махмуд беше научил много.

Беше решил да вземе под наем средно голям камион. По принцип предпочиташе средния път, когато беше възможно да мине по него. Средните размери не се набиват на очи. Служителите запомнят клиенти, които настояват за най-голямото или най-малкото от предложения асортимент. Освен това средно големият камион щеше да свърши работа. Махмуд имаше оскъдни научни познания, но можеше да се справи с проста аритметика. Знаеше, че обемът се изчислява, като умножиш височината по ширината по дължината. Така че можеше да пресметне, че шестстотин и петдесет кашона могат да се съберат на най-малка купчина, ако се наредят по десет на ширина, тринайсет на дължина и пет на височина. Отначало си помисли, че нито един камион няма да събере десет кашона на ширина, но после се сети, че може да ги нареди на тясната страна.

Имаше и още една причина да е толкова сигурен в крайния успех — все още носеше стоте монети по двайсет и пет цента, които беше спечелил на летището.

Четиримата поднесоха съболезнованията си. Съобщиха и името на Къртис Мони и оставиха Тами Ороско сама на канапето. После изпратиха Майлин обратно до бара. Тя трябваше да работи, за да се издържа, а вече беше закъсняла с три часа. Каза им, че като нищо ще я уволнят, ако не застъпи навреме, за да посрещне тълпата, която се събираше късно следобед, в часа на коктейлите на половин цена. С напредването на деня оживлението на централния булевард ставаше все по-голямо. Но строителната площадка все още беше пуста. Нищо не помръдваше. Водата на дъното на канавката най-сетне беше изсъхнала. С изключение на това, не се забелязваше никаква промяна. Слънцето беше високо в небето. Не изгаряше, но си беше доста топло. Ричър започна да се замисля колко плитко бяха заровили мъртвеца. За гниенето, газовете, вонята и любопитните животни.

— Тук има ли койоти? — попита той.

— Къде, в града? — отвърна Майлин. — Не съм виждала.

— Добре.

— Защо питаш?

— Просто се чудя.

Петимата продължиха. Минаха по същия пряк път, по който бяха дошли. Стигнаха пред бара малко след три следобед.

— Тами се ядоса — каза Майлин. — Съжалявам, че стана така.

— Нормално е — отвърна Ричър.

— Тя е била там, когато лошите са отишли да претърсят апартамента. Спяла. Ударили я по главата. Останала в безсъзнание цяла седмица. Не си спомня нищо. Сега обвинява за всичко човека, който се е обадил да потърси мъжа й.

— Напълно я разбирам — каза Ричър.

— Но аз не ви обвинявам — каза Майлин. — Знам, че не сте били вие. Предполагам, че просто половината от вас са били замесени, а другата половина — не.

Тя се шмугна в бара, без да погледне назад. Вратата се затвори зад гърба й. Ричър отстъпи и седна на същата стена, на която бяха седели сутринта.

— Извинявайте — каза той на всички. — Загубихме си времето. Вината е изцяло моя.

Никой не отговори.

— Нили трябва да поеме командването — продължи той. — Аз вече се издъних.

— Махмуд е дошъл тук — каза Диксън. — А не в Лос Анджелис.

— Вероятно просто е хванал връзка. Сигурно вече е в Лос Анджелис.

— Защо не е взел директен полет?

— По същата причина, поради която се движи с четири фалшиви паспорта. Защото е предпазлив. Оставя погрешни следи, за да ни заблуди.

— Нападнаха ни тук — напомни Диксън. — А не в Лос Анджелис. Няма логика.

— Всички заедно решихме да дойдем тук — обади се О’Донъл. — Никой не възрази.

Ричър чу воя на сирена по централния булевард. Не беше ревът на пожарникарска кола, нито отчаяният вой на линейка. Беше сирена на бързо приближаваща се полицейска кола. Той хвърли поглед към строителната площадка на половин миля от тях.

Изправи се, обърна се надясно и вдигна ръка над очите си, за да огледа централния булевард. Помисли си, че едно ченге не е нищо. Ако някой от строителните работници най-сетне беше благоволил да отиде на работа и беше намерил нещо, щеше да пристигне цял конвой от патрулки.

Той зачака.

Но не се случи нищо. Нямаше повече сирени. Нито ченгета. Нито конвой. Може би просто спираха движението, за да мине някой. Той направи още една крачка към улицата, за да се увери. Видя нещо червено и нещо синьо зад ъгъла на един магазин. Кола, паркирана на слънцето. Червената пластмаса на стоповете. И тъмносинята броня.

Тъмносиня кола.

— Сетих се къде съм виждал този човек — каза Ричър.

52

Четиримата застанаха на известно разстояние около крайслера, сякаш беше експонат в музей за модерно изкуство. Модел „300 С“, тъмносин, с калифорнийска регистрация. Беше паркиран плътно до бордюра, заключен, неподвижен и прашен като след дълъг път. Нили взе ключовете, които Ричър беше намерил в джоба на умиращия нападател, протегна ръка както онзи беше държал пистолета и натисна веднъж бутона на дистанционното.

Фаровете на синия крайслер проблеснаха и вратите му се отключиха с глухо прищракване.

— Беше зад хотел „Шато Мармонт“ — обясни Ричър.

Стоеше и чакаше. В колата беше същият човек. Костюмът му беше с точно същия цвят като колата. Тогава реших, че е кола под наем и са облекли шофьора така, за да се отличават от конкуренцията.

— Другите са им казали, че ще дойдем — обади се О’Донъл. — Предполагам, че в началото са го казали като заплаха. После — като утеха. Така че лошите са изпратили онзи тип, за да ни очисти. Вероятно ни е забелязал на тротоара в момента, в който е пристигнал в града. Били сме точно пред него. Извадил е късмет.

— Голям късмет — отвърна Ричър. — Дано и останалите ни врагове имат такъв страхотен късмет.

Той отвори вратата на шофьора. В колата миришеше на нова пластмаса и кожена тапицерия. Вътре нямаше никакви следи от човешко присъствие. В джоба на вратата имаше пътни карти — чисто нови и прилежно сгънати. И това беше всичко. Ричър влезе в колата и протегна дългата си ръка към жабката. Отвори я и извади портфейл и мобилен телефон. Вътре нямаше нищо друго. Нито регистрационен талон, нито застраховка. Нито книжка с инструкции за колата. Само портфейл и телефон. Портфейлът беше тънък, предназначен за носене в джоба на панталона. Представляваше твърд правоъгълник от черна кожа с щипка за пари в едната половина и джобче за кредитни карти в другата. В щипката имаше пачка сгънати банкноти. Повече от седемстотин долара, най-вече по петдесет и по двайсет. Ричър ги прибра, без да се замисля. Просто ги извади от щипката и ги натъпка в джоба си.

— Още две седмици няма да се наложи да си търся работа — обясни. — Всяко зло за добро.

Ричър обърна портфейла. В джобчето за кредитни карти бяха натикани валидна шофьорска книжка, издадена от щата Калифорния, и четири кредитни карти. Две „Виза“, една „Амекс“ и една „Мастър Кард“. Всичките бяха валидни. Шофьорската книжка и четирите карти бяха издадени на името на Саропян. Адресът на шофьорската книжка беше на улица в Лос Анджелис, с петцифрен номер на сградата и пощенски код, който не говореше нищо на Ричър.

Той хвърли портфейла на мястото на пътника.

Мобилният телефон беше сгъваем, с малък дисплей на капачето. Имаше чудесно покритие, но слаба батерия. Ричър го отвори и вътре светна по-голям цветен дисплей. Имаше пет записани съобщения в гласовата поща.

Той подаде телефона на Нили.

— Можеш ли да прослушаш съобщенията? — попита.

— Не, ако не знам кода за прослушване.

— Виж проведените разговори.

Нили се справи с менютата.

— Всички входящи и изходящи обаждания са до един и същ номер — каза тя. — Код 310. Значи Лос Анджелис.

— Стационарен или мобилен телефон?

— От номера не се разбира.

— Изпълнител, който докладва на шефа си?

Нили кимна.

— И обратно. Шеф, който дава заповеди на изпълнителя.

— Дали твоят човек в Чикаго ще може да открие името и адреса на шефа?

— Ще му отнеме известно време.

— Да започва. Да провери и регистрационните номера на тази кола.

Нили извади собствения си мобилен телефон, за да се обади в офиса. Ричър вдигна облегалката за ръката между двете седалки, но в отделението под нея не намери друго, освен химикалка и зарядно устройство за телефона, пригодено за използване в колата. Излезе навън и погледна в багажника. Вътре имаше резервна гума, крик и лост. Нищо друго.

— Няма багаж — отбеляза той. — Този тип не е планирал дълго пътуване. Мислел е, че лесно ще се справи с нас.

— Той почти успя — отбеляза Диксън.

Нили затвори телефона на мъртвеца и го върна на Ричър. Той го хвърли на мястото на пътника, до портфейла.

После обаче пак го взе.

— В задънена улица сме — каза той. — Не знаем нито кой е изпратил този човек, нито откъде, нито защо.

— Но? — каза Диксън.

— Но който и да е той, знаем телефонния му номер. Можем да му се обадим, ако искаме.

— А искаме ли?

— Мисля, че да.

53

Четиримата се качиха в паркирания крайслер, където беше по-тихо. Вратите бяха дебели и тежки, затваряха се плътно и в колата настъпваше тишина като във вакуум — както се полагаше в един луксозен седан. Ричър отвори телефона на мъртвеца, намери менюто с последния проведен разговор и натисна зеления бутон за повторно свързване с този номер. После притисна телефона до ухото си и зачака. Заслуша се. Никога не беше притежавал мобилен телефон, но знаеше как се използват. Хората ги държаха в джобовете си, включени на вибрация, или ги чуваха как звънят, изваждаха ги и поглеждаха дисплея, за да видят кой се обажда и така да решат дали да вдигнат, или не. Все пак ставаше по-бавно, отколкото с обикновен телефон. Можеше да звънне поне пет-шест пъти.

Телефонът звънна веднъж.

Два пъти.

Три пъти.

После някой го вдигна много припряно.

— Къде изчезна, по дяволите? — попита един глас.

Дълбок, гърлен глас. Възрастен мъж. Не беше дребен. Зад припряната нервност прозираше акцент от Западния бряг — бизнесмен, който все още не се е освободил напълно от жаргона на улицата. Ричър не отговори. Ослуша се за някакви други шумове. Не, беше тихо. Съвсем тихо. Все едно човекът беше в затворена стая или притихнал офис.

— Ало? — каза гласът. — Къде си, по дяволите? Какво става?

— Кой се обажда? — попита Ричър с най-естествен тон, все едно случайно беше набрал погрешен номер.

Но човекът не се хвана. Беше видял номера, от който му се обаждат. Заговори по-бавно и попита:

— Не, ти ми кажи кой си.

Ричър помисли малко и отговори:

— Твоето момче се издъни снощи. Заровихме го — в буквалния смисъл. А сега идваме за теб.

Настъпи продължително мълчание. После гласът каза:

— Ричър?

— Значи знаеш името ми? — попита Ричър. — Не е честно аз да не знам твоето.

— Никой не е казал, че животът е справедлив.

— Прав си. Радвай се, докато можеш. Купи си бутилка вино, вземи си някой филм от видеотеката. Но не повече от един. Разполагаш максимум с два дни.

— Доникъде не сте стигнали.

— Погледни през прозореца.

Ричър чу внезапно раздвижване. Шумоленето на сако, поскърцването на въртящ стол. Офис. Човек с костюм. Бюро, което гледа към вратата. В Лос Анджелис сигурно имаше около един милион такива.

— Доникъде не сте стигнали — повтори гласът.

— Скоро ще се видим — отвърна Ричър. — Ще се повозим заедно на хеликоптер. Точно както ти си го измислил. Но с една голяма разлика. Предполагам, че моите приятели са го направили неохотно. В твоя случай няма да е така. Ти ще се молиш да скочиш от хеликоптера. Ще се молиш на колене. Обещавам ти го.

После Ричър затвори телефона и го пусна в скута си.

В колата настъпи мълчание.

— Първи впечатления? — попита Нили.

Ричър изпусна въздух, преди да отговори:

— Началник. Едър мъж. Не е глупав. Обикновен глас. Собствен кабинет с прозорец и затворена врата.

— Къде?

— Не можах да разбера. Не се чуваха никакви шумове. Нито улично движение, нито самолети. Освен това не ми се стори много разтревожен, че имаме телефонния му номер. Значи е регистриран на фалшиво име. Както и тази кола.

— Тогава какво ще правим?

— Връщаме се в Лос Анджелис. Изобщо не биваше да напускаме града.

— Всичко е заради Суон — каза О’Донъл. — Няма друг начин, нали? Не можахме да докажем, че е заради Франц, не е заради Санчес и Ороско, значи кой остава? Сигурно е захванал нещо веднага след като е напуснал „Нова ера“. Може би си го е подготвил още преди да напусне.

Ричър кимна.

— Трябва да говорим с бившия му шеф. Да разберем дали е споделил за някакъв личен проблем, преди да си тръгне.

Той се обърна към Нили.

— Уреди нова среща с Даяна Бонд. За „Нова ера“ и „Малко крило“. Трябва ни някакъв коз, за да се пазарим. Бившият шеф на Суон може да ни каже повече, ако го убедим, че знаем нещо, което в замяна на малко информация няма да казваме на никого. Освен това ми е любопитно.

— И на мен — отвърна Нили.

Откраднаха крайслера. Дори не слязоха от колата. Ричър просто взе ключа от Нили, запали двигателя и заобиколи хотела. Паркира на алеята за гости, докато останалите влязоха да си опаковат багажа. Колата му харесваше. Беше тиха и мощна. Разгледа отражението й във витрината на хотела. Синьото й отиваше. Беше с груби очертания, лишена от елегантност. Кола като за него. Той разгледа уредите и екстрите, включи телефона на мъртвеца в зарядното устройство и затвори капачето.

Диксън първа излезе от хотела. Следваше я пиколо, което носеше багажа й, а пред нея подтичваше друго, за да й докара колата. Нили и О’Донъл излязоха заедно. Нили прибираше фактурите от хотела в чантата си и едновременно с това затваряше мобилния си телефон.

— Ударихме на камък с номерата — съобщи тя. — Колата е регистрирана на фирма фантом, която се казва „Уолтър“ и по документи има пощенска кутия в центъра на Лос Анджелис.

— Страхотно — отвърна Ричър. — „Уолтър“, като първото име на Уолтър Крайслер. Сигурно телефонът е регистриран на фирма, която се казва „Александър“, като откривателя на телефона.

— На компания „Уолтър“ са регистрирани седем автомобила на лизинг — продължи Нили.

Ричър кимна.

— Това е важно. Значи някъде чакат сериозни подкрепления.

Диксън предложи О’Донъл да се качи в нейната кола. Ричър отвори багажника на крайслера, Нили остави чантите си в него и седна на мястото до шофьора.

— Къде ще отидем? — попита Диксън през прозореца на своята кола.

— На друго място — отвърна Ричър. — Досега са ни виждали в „Уилшър“ и „Шато Мармонт“. Значи трябва да сменим обстановката. Нека да е място, където няма да се сетят да ни търсят. Да пробваме в „Дюните“ на Сънсет Булевард.

— Какво е това?

— Мотел. От любимите ми.

— Много ли е гадно?

— Нищо му няма. В стаите има легла, а вратите се заключват.

Ричър и Нили потеглиха първи. Движеха се бавно, докато излязат от града, после продължиха по магистрала 15, където беше почти пусто, и Ричър се приготви за дългото пътуване през пустинята. Колата беше тиха, мощна и удобна. През първите трийсет минути Нили си игра на криеница с телефонистите от военновъздушната база „Едуардс“, като се опитваше да се свърже с Даяна Бонд, докато накрая батерията се изтощи. Ричър спря да я слуша и се съсредоточи върху пътя. Беше добър шофьор, но не и изключителен. Беше се научил да шофира в армията и никога не беше ходил на граждански шофьорски курс. Не беше държал изпит и нямаше книжка. Нили беше много по-добър шофьор от него. И по-бърз. Когато приключи с телефона, тя започна да нервничи и да поглежда към скоростомера.

— Караш така, все едно си откраднал колата — отбеляза. — Което е самата истина.

Така че Ричър понатисна газта. Започна да изпреварва други коли — включително и един средно голям камион, който тромаво се носеше на запад в най-дясната лента.

На десет мили преди Барстоу Диксън ги настигна, светна с аварийните и отби встрани, а О’Донъл им показа с жестове, че е гладен. Спряха до същата закусвалня като преди. На мили наоколо нямаше алтернатива, а всички бяха гладни. Не бяха обядвали.

Храната беше точно толкова блудкава, колкото и предишния път, а разговорът не вървеше. Говориха си най-вече за Санчес и Ороско. За това колко трудно е да въртиш малък бизнес. Особено за бивши военни. Те влизаха в света на цивилните с напълно погрешни представи. Очакваха същата сигурност, с която бяха свикнали в армията. Прямота, прозрачност, честност и желание за работа в екип. Ричър усети, че от време на време Диксън и О’Донъл всъщност говореха за себе си. Запита се дали наистина се справят добре. Как точно изглеждаше бизнесът им в отчетите, когато дойдеше време да плащат данъци. И как щеше да изглежда след една година. Диксън беше загазила, защото беше напуснала последната си работа. О’Донъл също беше отсъствал известно време, за да се грижи за сестра си. Изглежда, единствено Нили не се притесняваше. Нейният успех беше безспорен. Но тя беше само една от деветимата. Успеваемостта на бившия отряд беше малко над единайсет процента — въпреки че в него бяха служили някои от най-добрите кадри, произведени от армията.

А това не беше добре.

О’Донъл му беше казал: Единственото нещо, което ние имаме, а ти нямаш, са куфарите.

А Ричър беше отговорил: Да, но какво имам аз, което вие нямате?

Когато приключиха с обяда, той беше малко по-близо до отговора на този въпрос.

След Барстоу минаха през Викторвил и покрай езерото Ароухед. После пред тях се извисиха планините. Но преди това; този път отдясно, беше пустошта, над която беше летял хеликоптерът. Ричър отново си каза, че няма да гледа натам, но отново не се сдържа. Отместваше очи от пътя и поглеждаше на северозапад, за по няколко секунди. Предполагаше, че Санчес и Суон също са някъде там. Не виждаше никаква причина да се надява на друго.

После влязоха в зоната на покритие и телефонът на Нили веднага звънна. Беше Даяна Бонд, готова да потегли от базата „Едуардс“ всеки момент.

— Кажи й да се срещнем в закусвалнята „Денис“ — каза Ричър. — Където се видяхме с теб.

Нили направи гримаса, но той добави:

— След оная дупка, където бяхме току-що, ще ти се стори като ресторант „Максим“ в Париж.

И така, Нили уреди срещата, а той превключи на по-ниска предавка и започна изкачването по първите ниски склонове на Сан Антонио. Час по-късно вече се регистрираха в мотел „Дюните“.

„Дюните“ беше от мотелите, където нито една стая не струваше трицифрено число за една нощувка, а от гостите се изискваше да оставят депозит, за да използват дистанционното на телевизора, което им връчиха церемониално заедно с ключа. Ричър плати в брой за четирите стаи от пачката, която беше откраднал, и така избегнаха необходимостта да казват истинските си имена и да показват документи за самоличност. Паркираха колите на улицата зад мотела и се събраха отново в сумрачното фоайе до пералното помещение — толкова анонимни, колкото изобщо можеха да бъдат в окръг Лос Анджелис.

Мотелът беше от любимите на Ричър.

Още час по-късно Даяна Бонд се обади на Нили, за да й каже, че в момента паркира пред „Денис“.

54

Четиримата повървяха по Сънсет Булевард, после влязоха в „Денис“ и видяха високата блондинка, която ги чакаше под неоновите светлини. Жената беше сама и беше облечена изцяло в черно. Черно сако, черна блуза, черна пола, черни чорапи и черни обувки на висок ток. Строго облекло, характерно за Източния бряг, което не изглеждаше на място в Лос Анджелис, още по-малко в „Денис“. Беше слаба, привлекателна, очевидно интелигентна, на около четирийсет години.

Изглеждаше малко раздразнена и уморена.

Както и леко притеснена.

Нили ги запозна.

— Това е Даяна Бонд. От Вашингтон, през военновъздушната база „Едуардс“.

Даяна Бонд не носеше нищо друго, освен малка дамска чанта от крокодилска кожа. Нямаше куфарче — не че Ричър очакваше да им донесе бележки или чертежи. Четиримата я преведоха през неугледния ресторант и намериха една кръгла маса в дъното. Сепаретата не побираха петима души. Сервитьорката дойде и всички си поръчаха кафе. Тя се отдалечи и се върна с пет тежки керамични чаши и кана, от която им наля. Всички мълчаливо отпиха от кафето. После Даяна Бонд заговори. По същество.

— Мога да наредя да арестуват всички ви.

Ричър кимна.

— Малко се изненадах, че още не си го направила. Очаквах да те придружава цял отряд специални агенти.

— Само с едно обаждане до Агенцията за военно разузнаване може да се уреди — отвърна Бонд.

— Защо не се обади?

— Опитвам се да проявя добро възпитание.

— И лоялност — добави Ричър. — Към шефа си.

— И към родината. Настоявам да не продължавате разследването си в тази посока.

— Значи още веднъж си пътувала напразно — отвърна Ричър.

— Нямам нищо против да пътувам — каза тя.

— С парите на данъкоплатците?

— Я стига.

— Не става.

— Не забравяйте дълга си към родината. Въпросът засяга националната сигурност.

— Ние четиримата сме служили в армията общо шейсет години — каза Ричър. — А ти?

— Нито една.

— А шефът ти?

— Нито една.

— Тогава не ми говори за патриотизъм и национална сигурност, става ли? Липсва ти нужната квалификация.

— Защо изобщо се интересувате от „Малко крило“?

— Имахме приятел, който работеше за „Нова ера“. Опитваме се да съберем допълнителна информация за некролога му.

— Мъртъв ли е?

— Вероятно.

— Много съжалявам.

— Благодаря.

— И все пак настоявам да спрете разследването.

— Не става — повтори Ричър.

Даяна Бонд дълго мълча. Накрая кимна.

— Добре, да сключим споразумение. Аз ще ви изложа подробностите, а в замяна вие ще се закълнете в името на тези шейсет години служба, че няма да ги споделяте с никого.

— Става.

— И след този разговор никога повече няма да ми се обаждате.

— Става — повтори Ричър.

Отново настъпи дълго мълчание. Бонд сякаш се бореше със съвестта си. После заговори:

— „Малко крило“ е нов вид торпедо. За Тихоокеанския подводен флот. Общо взето, обикновено торпедо, но с подобрени възможности за управление на движението, които се дължат на новата електронна система.

Ричър се усмихна.

— Добър опит. Но не ти вярваме.

— Защо?

— Защото не можем да си позволим да повярваме на първия отговор. Очевидно щеше да се опиташ да ни метнеш. Освен това през повечето от тези шейсет години сме се занимавали с разпити на лъжци, така че веднага ги познаваме. Да не забравяме също, че през част от тези шейсет години сме чели всякакви глупости, измислени от Пентагона, така че знаем как се изразяват. Ако беше нов вид торпедо, по-вероятно щеше да се казва „Малка риба“. Освен това „Нова ера“ е чисто нова компания, която е можела да си избере къде да построи базата си, така че ако работеха за флота, щяха да се установят в Сан Диего, някъде в щата Кънетикът или в Нюпорт Нюз, щата Вирджиния. Но те не са го направили. Вместо това са се установили в Лос Анджелис. А най-близките военни бази до Лос Анджелис са военновъздушни, включително и „Едуардс“, откъдето пристигна ти. И „Малко крило“ определено звучи като нещо, което се използва във въздуха.

Даяна Бонд сви рамене.

— Трябваше да пробвам.

— Пробвай пак — каза Ричър.

Нова пауза.

— „Малко крило“ е оръжие за пехотата — започна тя. — За сухопътните войски, а не за военновъздушните сили. „Нова ера“ е в Лос Анджелис, за да бъде близо до Форт Ъруин, а не до базата „Едуардс“. Но си прав, наистина ще се използва във въздуха.

— Как по-точно?

— Портативна ракета „земя-въздух“. Ново поколение.

— Как действа?

Даяна Бонд поклати глава.

— Не мога да ви кажа.

— Ще се наложи. Иначе шефът ти си отива.

— Не е честно.

— В сравнение с какво?

— Мога само да ви кажа, че е революционно ново устройство.

— Вече сме ги чували такива. На практика това означава, че ще излезе от употреба след една година вместо след обичайните шест месеца.

— Според нас по-скоро ще бъдат две години.

— Как точно действа? — повтори Ричър.

— Нали няма да се обадите на пресата — отвърна Бонд. — Ще означава да продадете родината си.

— Пробвай.

— Сериозно ли говориш?

— Определено.

— Не вярвам.

— Не се инати. Иначе шефът ти още утре ще си търси нова работа. Според нас така по-скоро ще направим услуга на родината си.

— Не го обичате, така ли?

— Че кой го обича?

— Пресата никога няма да публикува такова нещо.

— Мечтай си.

Бонд помълча още малко.

— Обещайте ми, че няма да излезе от вас.

— Вече го направих — отвърна Ричър.

— Сложно е.

— Колкото аеродинамиката?

— Нали знаете за „Стингър“? Сегашното поколение ракети „земя-въздух“?

— Виждал съм ги в действие — кимна Ричър. — Всички сме ги виждали.

— Как действат?

— Преследват термалната следа от изгорелите газове на самолета.

— Но отдолу — уточни Бонд. — Това е основната им слабост. Трябва едновременно да набират височина и да маневрират. Така че са сравнително бавни и доста тромави.

Засича ги всеки радар, насочен надолу. Пилотът може да ги избегне. Освен това са уязвими за защитни устройства, например за сигнални ракети, с които ги отклоняват от курса.

— Е и?

— „Малко крило“ е революционна нова технология. Както много други велики идеи, и тази е съвсем проста. Ракетата пренебрегва целта, докато набира височина. Свършва цялата работа по обратния път надолу.

— Разбирам — кимна Ричър.

— Докато лети нагоре — продължи Бонд, — е най-обикновена ракета. Но много, много бърза. Издига се на височина двайсет и пет хиляди метра, забавя се, спира и се преобръща. И започва да пада. Едва тогава се включва електрониката и започва да търси целта. Гравитацията осигурява по-голяма част от тягата и маневрирането става невероятно прецизно.

— Значи атакува жертвата отгоре — каза Ричър. — Като ястреб.

— С невероятна скорост — уточни Бонд. — Почти свръхзвукова. Няма начин да пропусне целта. И не може да бъде спряна. Радарите на самолетите винаги са насочени надолу. Сигналните ракети също се изстрелват надолу. Така както стоят нещата в момента, самолетите са много уязвими отгоре. Досега можеха да си го позволят. Защото отгоре не ги атакуваше почти нищо. Но сега всичко ще се промени. Точно затова информацията е толкова секретна. Разполагаме с около две години, през които нашите оръжия „земя-въздух“ ще бъдат абсолютно непобедими. През този период всеки, който стреля с „Малко крило“, ще може да свали всичко, което лети във въздуха. Може би дори малко повече от две години. Зависи колко време ще отнеме производителите на самолети да пренастроят защитните си системи.

— Тази скорост много ще затрудни защитата — отбеляза Ричър.

— До невъзможност — съгласи се Бонд. — Човешките реакции са твърде бавни. Защитата ще трябва да се автоматизира. А това означава, че ще трябва да се доверим на компютрите да различат птица, която лети на сто метра височина, от „Малко крило“ на две хиляди метра височина и спътник на осемдесет хиляди метра над земята. Може да настъпи хаос. Гражданските авиолинии очевидно ще поискат да разполагат със защита заради опасността от терористични атаки. Но над гражданските летища е пълно със самолети. Така че ще трябва да изключват защитата, докато излитат и кацат — и ще стават максимално уязвими точно в най-критичните моменти.

— Кутията на Пандора — отбеляза Диксън.

— Теоретично — уточни О’Донъл. — Доколкото разбрахме, „Малко крило“ не функционира много добре.

— Не бива да разгласявате тази информация — каза Бонд.

— Вече се разбрахме.

— Защото става дума за производствени тайни.

— Които са много по-важни от военните?

— Прототипите работеха добре — продължи Бонд. — Тестовете бяха отлични. Но когато започнаха производство, се появиха и проблемите.

— С ракетите, с електрониката или и с двете?

— С електрониката — отвърна тя. — Ракетната технология е на повече от четирийсет години. Могат да произвеждат ракети и насън. Това се случва в Денвър, щата Колорадо. Но електронната част им създава проблеми. Тук, в Лос Анджелис. А все още дори не са започнали масово производство. Все още сглобяват всичко на ръка. И дори с това не се справят както трябва.

Ричър кимна, но не отговори. Погледна навън през прозореца, после извади куп салфетки от скобата, отвори ги като ветрило, пак ги събра на спретната купчина и ги прибра обратно. Подпря ги със захарницата. В ресторанта почти не бяха останали хора. Имаше само двама мъже, които седяха в отделни сепарета в отсрещния край. Работници по озеленяването, уморени и с прегърбени рамене. Навън светлината на следобеда бавно угасваше. В сравнение с нея червеното и жълтото от огромната неонова табела на ресторанта ставаха все по-ярки. Някои от колите, които минаваха по булеварда, вече бяха с включени фарове.

— Значи в крайна сметка „Малко крило“ е все същата стара песен — обади се О’Донъл. — Въздушна кула на Пентагона, която не прави нищо друго, освен да поглъща долари от бюджета.

— Не беше планирано така — отвърна Даяна Бонд.

— Никога не е планирано така.

— Оръжието не е пълен провал. Някои образци стават.

— Те и за М–16 така казваха. Голямо успокоение, когато те пратят на патрул с такъв автомат.

— Да, но в крайна сметка подобриха М–16. Така ще стане и с „Малко крило“. Заслужава си да почакаме. Знаете ли кой е най-добре охраняваният самолет в света?

— Най-вероятно Еър Форс Уан, президентският самолет — отвърна Диксън. — Политиците винаги се грижат първо за себе си.

— „Малко крило“ може да го свали с лекота — каза Бонд.

— Дайте ми го за един ден — помоли О’Донъл. — По-лесно е, отколкото да ходиш да гласуваш.

— Не е лошо да прочетеш новия Патриотичен закон — посъветва го Бонд. — Могат да те арестуват, дори само защото си мислиш такива неща.

— Няма толкова затвори за всички — възрази О’Донъл.

Сервитьорката отново се появи. Явно се надяваше да изкара нещо повече от толкова голяма маса, а не само пет бездънни чаши кафе. Диксън и Нили схванаха намека и си поръчаха мелба. Даяна Бонд не искаше нищо. О’Донъл си поръча хамбургер. Сервитьорката се вторачи в Ричър. Той не я виждаше. Продължаваше да си играе с купчината салфетки. Поставяше захарницата върху тях, повдигаше я и пак я поставяше.

— За вас? — попита сервитьорката.

Ричър вдигна поглед.

— Ябълков пай. Със сладолед. И още кафе.

Тя се отдалечи, а Ричър се върна към салфетките. Даяна Бонд вдигна чантата си от пода и театрално я изтупа от праха.

— Трябва да тръгвам.

— Добре — отвърна Ричър. — Благодаря, че дойде.

55

Даяна Бонд се качи в колата си, за да поеме обратно по дългия път към военновъздушната база „Едуардс“, а Ричър изравни купчината салфетки и отново постави захарницата върху тях — точно по средата. Донесоха им десертите, още кафе и хамбургера на О’Донъл. Ричър преполови ябълковия си пай и изведнъж спря да яде. Погледна през прозореца и помълча малко. После се обърна към Нили и посочи захарницата.

— Знаеш ли какво е това?

— Захар — отвърна тя.

— Не. Това е нещо, което слагаш върху листове хартия, за да не се разлетят. Като преспапие.

— Е и?

— Кой носи пистолет без патрон в цевта?

— Някой, който така е обучен.

— Например ченге. Или бивше ченге. Може би от полицейското управление в Лос Анджелис.

— Е и?

— Онази жена в „Нова ера“ ни излъга. Хората винаги оставят бележки. Драскат си. Работят по-добре с молив и хартия. Няма работни места без хартия.

— Може би нещата са се променили, откакто не си ходил на работа — изтъкна О’Донъл.

— Първия път, когато говорихме с нея, тя ни каза, че Суон е използвал парчето бетон от Берлинската стена като преспапие. Малко е трудно да си представиш за какво ще го използва в работна среда без хартия, нали?

— Може да е било образно казано — отвърна О’Донъл. — Преспапие, сувенир, украса за бюрото, има ли разлика?

— Освен това първия път, когато ходихме там, се наложи да изчакаме, преди да влезем на паркинга. Спомняш ли си?

Нили кимна.

— Да, защото от паркинга излизаше камион.

— Какъв камион?

— На фирма за фотокопирни машини. За поправка или доставка.

— Малко е трудно да си представиш за какво ще използват ксерокс в работна среда без хартия, нали?

Нили не отговори.

— Щом ни е излъгала за това — каза Ричър, — може да ни е излъгала и за много други неща.

Никой не отговори.

— Шефът на охраната в „Нова ера“ е бивш полицай — продължи Ричър. — Обзалагам се, че повечето му подчинени също са такива. Ходят със свален предпазител и без патрон в цевта. Така са ги учили.

Всички мълчаха.

— Обади се пак на Даяна Бонд. Нека да се върне.

— Тя току-що си тръгна — изтъкна Нили.

— Значи не е стигнала далеч. Може да обърне. Завърта волана, и готово.

— Няма да иска.

— Ще се наложи. Кажи й, че ако не обърне, във вестниците ще излезе не само името на шефа й, а много повече.

* * *

Даяна Бонд се забави около трийсет и пет минути. Имаше задръстване, а на магистралата нямаше удобни изходи. Видяха колата й, докато паркираше пред „Денис“. Малко по-късно и тя пристигна. Застана права до масата, вместо да седне. Изглеждаше ядосана.

— Имахме уговорка — каза тя. — Ще говорим само веднъж и повече няма да ми се обаждате.

— Само още шест въпроса — каза Ричър. — После те оставяме на мира.

— Върви по дяволите.

— Важно е.

— Не и за мен.

— Ти се върна. А можеше да си продължиш. И да се обадиш на военното разузнаване. Но не го направи. Така че зарежи преструвките. Готова си да отговориш, нали?

В помещението беше тихо. Не се чуваше нищо друго, освен автомобилите по булеварда навън и някакво бръмчене от кухнята. Може би от миялна машина.

— Шест въпроса? — каза Бонд. — Добре. Но ще броя внимателно.

— Седни — предложи Ричър. — Поръчай си десерт.

— Не искам десерт — отвърна тя. — Не и на това място.

Но все пак седна, на същия стол като преди.

— Първи въпрос — започна Ричър. — „Нова ера“ има ли конкуренция? Друга компания, която да разполага със същата технология?

— Не — отвърна Даяна Бонд.

— Никой не е останал обиден, че са му отмъкнали поръчката?

— Не — повтори тя. — Предложението на „Нова ера“ беше единствено.

— Добре, втори въпрос. Правителството наистина ли иска „Малко крило“ да проработи?

— Защо да не иска, по дяволите?

— Защото правителствата понякога се изнервят, когато се разработват нови нападателни оръжия, без преди това да са произведени защитни системи срещу тях.

— Не съм чувала за такива притеснения.

— Наистина ли? Представи си, че някой залови „Малко крило“ и копира технологията. В Пентагона знаят на какво е способно. Готови ли сме да се изправим срещу евентуален враг, който ще го използва срещу нас?

— Няма проблем — отвърна Бонд. — Ако мислехме по този начин, никога нямаше да разработим нищо ново. Нямаше да съществуват нито проектът „Манхатън“, нито свръхзвуковите изтребители, нищо.

— Добре — каза Ричър. — Сега ми кажи за ръчното сглобяване в „Нова ера“.

— Това третият въпрос ли е?

— Да.

— Какво искаш да знаеш?

— Най-общо, какво представлява. Никога не съм работил в сферата на електрониката.

— Сглобяване на ръка — сви рамене Бонд. — Стерилни помещения, в които работят жени с найлонови шапчици, лупи и поялници.

— Бавен процес — отбеляза Ричър.

— Очевидно. По този начин могат да се произвеждат дузина устройства на ден вместо стотици или хиляди.

— Дузина? — повтори Ричър.

— Общо взето. Девет, десет, дванайсет, тринайсет на ден.

— Кога са започнали сглобяването на ръка?

— Това четвъртият въпрос ли е?

— Да, точно така.

— Преди около седем месеца.

— И как върви?

— Това петият въпрос ли е?

— Не, допълнение към предишния.

— През първите три месеца вървеше добре. Изпълняваха нормата.

— По шест работни дни в седмицата, нали така?

— Да.

— А кога започнаха проблемите?

— Преди около четири месеца.

— Какви са проблемите?

— Това последният въпрос ли е?

— Не, още едно допълнение.

— След като ги сглобят, устройствата се тестват. Броят на неработещите нараства.

— Кой ги тества?

— Имат директор по контрол на качеството.

— Независим?

— Не. Инженерът, който ги е проектирал. На този етап той е единственият квалифициран специалист, защото никой друг не знае как би трябвало да действат.

— А какво става с бракуваните бройки?

— Унищожават се.

Ричър не каза нищо.

— Сега наистина трябва да тръгвам — каза Даяна Бонд.

— Последен въпрос — каза той. — Рязали ли сте бюджета заради тези проблеми? Наложи ли се те да уволняват хора?

— Естествено, че не — отвърна Бонд. — Луд ли си? Ние поддържаме бюджета им. Те задържат хората. Ние нямаме друг избор, те също. Нали трябва да накараме схемата да проработи?

56

Даяна Бонд си тръгна за втори път, а Ричър отново се зае с ябълковия си пай. Ябълките бяха изстинали, кората беше твърда, а сладоледът се беше разтекъл. Но той, така или иначе, не обръщаше внимание на вкуса на храната.

— Трябва да празнуваме — обади се О’Донъл.

— Трябва ли? — попита Ричър.

— Разбира се. Вече знаем какво е станало.

— И това означава, че трябва да празнуваме?

— Разкажи ми какво е станало и сам ще разбереш.

— Добре, значи Суон не е решавал никаква лична задача. Разследвал е компанията, за която е работел. Опитвал се е да разбере защо ефективността е паднала толкова рязко след първите три месеца. Тревожел се е, че е замесен и някой вътрешен човек. Така че е имал нужда от помощ отвън, защото в собствения му офис са го подслушвали и са проверявали потока на информация. И се е обадил на Франц, Санчес и Ороско. На кого друг е могъл да се довери?

— И после?

— Първо са анализирали производствените резултати. Това са всички онези числа, които намерихме. Седем месеца, по шест работни дни в седмицата. След това са изключили възможността за саботаж. „Нова ера“ няма конкуренти, които да спечелят от техния неуспех, а от Пентагона също не са им пречили да си вършат работата.

— Е и?

— Има само едно обяснение. Стигнали са до извода, че човекът, който осъществява контрола на качеството, нарочно е бракувал шестстотин и петдесет бройки и компанията ги е записала като нефункциониращи, а всъщност ги е продала на черно, по сто хиляди долара парчето, на човек на име Азари Махмуд, с няколко псевдонима. Последното обяснява списъка от имена и бележката на Санчес върху салфетката.

— И после?

— После те са обвинили „Нова ера“ по-рано, отколкото е трябвало, и затова са ги убили. В компанията са измислили някаква история, за да обяснят изчезването на Суон, а Жената-дракон ти я подхвърли.

— И според теб сега трябва да празнуваме?

— Разбрахме какво е станало. Ричър. Преди винаги празнувахме в такива случаи.

Ричър не отговори.

— Спечелихме играта — продължи О’Донъл. — Нали така? И знаеш ли какво? Направо е смешно. Ти нали каза, че трябва да говорим с бившия шеф на Суон. Според мен вече сме говорили с него. Кой друг може да е вдигнал онзи мобилен телефон? Това е бил шефът на охраната в „Нова ера“.

— Вероятно.

— Тогава какъв е проблемът?

— Помниш ли какво каза в онази хотелска стая в Бевърли Хилс?

— Не помня. Казах много неща.

— Че искаш да пикаеш на гробовете на предците им.

— Да. И ще го направя.

— Не, няма — възрази Ричър. — Нито пък аз, нито който и да е от нас. И точно затова не можем да празнуваме.

— Те са тук, в града. Лесна мишена.

— Продали са на черно шестстотин и петдесет работещи електронни устройства. Това означава нещо. Ако някой иска да купи само технологията, ще вземе една бройка и ще копира системата. Ако някой е купил шестстотин и петдесет бройки, значи иска самите ракети. И нямаше да купи електрониката оттук, ако същевременно не беше купил и самите ракети от щата Колорадо. Точно срещу това сме изправени. Някакъв тип на име Азари Махмуд вече притежава шестстотин и петдесет чисто нови ракети „земя-въздух“ от последно поколение. И можем да предположим за какво му трябват. Става въпрос за нещо голямо. Така че ще се наложи да кажем на някого, приятели.

Никой не отговори.

— И точно една минута след като го направим, наоколо ще гъмжи от федерални агенти. Няма да ни пуснат дори да пресечем улицата без разрешение, какво остава да хванем тези типове. Така че ще се наложи да си седим и да гледаме как ще си наемат адвокати и ще се хранят по три пъти на ден през следващите десет години, докато използват всичките си възможности за обжалване.

Другите мълчаха.

— Точно затова не можем да празнуваме — завърши Ричър. — Защото те посегнаха на военните следователи, а ние не можем с пръст да ги пипнем.

57

Тази нощ Ричър не мигна. Дори за минута. Посегнаха на военните следователи, а ние не можем с пръст да ги пипнем. Не спря да се върти в леглото, докато нощта се изнизваше. Очите му бяха широко отворени и виждаха трескави образи. Калвин Франц крачеше, говореше и се смееше, изпълнен с енергия и съчувствие. Хорхе Санчес — с присвитите очи, леката усмивка, златния зъб и безкрайния цинизъм, който в крайна сметка беше също толкова окуражителен, колкото оптимизмът на другите. Тони Суон — нисък, широкоплещест, набит, искрен, напълно почтен човек. И Мануел Ороско — с абсурдната си татуировка, престорения акцент, шегите и металното щракане на неизменната му запалка „Зипо“.

Приятели.

Приятели, които нямаше да бъдат отмъстени.

Приятели, които бяха изоставени.

Пред очите му се появиха и образите на други хора. Анджела Франц — изискана и елегантна, но с паника в очите. Малкият Чарли, който се клатеше на люлеещия стол. Майлин, която се плъзна като призрак от безмилостната светлина на слънцето в тъмния бар в Лас Вегас. Тами Ороско на нейното канапе. Трите й деца, които объркани сновяха из апартамента и търсеха баща си. Ричър си ги представи като две момичета и момче, съответно на девет, седем и пет години, макар че не ги беше виждал. Кучето на Суон също беше там — с дългата опашка и дълбок дрезгав лай. Ричър видя дори пощенската кутия на Суон — ослепително бяла под слънцето на Санта Ана.

В пет сутринта той се отказа от опитите да заспи, облече се и излезе да се разходи. Зави на запад по Сънсет Булевард и яростно вървя в продължение на цяла миля, надявайки се някой да се появи, да се блъсне в него или да му се изпречи на пътя, за да има възможност да се разкрещи и да се освободи от гнева си. Но тротоарите бяха пусти. В Лос Анджелис никой не ходеше пеша, особено в пет сутринта и в непосредствена близост до огромен, очевидно разгневен мъж. На булеварда също цареше тишина. Нямаше движение, с изключение на няколко седана трета ръка, с които скромни хорица отиваха на работа, и на един дебел посивял откачалник с харли дейвидсън. Моторът му пърпореше толкова силно, че Ричър се ядоса и показа среден пръст на рокера. Той намали скоростта и Ричър за момент се зарадва, че рокерът ще спре и ще се спречкат. Но нямаше късмет. Човекът го погледна само веднъж, после натисна газта и бързо се отдалечи.

Напред и надясно видя празна строителна площадка с телена ограда. На уличката до нея имаше автобусна спирка, където се беше събрала групичка работници, които чакаха изгрева и новия работен ден — дребни мургави мъже със стоическо изражение. Пиеха кафе, което си бяха взели от щанда пред някакъв общински център. Ричър застана пред щанда и плати сто долара за една чаша кафе — от доларите, които беше откраднал. Каза, че прави дарение. Жените приеха парите, без да задават въпроси. Ричър предположи, че са виждали и по-странни неща — все пак работеха в Холивуд.

Кафето беше хубаво. Поне не беше по-лошо от кафето в „Денис“. Ричър отпи и се подпря на телената ограда. Тя поддаде под тежестта му като трамплин. Ричър усещаше вкуса на кафето в устата си и мъглата в главата си.

После мъглата се разсея и той започна да мисли.

Най-вече за Нили и тайнствената й връзка в Пентагона.

Дължи ми услуга — беше казала тя. — По-голяма, отколкото можеш да си представиш.

Когато допи кафето и хвърли чашата, в главата на Ричър вече мъждукаше нова надежда и най-общите очертания на нов план. Шансовете за успех бяха около петдесет на петдесет. По-добри, отколкото на рулетка.

В шест сутринта се върна в мотела. Почука на вратите на останалите, но никой не отговори. Така че Ричър тръгна по „Сънсет“ и ги намери в „Денис“ — в същото сепаре, където беше седнала Нили първия път. Ричър се настани на последното свободно място и сервитьорката му донесе хартиена подложка, нож, вилица и чаша. Ричър си поръча кафе, палачинки, бекон, наденички, яйца, препечени филийки и мармалад.

— Гладен си, а? — отбеляза Диксън.

— Умирам от глад.

— Къде беше?

— На разходка.

— Не можа ли да спиш?

— Не.

Сервитьорката се върна да му налее кафе. Ричър отпи голяма глътка. Останалите мълчаха. Човъркаха храната си. Изглеждаха уморени и обезсърчени. Той предположи, че никой не е спал добре.

— Кога ще съобщим на властите? — попита О’Донъл.

— Може да не се наложи — отвърна Ричър.

Всички замълчаха.

— Да започнем с основните правила — каза Ричър. — Трябва от самото начало да се разберем за нещо. Ако ракетите вече са у Махмуд, значи цялата работа е твърде голяма за нас. Ще се наложи да го преглътнем и да продължим. Рискът е прекалено голям. Той или е от някаква военизирана групировка и иска да превърне целия Близък изток в зона, в която не летят самолети, или е терорист и планира атентат, в сравнение, с който единайсети септември ще прилича на детска игра. Но при всички положения става въпрос за стотици, дори хиляди жертви. Може би десетки хиляди. В такъв случай нямаме думата. Съгласни ли сте?

Диксън и Нили кимнаха и извърнаха очи.

— Няма място за „ако“ — каза О’Донъл. — Трябва да предположим, че ракетите вече са у Махмуд.

— Не — отвърна Ричър. — Трябва да предположим, че у него е само електрониката. Не знаем дали вече е получил ракетите и устройствата за изстрелване. Шансовете са петдесет на петдесет. Или първо е взел ракетите, или първо електрониката. Но няма нужда да уведомяваме властите, докато не вземе и двете.

— И как ще разберем?

— Нили пак ще се обади на нейния човек в Пентагона. Ще го накара да направи всичко, на което е способен. Да организира някаква проверка във фабриката в Колорадо. Ако там вече липсва нещо, играта за нас свършва. Но ако всичко е на мястото си, играта продължава.

Нили погледна часовника си. На Западния бряг беше малко след шест, а на Източния бряг беше малко след девет. Значи в Пентагона работеха усилено вече цял час. Тя извади телефона си и набра номера.

58

Познатият на Нили не беше глупав. Настоя да затвори и да върне обаждането й някъде извън сградата и не от мобилния си телефон. Освен това беше достатъчно умен да съобрази, че всички улични телефони в радиус от една миля около Пентагона се подслушват непрекъснато. Така че мина цял час, докато стигне от другата страна на реката, през половината град, за да се обади от един автомат на стената пред някакъв магазин за алкохол на Ню Йорк Авеню.

А след това започна веселбата.

Нили му каза какво иска. В отговор той й представи множество причини, поради които не можеше да изпълни желанието й. Тя му припомни колко услуги й дължи. Очевидно бяха много и сериозни. Ричър почти му съчувстваше. Ако се случеше така, че топките му са стиснати в менгеме, не му се искаше точно Нили да върти ръчката. Човекът се предаде в рамките на десет минути. След това всичко беше въпрос на обсъждане на логистиката. Как да се свърши работата, кой да го направи, какво може да се смята за неопровержимо доказателство. Нили предложи от военната прокуратура да се появят без предупреждение и да сравнят документацията на фирмата с наличностите в складовете. Нейният човек се съгласи и помоли за една седмица. Нили му даде четири часа.

Ричър прекара четирите часа в сън. След като организираха плана и взеха решение да действат, той изведнъж се отпусна и не можеше да държи очите си отворени. Върна се в стаята си и легна. След един час се появи някаква камериерка. Той я отпрати и отново заспа. Следващият човек, който го събуди, беше Диксън. Нили ги чакаше във фоайето — с новини.

Новините на Нили не бяха нито добри, нито лоши. „Нова ера“ нямаше истинска фабрика в щата Колорадо. Само офис. Самото производство на ракетите се осъществяваше по договор от един от големите производители в Денвър. Въпросният производител имаше известно количество ракети „Малко крило“, които вече бяха сглобени и подлежаха на инспекция за качествено изпълнение. Офицерът от военната прокуратура ги беше видял и преброил. Бяха точно толкова, колкото се твърдеше в документацията. Всички бройки бяха в наличност, описани до една. Никакъв проблем. С изключение на факта, че точно шестстотин и петдесет от тях в момента се съхраняваха в отделен охраняван склад и очакваха да бъдат натоварени и превозени до Невада, където трябваше да бъдат бракувани и унищожени.

— Защо? — попита О’Донъл.

— Настоящото производство е втора серия — обясни Нили. — Бракуват това, което е останало от предишната.

— Което по някаква случайност се състои точно от шестстотин и петдесет бройки.

— Точно така.

— По какво се различават?

— На бройките от втора серия е нарисувана малка флуоресцентна стрелка. За да могат да ги товарят по-лесно в тъмното.

— Само това?

— Да.

— Изглежда ми измислено.

— Разбира се, че е измислено. Просто начин документите да изглеждат по-истински, когато хората на Махмуд ги извозват от фабриката.

Ричър кимна. Войниците, които охраняват портала, щяха да се бият до смърт, за да предотвратят изнасянето на оръжия от фабриката без разрешение. Но ако видеха необходимите документи, щяха да се усмихнат и да махнат за довиждане. Дори ако в документите се уточняваше, че бракуваните бройки се познават единствено по липсата на нарисувана стрелка върху нещо, което струваше повече от годишната заплата на въпросните пазачи. Ричър беше виждал в Пентагона да се бракуват неща и за по-малко.

— Как се поставят електронните устройства върху ракетите? — попита той.

— Поставят се вътре в тях, а не върху тях — уточни Нили. — Отстрани има отвор. Капакът се развинтва и устройството се вкарва вътре. След това се правят тестове и калибрация.

— Аз ще мога ли да се справя?

— Съмнявам се. Трябва специално обучение. Когато се използват на бойното поле, тази задача ще се поеме от специалисти.

— Значи Махмуд също няма да се справи. Нито неговите хора.

— Налага се да предположим, че той разполага с човек. Нямаше да похарчат шейсет и пет милиона долара, преди да са разбрали как да ги сглобяват.

— Можем ли да отменим заповедта за транспортиране?

— Не и без да вдигнем тревога. А това ще е същото като да предупредим властите.

— Твоят човек дължи ли ти още услуги?

— Една-две.

— Кажи му да накара някой да ти се обади на мига, в който започнат да изнасят стоката.

— А дотогава?

— Дотогава ракетите няма да са у Махмуд. Дотогава ще имаме пълна свобода на действие.

59

В този момент всичко се превърна в състезание с времето. Когато вратата на склада в щата Колорадо се отвореше, в Лос Анджелис друга врата щеше да се затръшне. Но им предстоеше сериозна подготовка. Трябваше да научат и точните адреси на складовете. Беше ясно, че стъкленият куб на „Нова ера“ в източната част на Лос Анджелис не бе командният център. Дори нямаха хеликоптер.

Освен това им трябваше истинската самоличност на замесените.

Трябваше да разберат кой е знаел и кой е бил в хеликоптера.

— Искам ги всичките, до един — каза Ричър.

— Включително и Жената-дракон? — попита Нили.

— Искам да започнем с нея. Тя ме излъга.

Нуждаеха се от екипировка, дрехи, средства за комуникация и превозни средства.

И от тренировки, помисли си Нили.

— Ние сме стари, бавни и ръждясали — каза тя. — Намираме се на светлинни години от предишната си форма.

— Не сме толкова зле — възрази О’Донъл.

— Едно време щеше да стреляш два пъти поред точно между очите на онзи тип — възрази тя. — А не да го улучиш по случайност в крака.

Седяха във фоайето като четирима туристи, които обсъждат как да прекарат деня. По отношение на оръжията разполагаха с двата гангстерски пистолета и третия, марка „Деу ДП 51“, с който се бяха сдобили в Лас Вегас. Имаха по тринайсет патрона за всеки от първите два и единайсет за корейския. Това не беше достатъчно. О’Донъл, Диксън и Нили имаха лични мобилни телефони, регистрирани на истинските им имена и адреси, а Ричър нямаше нищо. Това също не беше достатъчно. Разполагаха с форда от „Херц“, регистриран на истинското име на Диксън, и с откраднатия крайслер. Недостатъчно. О’Донъл беше с костюма си за хиляда долара, скроен от личния му шивач на Източния бряг, а Нили и Диксън си носеха джинси, якета и рокли. Това пък изобщо не беше достатъчно.

Нили се кълнеше, че бюджетът не е проблем. Но това не им помагаше по отношение на времето. Трябваха им четири мобилни телефона с предплатени карти, които не подлежат на проследяване, четири анонимни коли и работно облекло. Само това щеше да им отнеме един ден. Имаха нужда и от оръжие и амуниции. В най-добрия случай всеки от тях трябваше да може да си избере каквото иска, без ограничение на амунициите. В най-лошия случай им трябваше поне още един пистолет и много патрони. Значи още един ден пазаруване. Както в повечето големи градове, и в Лос Анджелис имаше оживен черен пазар за оръжие, но проникването в него също щеше да отнеме време.

Два дни за материално осигуряване.

И може би още два дни за разузнаване и проучване.

— Нямаме време за тренировки — заключи Ричър.

Азари Махмуд имаше време да обядва на спокойствие. Спря се на едно бистро в Лагуна Бийч близо до къщата, в която беше отседнал. Достатъчно сигурно място. Договорът за наем беше напълно законен. В квартала имаше много приходящи. Камионите за пренасяне на мебели не бяха необичайна гледка. Камионът на Махмуд беше оставен на паркинг на две пресечки оттам. Заключен и празен.

Но не за дълго.

Онези от „Нова ера“ настояваха „Малко крило“ да не се използва в Съединените щати. Той с готовност се беше съгласил. Увери ги, че възнамерява да използва оръжието в Кашмир, на границата, срещу индийските военновъздушни сили. Излъга, разбира се. Остана изумен, че го помислиха за пакистанец, както и от интереса им към намеренията му. Може би бяха патриотично настроени. Или имаха роднини, които често летяха с вътрешните линии.

Но трябваше да бъде дипломатичен и да играе по техните правила. Затова се наложи да преглътне временното неудобство с контейнера и склада. Лесно щеше да го преодолее. В Южна Калифорния беше пълно с общи работници. Махмуд изчисли, че ще им отнеме по-малко от трийсет минути да натоварят камиона.

Четиримата решиха, че няма да имат проблеми с дрехите и телефоните. Във всеки супермаркет можеха да намерят най-необходимото. Пистолетите обаче си бяха пистолети, независимо дали можеха да ги намерят навреме. Диксън искаше „Глок 19“. Ръцете на Нили бяха по-големи, така че тя си избра „Глок 17“. О’Донъл искаше „Берета“. Ричър нямаше претенции. Не възнамеряваше да стреля по някого. Планираше да използва само ръцете си. „Глок“, „Зигзауер“, „Берета“ или Н&К — за него нямаше значение, стига да стреля с деветмилиметрови патрони. Така и четиримата щяха да използват едни и същи амуниции. А това беше по-ефикасно.

Колите представляваха още по-голям проблем. Не беше лесно човек да се сдобие с напълно анонимна кола. Накрая О’Донъл предложи да използват „оризови ракети“ — малки ниски седани или купета японско производство с дебел ауспух, лети джанти, сини фарове и тъмни стъкла. Моделите отпреди три-четири години нямаше да са скъпи, а се срещаха навсякъде по улиците. В Калифорния изглеждаха почти невидими. Освен това според О’Донъл бяха много ефективно прикритие от психологическа гледна точка. Хората толкова тясно ги свързваха с латиноамерикански гангстери, че никой нямаше да си помисли, че зад тъмното стъкло седи бял бивш военен.

Решиха първо да осигурят колите и телефоните, а после пистолетите. Така двама или трима от тях можеха да се заемат поне с разузнаването. На път за магазина за телефоните можеха да се отбият в „Гап“ или в някой друг магазин за дрехи. След това — снабдени със средства за комуникация и подходящо облекло — можеха да огледат автокъщите за коли на старо, докато намерят каквото им трябва.

За всичко това имаха нужда от пари в брой. В голямо количество. С каквото разполагаше единствено Нили. С откраднатия крайслер Ричър я закара до една банка в Бевърли Хилс. Петнайсет минути по-късно Нили излезе оттам с петдесет хиляди долара в кафяв хартиен плик. Деветдесет минути по-късно вече разполагаха с дрехи и телефони. Телефоните бяха най-обикновени модели с предплатена карта, без камери, игри или други екстри. Купиха си зарядни устройства за автомобил и слушалки. Дрехите бяха меки сиви памучни ризи и панталони и черни якета, които купиха в обикновен магазин на Санта Моника Булевард — по два комплекта за О’Донъл, Диксън и Нили и един комплект за Ричър, — както и ръкавици, бейзболни шапки и високи обувки от един туристически магазин на „Мелроуз“.

Върнаха се в хотела, за да се преоблекат, и седнаха във фоайето за десет минути, за да запишат номерата на телефоните си и да разучат как да провеждат конферентен разговор. След това тръгнаха на северозапад, към Ван Нюйс Булевард, за да търсят коли. Във всеки голям град има поне по един булевард с автокъщи за автомобили втора ръка, а в Лос Анджелис бяха много повече. Но О’Донъл беше чувал, че на „Ван Нюйс“ северно от магистрала „Вентура“ са най-добрите. И се оказа прав. Там откриха истински рог на изобилието. Нови и стари коли, евтини и скъпи, неограничен избор без неудобни въпроси. Четири часа по-късно по-голямата част от бюджета за превозни средства беше похарчена, а те разполагаха с четири коли втора употреба. Две тунинговани хонди сивик и две тунинговани хонди прелюд; две сребристи и две бели. И четирите бяха износени от каране. Но палеха без проблем, спирачките и воланите им работеха, а и не привличаха вниманието.

С крайслера вече имаха пет коли, които трябваше да върнат до Сънсет Булевард, а само четирима шофьори, така че се наложи да направят два курса. След това четиримата се качиха в хондите и се заеха да си пробиват път към източната част на Лос Анджелис, за да минат край стъкления куб на „Нова ера“. Движението беше толкова натоварено, че стана късно, докато стигнат дотам. Сградата вече беше заключена и опустяла. Нямаше нищо за гледане.

С конферентна връзка четиримата се уговориха да вечерят в Пасадина. Намериха една закусвалня на някаква шумна улица и седнаха на маса за четирима, по двама един срещу друг, рамо до рамо в новите си сиви ризи. Все едно че бяха с униформи. Не си го признаваха, но Ричър усещаше, че всички се чувстват добре. Съсредоточени, изпълнени с енергия, изправени срещу сериозен противник. Разговаряха за миналото. Приключения, скандали, измъквания на косъм. Докато говореха, годините сякаш отшумяха и в очите на Ричър сивото се превърна в зелено, а Пасадина — в Хайделберг, Манила или Сеул.

Старият отряд, отново заедно.

Почти.

Два часа по-късно излязоха обратно на Сънсет Булевард и О’Донъл и Нили поеха първата смяна пред „Нова ера“. Трябваше да отидат там преди пет сутринта на следващия ден. За Ричър и Диксън оставаше да купят оръжията. Преди да си легне, Ричър взе телефона на убития от крайслера и отново набра номера, на който се беше обадил от Лас Вегас. Никой не вдигна. Включи се гласова поща. Ричър не остави съобщение.

60

Ричър знаеше от опит, че най-добрият начин да се сдобиеш с оръжие, което не подлежи на проследяване, е да намериш някой, който го е откраднал, и ти на свой ред да го откраднеш. Или да намериш притежател на незаконен пистолет. По този начин нямаше да има последствия. Понякога възникваха дребни затруднения както например с момчетата зад Музея на восъчните фигури, но те се преодоляваха безболезнено.

Но да се сдобие с четири точно определени пистолета беше сложна задача. Винаги е по-трудно да въоръжиш група, отколкото отделни лица. Изискването за вида амуниции, както и за състоянието и амортизацията на оръжието допълнително усложняваше нещата. Докато пиеше първото си кафе за деня, Ричър направи някои изчисления. Патроните тип „парабелум“, калибър 9 мм, със сигурност бяха най-популярните за пистолети, но на улицата все още се срещаха и патрони с калибър 380, 45, 22, 357 и дори 40, в най-различни разновидности. Значи шансът при произволен обир да попаднат на пистолет, който стреля с деветмилиметрови патрони, беше, грубо казано, едно към четири. Като добавим и това, че вероятността да попаднат на що-годе добре поддържано оръжие беше едно към три, трябваше да организират общо четирийсет отделни обира, за да си осигурят всички пистолети, от които имаха нужда. Това щеше да отнеме цял ден.

Следващата идея на Ричър беше да открие някой корумпиран шеф на снабдяването във военно поделение. Форт Ъруин не беше далеч. Още по-добре беше да намери корумпиран шеф на снабдяването в морската пехота. Кемп Пендълтън беше по-далеч от Форт Ъруин, но пътят дотам беше по-удобен. А и сред морските пехотинци се ширеше мнението, че 9-милиметровата берета е ненадеждно оръжие. Началниците на военните складове бяха склонни да ги бракуват. Някои от така бракуваните бройки всъщност бяха напълно годни оръжия. Именно те се изнасяха през задния вход на поделението по сто долара парчето. Схемата работеше по същия начин като тази в „Нова ера“. Но щяха да им трябват няколко дни, за да я организират. Може би дори седмици. Трябваше да спечелят доверието на продавача. А това не беше лесно. Преди години Ричър беше изпълнявал такива задачи, докато действаше под прикритие. Беше сериозна работа, а резултатът не си заслужаваше усилията.

Карла Диксън смяташе, че има по-добра идея. Обсъдиха я на закуска. Тя очевидно също не приемаше варианта да отидат в някой магазин и да купят пистолетите по законния начин. Нито тя, нито Ричър знаеха какви са изискванията в щата Калифорния, но и двамата предполагаха, че ще включват регистрация, документи за самоличност, а може би и някакъв период за одобрение. Така че Диксън предложи да излязат от Лос Анджелис и да отидат в съседен окръг, където има повече републиканци, например на юг, в Ориндж Каунти. След това трябваше да намерят заложна къща и да използват щедри суми от парите на Нили, за да заобиколят по-леките ограничения при съседите. Според нея по-голямото уважение към Втората поправка на Конституцията на САЩ, съчетано с по-големите печалби при евентуалната сделка, щеше да свърши работа. Освен това тя предполагаше, че там ще има по-голям избор и ще могат да си набавят точно такива пистолети, каквито искаха.

Ричър не беше съвсем сигурен доколко надежден е този план, но въпреки това се съгласи. Предложи на Диксън вместо джинсите да облече черния костюм и да отидат с тъмносиния крайслер, а не с някоя от раздрънканите хонди. Така тя щеше да има вид на сериозна жена от средната класа и щяха да предизвикат по-малко подозрения. Диксън можеше да купи пистолетите един по един, а Ричър щеше да играе ролята на консултант.

Може би неин съсед с опит в оръжията, придобит в миналото.

— Останалите също са стигнали дотук, нали? — попита Диксън.

— Даже по-далеч — отвърна Ричър.

Тя кимна.

— Знаели са всичко, което знаем ние. Кой, какво, къде, защо и как. Но все пак нещо ги е провалило. Какво?

— Не знам — отвърна Ричър.

От няколко дни и той си задаваше същия въпрос.

Потеглиха за Ориндж Каунти веднага след закуска. Не знаеха кога отварят заложните къщи, но предполагаха, че сутрин ще бъде по-спокойно. Караше Ричър — първо по магистрала 101, а после по 5-а, по същия маршрут, по който джипиесът в колата на О’Донъл ги беше завел до къщата на Суон. Но този път останаха на магистралата по-дълго и излязоха от източния край на града. Диксън искаше първо да пробва в Тъстин. Беше чувала за него и лоши, и хубави неща — зависеше от гледната точка.

— Какво ще правиш, когато всичко свърши? — попита тя.

— Зависи дали ще съм жив.

— Да не би да имаш опасения?

— Както каза Нили, вече не сме такива, каквито бяхме преди. Останалите със сигурност не са били в добра форма.

— Мисля, че ще се справим.

— Надявам се.

— Искаш ли след това да наминеш към Ню Йорк?

— Бих искал.

— Но?

— Не правя планове, Карла.

— Защо?

— Вече водих този разговор с Дейв.

— Хората правят планове.

— Знам. Хората като Калвин Франц, Хорхе Санчес и Мануел Ороско. И Тони Суон. Той например беше планирал да дава на кучето си по четвъртинка аспирин дневно през следващите петдесет и четири седмици и половина.

Започнаха да претърсват улиците, които вървяха успоредно на магистралата. Магазините, бензиностанциите и банките с гишета за обслужване на автомобили изглеждаха пусти и сънливи под утринното слънце. В магазините за матраци, солариумите и складовете за преоценени мебели изобщо нямаше клиенти.

— На кого му е притрябвал солариум в Калифорния? — измърмори Диксън.

Намериха първата заложна къща до една книжарница в търговски център. Тя беше затворена. На прозорците бяха спуснати метални щори. И вътре изобщо не продаваха стоката, която търсеха. Витрините бяха пълни със старо сребро, бижута, чинии, фруктиери, пръстени за салфетки, игли за вратовръзки, часовници на верижка и рамки за картини. Не се виждаше нито един глок. Нито зигзауер, берета или Н&К.

Продължиха нататък.

След две пресечки на изток покрай магистралата намериха това, което им трябваше. Беше отворено. Витрините бяха пълни с електрически китари, с мъжки деветкаратови златни пръстени с малки диаманти и с евтини часовници.

И оръжия.

Не бяха на самата витрина, но ясно се виждаха под стъклото на дългия щанд, зад който стоеше продавачът. Имаше към петдесет пистолета, револвери и автоматични оръжия, черни и никелирани, с каучукови и дървени ръкохватки, подредени в стройна редица. Магазинът беше точно такъв, какъвто им трябваше.

Но не и собственикът.

Беше очевидно честен човек, който спазва законите. Бял, на трийсет и няколко, възпълен, с добри гени, провалени от преяждане. На стената зад главата му беше окачено разрешително за търговия с оръжие. Изрецитира им ограниченията с тон на свещеник по време на служба. Първо, купувачът трябваше да представи разрешително за притежаване на оръжие. След това трябваше да се направят три проверки — първата трябваше да установи, че Диксън не се опитва да купи повече от едно оръжие в рамките на трийсет дни; втората да провери името й в досиетата на щатската полиция, за да установи дали не е криминално проявена; и третата — да направи същото, но на федерално равнище чрез националната информационна система на полицията.

После Диксън трябваше да изчака още десет дни, преди да си прибере покупката — мярка, която целеше да ограничи престъпленията, извършвани в състояние на афект.

Диксън отвори чантата си, за да може човекът добре да огледа пачката, която носеше вътре. Но той не се впечатли. Просто хвърли един поглед вътре и извърна глава.

Ричър и Диксън излязоха мълчаливо.

На трийсет мили северозападно от тях Азари Махмуд стоеше на слънце, потеше се и наблюдаваше как съдържанието на контейнера се прехвърля в каросерията на товарния камион. Кашоните бяха по-малки, отколкото си ги представяше. Сигурно нямаше смисъл да са по-големи — все пак устройствата в тях бяха с размерите на цигарена кутия. Беше глупаво да ги записват като устройства за домашно кино. Освен ако не можеха да ги представят за преносими DVD плейъри. От онези, които хората си носят в самолетите. Или може би МР3 плейъри — от малките, с белите проводници и миниатюрните слушалки. Това щеше да изглежда по-достоверно.

Той се усмихна.

Ричър продължи на изток между рекламните билбордове, търсейки най-евтината част на града. Беше сигурен, че веригите магазини продължават от Бевърли Хилс чак до Малибу, но в северната част всичко беше по-дискретно. Щом наближи първите магазини за автомобилни гуми, в които четири радиални гуми се предлагаха за по-малко от сто долара, той започна да се оглежда по-внимателно. И почти веднага беше възнаграден. Забеляза една заложна къща, а Диксън в същия момент видя друга вляво. Магазинът на Диксън изглеждаше по-голям, така че те продължиха до светофара, за да направят обратен завой, и по пътя дотам видяха още три.

— Голям избор — отбеляза Ричър. — Можем да си позволим да експериментираме.

— С какво? — попита Диксън.

— С прекия подход. Но ти ще трябва да останеш в колата. Прекалено много приличаш на ченге.

— Ти ми каза да се облека така — възрази тя.

— Да, но планът се промени.

Ричър паркира крайслера така, че да не се вижда от магазина. След това извади пачката на Нили от чантата на Диксън и я натъпка в джоба си. После отиде до магазина, за да го разгледа. Беше доста голям за заложна къща — Ричър по-скоро очакваше да попадне в някое прашно единично помещение. Тази заложна къща беше просторна като магазин за килими. Витрините бяха натъпкани с електроника, фотоапарати, музикални инструменти и бижута. И оръжия. Имаше десетина спортни пушки, наредени хоризонтално зад гора от изправени грифове на китари. Бяха добро оръжие, макар че Ричър не ги смяташе за спортна екипировка. Не беше честно да се убиват елени от сто метра с огнестрелно оръжие с високоскоростни куршуми. Смяташе, че по-спортсменско би било да си сложиш чифт рога и да отидеш да се биеш с животното. Така еленът поне щеше да има някакъв шанс. Всъщност може би щеше да има доста добър шанс. Ричър предполагаше, че точно това е причината ловците да се боят да опитат.

Той пристъпи до вратата на заложната къща и надникна вътре. И веднага се отказа. Беше прекалено голяма. Имаше много служители. Директният подход действаше само когато човек можеше да се изправи очи в очи с продавача. Ричър се върна в колата и каза:

— Сбърках. Трябва ни нещо различно.

— Отсреща — посочи Диксън.

Излязоха от паркинга, изминаха стотина метра на запад и направиха обратен завой на светофара. Върнаха се и спряха на напукания асфалт пред магазин за бира. До него имаше анонимна аптека, а до нея — друга заложна къща. Приличаше повече на заложните къщи, с които беше свикнал Ричър. Витрината беше отрупана с обичайните боклуци. Часовници, барабани, чинели и китари. А в сумрака по-навътре, зад витрина от стъкло, подсилено с телена мрежа, имаше цяла стена с пистолети. Може би триста парчета. Бяха окачени на пирони, на предпазителите на спусъка. Зад щанда стоеше продавачът — сам.

— Тук ми харесва — отбеляза Ричър.

Той влезе без Диксън. На пръв поглед продавачът много приличаше на първия, с когото се бяха срещнали. Бял, на трийсет и няколко, набит. Можеха да са братя. Но ако беше така, този тук щеше да бъде черната овца в семейството. Докато първият имаше румено лице и опъната кожа, този беше сивкаво блед, резултат от нездравословно хранене. По кожата му се виждаха размазани сини и червени татуировки — направени или в изправителното училище, или в затвора. Или във флота. Очите му бяха зачервени и шареха неспокойно наоколо.

Лесна работа, помисли си Ричър.

Той извади по-голямата част от пачката на Нили, разпери банкнотите като ветрило, събра ги отново и ги пусна на щанда отвисоко, така че да произведат приятен тъп звук. В достатъчно количество, използваните банкноти са по-тежки, отколкото си мислят повечето хора. Хартия, мастило, мръсотия. Собственикът успя да фокусира погледа си върху тях за известно време, после попита:

— Мога ли да ви помогна?

— И още как — отвърна Ричър. — В един магазин на същата улица току-що ми разясниха разпоредбите. Когато човек иска да си купи четири пистолета, явно трябва да мине през всякакви изпитания.

— Точно така — отвърна човекът и посочи с палец зад гърба си.

На стената зад него имаше същото разрешително в рамка, каквото бяха видели и в първия магазин.

— Няма ли как да се прескочат разпоредбите? — попита Ричър. — Или да се заобиколят?

— Не — отвърна онзи. — Разпоредбите са си разпоредби.

После се усмихна, сякаш беше казал нещо изключително умно. За миг Ричър си помисли да го хване за врата и с главата му да строши стъклото на витрината. След това мъжът отново сведе очи към парите и добави:

— Трябва да спазвам законите на щата Калифорния.

Но по тона и изражението му Ричър веднага разбра накъде бие.

— Ти адвокат ли си? — попита го мъжът.

— Приличам ли ти на адвокат? — попита в отговор Ричър.

— Веднъж говорих с един адвокат.

Сигурно е било повече от веднъж, помисли си Ричър. Най-често в заключени стаи, където масата и столовете са занитени за пода.

— В законите има вратичка — продължи човекът.

Трябваха му два опита, за да каже последната дума.

Имаше проблем с изговора на две съгласни една след друга.

— Честно? — попита Ричър.

— Нито аз, нито ти, нито някой друг може да продаде пистолет, без да спази всички формалности.

— Но?

— Но аз, ти и всеки друг може да го даде назаем. Временно, за по-малко от трийсет дни.

— Честно? — повтори Ричър.

— Пише го в законите.

— Интересно.

— Например някой може да го даде на роднина — продължи продавачът. — Съпруг на съпруга, баща на дъщеря и прочие.

— Има логика.

— Или пък например ако сме приятели — добави продавачът. — Всеки може да даде пистолет на приятеля си, но само до трийсет дни.

— Ние приятели ли сме? — попита Ричър.

— Може да станем — отвърна човекът.

— Какво например правят приятелите един за друг?

— Дават си разни неща назаем — обясни продавачът. — Например единият дава на другия назаем пистолет, а другият му дава назаем малко пари.

— Но само временно — предположи Ричър. — В рамките на трийсет дни.

— Понякога заемите не се връщат. Понякога просто се налага да ги забравиш. Има такъв риск. Хората се местят да живеят на друго място или се скарват и вече не са приятели. С приятелите човек никога не знае.

Ричър остави парите на щанда и пристъпи към витрината от стъкло, подсилено с телена мрежа. Вътре имаше както боклуци, така и хубави неща. Револверите и автоматичните пистолети бяха почти равен брой. Около две трети от автоматичните пистолети бяха от евтини марки, останалите бяха добри. От добрите марки около една четвърт стреляха с 9-милиметрови куршуми.

Значи имаше избор от общо тринайсет що-годе сносни пистолета. От общо триста. Четири цяло и три десети процента. По-лошо от изчисленията му на закуска.

Седем от сносните пистолети бяха марка „Глок“. Явно преди са били на мода, но вече не. Единият беше модел 19. Останалите шест — 17. Доколкото можеше да се види през стъклото, бяха в добро до отлично състояние.

— Да кажем, че ми дадеш назаем четири пистолета „Глок“ — каза Ричър.

— Да кажем, че не се получи — отвърна мъжът.

Ричър се обърна. Парите бяха изчезнали от щанда. Ричър беше очаквал нещо подобно. Но в ръката на продавача имаше револвер. Виж, подобно нещо не беше очаквал.

Ние сме стари, бавни и ръждясали — беше казала Нили. Намираме се на светлинни години от предишната си форма.

И още как, помисли си Ричър.

Револверът на мъжа беше колт пайтън. От синкава хромирана стомана, с орехова ръкохватка, магнум 357, с 20-сантиметрова цев. Не беше най-големият в света, но беше някъде на първите места. Със сигурност не беше най-малкият. Освен това беше и един от най-точните.

— Това не е много приятелско — отбеляза Ричър.

— Ами ние не сме приятели — заяви мъжът.

— Освен това е малко тъпо — продължи Ричър. — Успя да ми развалиш настроението.

— Лоша работа. Дръж си ръцете така, че да ги виждам.

Ричър се поколеба, после вдигна ръцете си с дланите навън, с разтворени пръсти — успокояващ жест. Продавачът продължи:

— Внимавай вратата да не те удари по задника, докато излизаш.

Магазинът беше тесен. Ричър беше в самото дъно. Продавачът беше зад щанда, на една трета от разстоянието до вратата. Пътеката беше тясна. Слънцето ярко светеше през прозореца.

— Напусни сградата, Елвис — каза продавачът.

Ричър остана неподвижен още малко. Заслуша се. Хвърли поглед наляво, надясно и зад себе си. В левия ъгъл, в дъното, имаше врата. Сигурно тоалетна. Не приличаше на офис. Зад щанда бяха натрупани документи. Никой не трупа документи зад щанда, ако си има отделно помещение. Значи мъжът беше сам. Нямаше партньор, нямаше подкрепление.

Нямаше да има повече изненади.

Ричър успя да си наложи изражение, което беше виждал в Лас Вегас. Тъжният играч, който е загубил. Струваше си да опитам, говореше изражението му, все пак, който не играе, не печели. След това пристъпи напред, без да сваля ръцете си. Една крачка. Две. Три. Четвъртата крачка го изравни с мъжа. Между тях беше само щандът. Ричър беше с лице към вратата. Продавачът беше под прав ъгъл вляво от него. Щандът беше широк около 75 сантиметра.

Лявата ръка на Ричър отскочи встрани.

Смята се, че обсегът на боксьора Мохамед Али е бил около 100 сантиметра, а скоростта на ръцете му веднъж е била измерена и се е оказала 80 мили в час. Ричър не беше като Мохамед Али. Не можеше да се мери с него. Особено откъм по-слабата си лява страна. Лявата му ръка се движеше максимум с 60 мили в час. Само толкова. Но 60 мили в час означава същото като миля в минута, или 25 метра в секунда. А това означаваше, че на лявата ръка на Ричър й трябваха по-малко от трийсет хилядни от секундата, за да стигне от другата страна на щанда. А по средата на това разстояние тя вече беше свита в юмрук.

А трийсет хилядни бяха твърде малко време за продавача, за да натисне спусъка. Всички револвери имат доста сложна механика, а точно този модел колт е по-тежък от повечето револвери. Рискът от случайно произведен изстрел при него е доста малък. Показалецът на мъжа дори не помръдна. Юмрукът на Ричър се заби в лицето му още преди мозъкът му да регистрира движението. Ричър беше много по-бавен от Мохамед Али, но ръцете му бяха много по-дълги. А това означаваше, че главата на продавача продължи да се ускорява още цели четирийсет сантиметра, преди ръката на Ричър да се изпъне докрай. И продължи да се ускорява. Точно до момента, в който се блъсна в стената отзад и натроши на парчета стъклото, което покриваше разрешителното му за продажба на оръжие.

В този момент продавачът бавно се свлече на пода.

Ричър беше прескочил щанда миг преди това. Той изрита колта встрани и използва петата си, за да счупи пръстите на противника си. И на двете ръце. Видя се принуден да го направи, с толкова много оръжия наоколо, а и беше много по-бързо от връзване на ръцете. След това Ричър взе парите на Нили от джоба на продавача и намери ключовете му. Прескочи щанда обратно, отиде в дъното на магазина и отключи витрината на задната стена. Извади и седемте пистолета глок, взе един куфар и ги натъпка в него. После избърса отпечатъците си от ключовете и щанда и излезе навън.

Двамата спряха в един законен магазин за оръжие в Тъстин и купиха патрони. Много патрони. Изглежда, за тази стока нямаше ограничения. След това поеха обратно на север. Движението беше натоварено. Бяха стигнали близо до Анахайм, когато им се обади О’Донъл от източната част на Лос Анджелис.

— Тук нищо не се случва — каза той.

— Нищо?

— Абсолютно никакво движение. Не трябваше да се обаждаш от Лас Вегас. Голяма грешка. Изпаднали са в паника и са в положение на глуха защита.

61

Ричър и Диксън продължиха по магистрала 101 чак до Холивуд, където оставиха крайслера на паркинга на мотела и всеки взе по една хонда за пътя до източната част на Лос Анджелис. На Ричър се падна купе прелюд с подсилен, нервен четирицилиндров двигател. Колата имаше широки гуми, които поднасяха на лоша настилка, а гърленият рев от ауспуха, който го забавляваше през първите три пресечки, започна да го дразни. Тапицерията вонеше на евтин шампоан, а пукнатината на предното стъкло видимо се разширяваше, когато колата попаднеше върху гърбица за намаляване на скоростта. Но предната седалка можеше да се мести достатъчно назад, така че да му е удобно, а климатикът работеше. Като цяло не беше лошо превозно средство за разузнаване. Много пъти беше карал далеч по-лоши коли.

Четиримата проведоха конферентен разговор по мобилните си телефони и се уговориха да паркират на голямо разстояние един от друг. Ричър беше на две пресечки от сградата на „Нова ера“ и виждаше част от входа по диагонал между два склада. Порталът на „Нова ера“ беше затворен, а паркингът изглеждаше пуст. Вратите на рецепцията бяха затворени. Всичко беше неподвижно и притихнало.

— Кой е вътре? — попита Ричър.

— Може би никой — отвърна О’Донъл. — Тук сме от пет сутринта и никой не е идвал.

— Дори Жената-дракон?

— Съвсем не.

— Нито момичето на рецепцията?

— Съвсем не.

— Имаме ли техния телефонен номер?

— Аз имам номера на рецепцията — обади се Нили.

Тя му го продиктува, Ричър затвори и го набра.

Чу се сигнал „свободно“.

Но никой не вдигна.

Ричър отново се включи в конферентния разговор.

— Надявах се да проследим някой до фабриката.

— Няма да стане — отвърна О’Донъл. Телефоните мълчаха. В стъкления куб не помръдваше нищо.

Минаха пет минути. Десет. Двайсет.

— Стига толкова — каза Ричър. — Връщаме се в базата. Който стигне последен, плаща обяда.

Последен стигна Ричър. Той не караше бързо. Когато пристигна, другите три хонди вече бяха на паркинга. Той паркира своята в един ъгъл, извади куфара с откраднатите пистолети от багажника и го заключи в стаята си. После отиде пеша до закусвалнята „Денис“. Първото, което забеляза, беше краун викторията на Къртис Мони, ченгето от Лос Анджелис. Второто, което забеляза, беше самият Къртис Мони — видя го през витрината, седнал на кръгла маса в компанията на Нили, О’Донъл и Диксън. Бяха на същата маса, на която бяха седели с Даяна Бонд. Имаше пет стола — единият беше свободен и го чакаше. На масата нямаше нищо. Дори вода с лед, салфетки или чинии. Не бяха поръчали. Значи бяха дошли скоро. Ричър влезе, седна и после настъпи напрегнато мълчание, преди Мони да каже:

— Здравей отново.

Говореше тихо.

Внимателно.

Със съчувствие.

— Санчес или Суон? — попита Ричър.

Мони не отговори.

— Какво, и двамата ли? — попита Ричър.

— Ще стигнем и дотам. Първо ми кажи защо се криете.

— Кой казва, че се крием?

— Избягахте от Лас Вегас. Не сте регистрирани в нито един хотел в Лос Анджелис.

— Това не означава, че се крием.

— Спите в някаква дупка в западната част на Холивуд, регистрирали сте се с фалшиви имена. Мъжът на рецепцията ви издаде. Колоритна група сте. Не беше трудно да ви намеря. И не беше трудно да предположа, че ще обядвате тук. Иначе щях да дойда пак на вечеря. Или утре, на закуска.

— Хорхе Санчес или Тони Суон? — настоя Ричър.

— Тони Суон — отвърна Мони.

62

— През последните няколко седмици — продължи Мони — и ние научихме някои нови номера. Вече оставяме лешоядите да вършат нашата работа. Излизаме като орнитолози всеки път, когато имаме свободен половин час. Като се качиш на покрива на колата с бинокъл, обикновено виждаш каквото ти трябва. Ако кръжат два лешояда, сигурно е труп на койот, ухапан от змия. Но ако са повече, сигурно е, че трупът е по-голям.

— Къде? — попита Ричър.

— В същия район.

— Кога?

— Преди известно време.

— С хеликоптер?

— Няма друг начин.

— Сигурни ли сте за самоличността?

— Беше по гръб. Ръцете му бяха вързани зад гърба. Пръстовите отпечатъци бяха запазени. Дори портфейлът му беше в джоба. Много съжалявам.

Дойде сервитьорката. Същата, която ги беше обслужвала и преди. Тя спря до масата, усети настроението и се отдалечи, без да каже нищо.

— Защо се криете? — попита Мони.

— Не се крием — отвърна Ричър. — Просто чакаме погребенията.

— Тогава защо използвате фалшиви имена?

— Ти ни доведе за примамка. Които и да са тези хора, не искаме да ги улесняваме.

— Не знаете ли вече кои са?

— А ти знаеш ли?

— Нали не сте забравили, че не бива да предприемате самостоятелни действия?

— Тук сме на Сънсет Булевард — отвърна Ричър. — На територията на полицейското управление на Лос Анджелис. От тяхно име ли говориш?

— Просто приятелски съвет — каза Мони.

— Приема се.

— Андрю Макбрайд изчезна безследно в Лас Вегас. Пристигнал е, но не се е регистрирал никъде, не е взел кола под наем и не е излетял оттам. Задънена улица.

Ричър кимна.

— Много гадно, когато става така, нали?

— Но друг човек на име Антъни Матюс е наел товарен камион.

— Последното име от списъка на Ороско.

Мони кимна.

— Ендшпил.

— Къде го е наел?

— Нямам представа.

Мони извади четири визитни картички от джоба си. Разтвори ги като ветрило и внимателно ги остави на масата. На тях бяха отпечатани името му и два телефонни номера.

— Обадете ми се. Наистина. Може да имате нужда от помощ. Нямате работа с аматьори. Тони Суон изглеждаше солиден мъж. Поне това, което беше останало от него.

* * *

Мони се върна на работа, а сервитьорката отново се появи след пет минути и този път остана до масата. Ричър предполагаше, че вече никой не е гладен, но всички все пак си поръчаха. Стари навици. Яж винаги когато можеш, за да си набавиш енергия за по-късно. Суон би одобрил това. Ядеше навсякъде, по всяко време, през цялото време. На аутопсии, ексхумации, местопрестъпления. Ричър беше почти сигурен, че Суон ядеше сандвич с телешко дори в момента, когато откриха Дъг — полуразложения труп с лопата, забита в главата му.

Никой не го потвърди.

Изобщо никой не каза нищо. Навън слънцето светеше ярко. Беше прекрасен ден. Със синьо небе и малки бели облачета. По булеварда минаваха коли, в закусвалнята влизаха и излизаха хора. Звъняха телефони — стационарни в кухнята и мобилни в джобовете на клиентите. Ричър се хранеше методично и механично, без да обръща внимание какво има в чинията му.

— Трябва ли да се преместим? — обади се Диксън. — След като Мони вече знае къде сме.

— Никак не ми харесва, че онзи тип на рецепцията ни е издал — каза О’Донъл. — Трябва да му откраднем дистанционните за проклетите телевизори.

— Няма нужда да се местим — отговори Ричър. — Мони не е заплаха за нас. Освен това искам да разбера, когато намерят Санчес.

— Тогава какво ще правим сега? — попита Диксън.

— Ще си почиваме — отвърна Ричър. — Ще изчакаме да се стъмни, преди да излезем. И ще отидем на гости на „Нова ера“. С наблюдението не стигнахме доникъде, време е за по-активни действия.

Той остави бакшиш от десет долара на масата за сервитьорката и отиде на касата, за да плати сметката. След това всички излязоха навън и останаха на паркинга за миг, примигвайки срещу яркото слънце, преди да поемат обратно към „Дюните“.

* * *

Ричър отиде да вземе куфара, после всички се събраха в стаята на О’Донъл, за да проверят откраднатите пистолети. Диксън избра по-малкия глок, модел 19. О’Донъл разгледа останалите шест пистолета модел 17 и избра трите, които според него бяха най-добри. Добави към тях и пълнителите от останалите три, така че тримата с Нили и Ричър да могат да презаредят бързо още веднъж. На Диксън щеше да се наложи да презареди пълнителя си ръчно след първите седемнайсет изстрела. Това не беше голям проблем. Ако една престрелка с пистолети не е свършила след седемнайсет изстрела, значи някой не е внимавал, а Ричър вярваше, че Диксън ще внимава. Досега винаги беше внимавала.

— Каква охрана можем да очакваме около сградата? — попита Ричър.

— От най-модерните ключалки — отвърна Нили. — И аларма на портала. Освен това си мисля, че през нощта ключът за отваряне на вратата на рецепцията е свързан с датчик за движение. И с още една аларма. И сигурно навсякъде вътре има датчици за движение. Някои от вратите на кабинетите сигурно също имат отделни аларми. Всички те са свързани със стационарните телефонни линии. Но вероятно имат и втора безжична мрежа, може би дори сателитна връзка.

— И кой ще дойде, когато се включи алармата?

— Много добър въпрос. Според мен няма да са ченгетата. Струва ми се прекалено евтин вариант за тази компания. Предполагам, че алармата задейства директно тяхната собствена охрана.

— А не държавната?

— Има логика, естествено. Пентагонът харчи милиарди за това място, така че изглежда логично правителството да иска да участва в охраната. Но се съмнявам. В днешно време не всичко е логично. Все пак дадоха охраната на летищата на частни фирми. Освен това най-близкият офис на Агенцията за военно разузнаване е много далеч. Така че си мисля, че охраната на „Нова ера“ е вътрешна, независимо колко опасно е „Малкото крило“.

— С колко време ще разполагаме, след като отворим портала?

— Кой каза, че ще го отворим? Нямаме ключове, а такива ключалки не се отварят с ръждив пирон. Според мен няма да успеем да се справим с нито една ключалка.

— Аз ще се заема с ключалките. Колко време ще имаме, след като влезем?

— Две минути — отвърна Нили. — В такава ситуация правилото за двете минути е единственото, на което можем да разчитаме със сигурност.

— Добре — каза Ричър. — Ще го направим в един сутринта. Вечерята е в шест. Отивайте да почивате.

Останалите тръгнаха към вратата. Той излезе след тях с ключовете от крайслера в ръка. Нили го погледна въпросително.

— Колата вече не ни трябва — обясни той. — Ще я върна. Но първо ще отида да я измият. Трябва да се опитаме да се държим цивилизовано.

Ричър подкара крайслера обратно по Ван Нюйс Булевард, на север от магистрала „Вентура“. Булевардът на автокъщи за нови и употребявани коли, евтини и скъпи, лъскави и обикновени, но и на магазини за гуми, вулканизатори, бояджии, за масла, аудио оборудване и аксесоари.

И автомивки.

Имаше огромен избор. Машинно измиване, ръчно миене, пароструйка, излъскване и пълно почистване отвън и отвътре. Ричър измина една миля в едната посока и една в обратната и си избра четири мивки, където предлагаха всичко. Спря на първата и си поръча пълната услуга. Цяла тълпа от хора с гащеризони обградиха колата, а той застана на слънце и ги загледа как работят. Първо почистиха вътрешността с прахосмукачка, после цялата кола беше изтеглена през един стъклен тунел върху конвейер, докато я обливаха с вода и всякакви други течности. Служители с гъби измиха металните повърхности, а други — на пластмасови стъпенки — излъскаха покрива. После колата мина под една ревяща сушилня, след което други служители я атакуваха отвътре с аерозолни спрейове и кърпи. Излъскаха всеки сантиметър, така че накрая колата блестеше от безупречна чистота. Ричър плати, остави бакшиш, извади ръкавиците си от жабката, сложи си ги и се отдалечи.

Спря на сто метра, до втората автомивка, която си беше избрал, и ги накара да повторят цялата процедура. Мъжът на рецепцията го погледна объркано за момент, после сви рамене и повика хората си. Ричър отново застана на слънце, за да ги гледа как работят. Прахосмукачката, шампоанът, аерозолните спрейове, кърпите. Плати, остави бакшиш, пак си сложи ръкавиците и подкара обратно към мотела.

Остави колата на слънце в ъгъла на паркинга, където щеше да изсъхне напълно. После измина пеш дългата пресечка на юг до Фаунтън Авеню. Намери магазин, който беше започнал съществуването си като аптека, но сега продаваше всякакви дребни неща за домакинството. Влезе и купи четири фенерчета. Черни, с по три батерии — достатъчно мощни, за да вършат работа, и достатъчно малки, за да се носят лесно. И достатъчно големи, за да се използват като бухалка. Момичето на касата му ги сложи в найлонов плик с надпис „Обичам ЕЛ ЕЙ“ — с главни букви и червено сърце. Ричър понесе плика обратно към мотела, полюшвайки го в ръка и слушайки тихото шумолене на найлона.

Никой не можа да понесе мисълта още веднъж да се хранят в „Денис“. Вместо това си поръчаха пица по телефона от „Доминос“ и я изядоха в занемареното фоайе до пералното помещение. Купиха си и безалкохолни напитки от шумния червен автомат пред вратата. Беше идеална вечеря — предвид онова, което им предстоеше. Излишни калории, мазнини и въглехидрати. Източник на енергия със закъснител, който щеше да им стигне за дванайсет часа. Преди много години военен лекар им беше обяснил основните принципи на обмяната на веществата.

— Какви са задачите за довечера? — попита О’Донъл.

— Задачите са три — отвърна Ричър. — Първо, Диксън ще се заеме с рецепцията, за да види дали ще научи нещо полезно. Второ, Нили ще намери офиса на Жената-дракон и ще се заеме с него. Двамата с теб ще претърсим останалите офиси. Разполагаме общо със сто и двайсет секунди. Трето, ще видим кои са хората от охраната, когато се появят.

— Ще ги чакаме да се появят?

— Само аз ще ги чакам — отвърна Ричър. — Вие ще се върнете тук.

Ричър се качи в стаята си, изми си зъбите и си взе дълъг горещ душ. После се изтегна на леглото и заспа. Часовникът в главата му го събуди в дванайсет и половина през нощта. Ричър се протегна, пак си изми зъбите и се облече. Сиви джинси, сива риза и черно яке, закопчано догоре. Стегнато завързани високи обувки. Ръкавици. Ключовете от крайслера в единия джоб на панталона и допълнителният пълнител за пистолета в другия. Мобилният телефон, откраднат от Лас Вегас, в единия джоб на ризата, а собственият му телефон в другия. Фенерчето в единия джоб на якето, а самият пистолет — в другия. Нищо повече.

Той излезе на паркинга в един без десет. Останалите вече бяха там — застанали в сенките, далеч от всички лампи.

— Добре — каза той.

Обърна се към О’Донъл и Нили:

— Вие двамата вземете вашите хонди.

После към Диксън:

— Карла, ти вземи моята. Паркирай я наблизо, обърната на запад, и ми остави ключовете вътре. После ще се върнеш с Дейв.

— Наистина ли ще оставиш крайслера там? — попита Диксън.

— Вече не ни трябва.

— Вътре е пълно с нашите отпечатъци, коса и нишки от дрехите.

— Вече не. Момчетата от Ван Нюйс Булевард се погрижиха. Да тръгваме.

Удариха юмруците си един в друг като състезатели от един отбор, както правеха едно време, после се пръснаха и се качиха по колите. Ричър седна в крайслера и запали двигателя — осемте цилиндъра глухо заръмжаха в тъмното. После чу как запалиха и хондите — по-малките им двигатели кашляха, а тунингованите им ауспуси усилваха звука. Той даде на заден, зави и се отправи към изхода. В огледалото за обратно виждане видя три чифта ярки сини фарове, които потеглиха след него. Зави на изток по Сънсет Булевард, на юг по „Ла Брий“ и пак на изток по „Уилшър“, а останалите го последваха в индианска нишка, като поддържаха еднаква дистанция помежду си в разредения нощен трафик.

63

След като отминаха Макартър Парк и излязоха на магистрала 110, големият град притихна. Отдясно беше централната част — тиха и пуста. В китайския квартал се мяркаха светлини, но нямаше движение. От другата страна беше стадионът на „Доджърс“ — огромен, тъмен и празен. След това отново слязоха от магистралата и се спуснаха по улиците на изток. Дори през деня не беше лесно да се ориентират, а в тъмното беше още по-трудно. Но Ричър вече беше изминавал този маршрут три пъти — два пъти като пътник и веднъж като шофьор — и реши, че е запомнил завоите.

И наистина беше така. Той намали скоростта на три пресечки преди сградата на „Нова ера“ и изчака другите да го настигнат. После ги поведе в обиколка на две пресечки разстояние от целта — за всеки случай. Обиколиха втори път по-отблизо, на една пресечка разстояние. Въздухът беше натежал от мъгла. Стъкленият куб изглеждаше тъмен и пуст. Декоративните дървета на паркинга бяха осветени за красота и светлината се отразяваше в огледалните стени на сградата, но нямаше други специални прожектори. Бодливата тел на оградата изглеждаше тъмносива в мрака, а порталът беше затворен. Ричър намали до него, отвори прозореца си, протегна ръка навън и описа кръг с ръката си в ръкавица, като бейзболен съдия, който отсъжда пълна обиколка на базите. Още една обиколка. Поведе останалите на още три четвърти обиколка, после им показа къде да спрат до бордюра. Първо Нили, след нея О’Донъл, а накрая и Диксън в собствената му сребриста хонда прелюд. Намалиха, а той направи жест, все едно си прерязва гърлото, и те угасиха двигателите и слязоха от колите. О’Донъл се разходи чак до портала, върна се и съобщи:

— Ключалката е голяма.

Ричър все още седеше зад волана на крайслера, без да гаси двигателя. Прозорецът му беше отворен.

— Колкото са по-големи, толкова по-тежко падат — отвърна той.

— Безшумно ли ще го направим?

— Не много — отвърна Ричър. — Ще се видим на портала.

Тримата тръгнаха пеша, а той включи крайслера на скорост и бавно ги последва. Улиците около сградата на „Нова ера“ бяха обикновени асфалтирани алеи с широчина седем метра, типични за новото строителство в бизнес парковете. Нямаше тротоари. Все пак бяха в Лос Анджелис. В града имаше над 21 000 мили улици, а по-малко от 13 мили тротоари. Порталът на „Нова ера“ беше в дъното на дъга с диаметър около шест метра, така че да има място за отбиване на изчакващи автомобили. Значи пълното разстояние между самия портал и отсрещния бордюр беше 13 метра. Той зави под прав ъгъл към портала, ускори и спря така, че предната броня на крайслера беше на два сантиметра от портала. После даде на заден и се върна чак докато не усети задните колела да спират в бордюра. Наби спирачката и отвори и четирите прозореца. В колата нахлу хладният нощен въздух. Останалите го погледнаха и той им посочи къде искаше да застанат: по двама от двете страни на портала.

— Включете хронометрите — каза той. — Две минути.

Без да сваля крака си от спирачката, натисна и педала за газта и изчака оборотите да се вдигнат докрай. Цялата кола вече се тресеше от напрежение. Той отпусна спирачката, настъпи газта и колата полетя напред. Измина разстоянието от тринайсет метра с димящи задни гуми и рев на двигателя и се заби право в портала. Ключалката мигновено се пръсна на парчета, порталът се отвори, а в крайслера експлодираха едновременно десетина въздушни възглавници — на волана, на таблото пред мястото до шофьора, на покрива и вратите. Ричър ги очакваше. Шофираше с една ръка, а другата беше вдигнал пред лицето си. Спря въздушната възглавница на водача с лакът. Без проблеми. Четирите отворени прозореца намалиха шока от удара и спасиха тъпанчетата му. Въпреки това шумът го оглуши. Все едно седеше в затворена кола, в която някой бе стрелял с пистолет калибър 44. На фасадата на сградата пред него незабавно замига синя светлина. Но дори към нея да имаше сирена, той не я чуваше.

Ричър не вдигна крака си от газта. Колата се поколеба за част от секундата след удара в портала, после отново набра скорост, докато прекосяваше паркинга. Той изправи волана и рискува да хвърли поглед в огледалото, за да види как останалите тичат с всичка сила след него. След това отново се обърна напред, стисна волана с две ръце и насочи колата право към вратите на рецепцията.

Докато ги достигне, вече се движеше с почти 50 мили в час. Предните колела се удариха в ниското стъпало, цялата кола подскочи и се заби във витрината на около трийсет сантиметра над нивото на земята. Стъклата се натрошиха, вратите се откъснаха от рамките и колата продължи навътре, почти безпрепятствено. Когато се приземи на пода, спирачките вече бяха блокирали колелата, така че колата продължи да се пързаля напред, унищожи бюрото на рецепцията, събори стената зад нея и накрая спря, зарината в останки до нивото на предното стъкло. По-голямата част от рецепцията беше на парчета, които се намираха вътре в колата.

Задачата на Диксън малко се усложни, помисли си Ричър.

След това изключи този проблем от съзнанието си, откопча предпазния колан и блъсна вратата си навън. Изпълзя на пода във фоайето. Навсякъде около него мигаха бели алармени светлини. Слухът му се възвърна. Чуваше силна сирена. Изправи се и видя как останалите прескачат останките от входа и тичат навътре. Диксън се беше насочила право към дъното на фоайето, а О’Донъл и Нили тичаха към коридора, от който на два пъти беше излязла Жената-дракон. Вече бяха включили фенерчетата си и ярките светлинни конуси подскачаха пред тях, прорязвайки белите облаци прах. Ричър също извади фенерчето си, включи го и ги последва.

Изминаха двайсет и една секунди, помисли си той.

По средата на коридора имаше два асансьора. От таблата над вратите се разбираше, че сградата е на три етажа. Ричър не натисна бутона за повикване. Предположи, че с включването на алармата асансьорите автоматично са блокирали. Вместо това със замах отвори вратата до тях и се втурна по стълбите. Изтича нагоре чак до третия етаж, като вземаше по две стъпала наведнъж. На стълбището воят на сирената беше непоносим. Ричър изхвърча на третия етаж. Нямаше нужда от фенерчето. Светлините на алармата осветяваха всичко като в някаква адска дискотека.

От двете страни на коридора имаше редици от врати от кленово дърво, на шест метра една от друга. Кабинети. На всяка врата имаше табелка с име. Дълги черни пластмасови правоъгълници, в които имената бяха гравирани до бялата основа. Видя Нили точно пред себе си — в момента се опитваше да разбие с ритник вратата с надпис „Маргарет Беренсън“. На пулсиращата светлина от алармата движенията й изглеждаха странни и накъсани. Вратата не поддаде. Нили извади глока си и стреля три пъти точно в ключалката. Три шумни експлозии. Гилзите изхвърчаха от отвеждащия отвор на пистолета и се затъркаляха по килима, превърнати в златисти дъги от пулсиращата светлина. Нили отново ритна вратата и тя увисна на пантите.

Ричър продължи. Минаха петдесет и две секунди, каза си той.

Подмина вратата с табелка „Алън Ламейсън“. Шест метра по-нататък видя друга, на която пишеше „Антъни Суон“. Той се притисна към отсрещната стена, стрелна се напред и заби мощен ритник с пета точно над ключалката. Кленовото дърво се нацепи и вратата увисна навътре, но ключалката не поддаде. Ричър я довърши с остър удар с длан и влезе в стаята.

Шейсет и три секунди, отбеляза той.

Застана напълно неподвижен и обиколи целия кабинет на убития си приятел с лъча от фенерчето. Нищо не беше докоснато. Сякаш Суон току-що беше отишъл до тоалетната или беше излязъл на обяд. На закачалката висеше яке — късо, широко, с цвят каки, старо и износено. В кабинета имаше шкафове за документи. Телефони. Стол с кожена тапицерия, на места сплескан от тежестта на мъжа, който беше седял на него. На бюрото имаше компютър. И чисто нов бележник. И химикалки, и моливи. Телбод. Часовник. И малка купчина документи. И преспапие върху тях. Парче съветски бетон с неправилна форма, голямо колкото юмрук, сиво и излъскано до блясък от допира на човешки ръце. От едната страна все още личаха избелели следи от сини и червени графити.

Ричър пристъпи към бюрото и прибра парчето бетон в джоба си. Взе купчината документи под него, нави ги на стегнато руло и ги прибра в другия си джоб. Изведнъж осъзна, че под краката му е меко. Наведе лъча на фенерчето. Видя червени орнаменти. Дебела материя. Ориенталски килим. Чисто нов. Спомни си за връвта, с която бяха вързани китките и глезените на Ороско, и думите на Къртис Мони: „Сезал, произведен някъде на полуостров Индостан. Може да се вземе единствено от стоки, опаковани и експортирани оттам.“

Минаха осемдесет и девет секунди, помисли си Ричър. Остават трийсет и една.

Той пристъпи към прозореца. Видя Карла Диксън далеч долу в мрака да излиза от паркинга. Панталоните и якето й бяха изцапани с бял прах. Приличаше на призрак. Ричър предположи, че е пълзяла в праха от разбитите стени. Носеше документи и някаква бяла папка. Беше осветена от късите синкави пулсации, бликащи от алармата на фасадата.

Остават двайсет и шест секунди.

Ричър видя и О’Донъл, който бягаше толкова бързо, сякаш излизаше от горяща къща — с огромни крачки, притиснал някакви неща към гърдите си. Секунда след него се показа и Нили, която тичаше с всички сили, а дългата й тъмна коса се вееше след нея. В ръцете си стискаше дебело купче зелени папки за документи.

Остават деветнайсет секунди.

Ричър прекоси кабинета и докосна якето на закачалката — леко, по рамото, сякаш още беше на раменете на Суон. После пристъпи зад бюрото и седна на стола му. Столът изскърца веднъж под тежестта му. Ричър го чу съвсем ясно въпреки воя на сирената.

Остават дванайсет секунди.

Ричър погледна към алармената светлина, която осветяваше коридора, и осъзна, че може просто да изчака. Рано или късно, може би след по-малко от минута, щяха да се появят хората, които бяха убили приятелите му. Стига да бяха по-малко от трийсет и четири души, той можеше просто да си остане на място и да ги избие един по един.

Остават пет секунди.

Но това беше невъзможно, разбира се. Никой не е чак толкова тъп. След като на прага паднеха първите трима-четирима убити, останалите щяха да се прегрупират и да започнат да мислят за сълзотворен газ, подкрепления и защитни жилетки. Може би дори щяха да повикат ченгетата или ФБР. А Ричър знаеше, че няма как да бъде сигурен, че е убил точно тези, които е трябвало, преди в крайна сметка да изгуби три — или четиридневната обсада срещу няколко добре обучени отряда от специалните части.

Остава една секунда.

Ричър изхвърча от стола, профуча през разбитата врата, втурна се наляво по коридора и надясно по стълбището. Нили беше оставила вратата отворена. Стигна до първия етаж около десет секунди след крайния срок. Заобиколи крайслера и излезе на паркинга с петнайсет секунди закъснение. Изхвърча през разбития портал и беше на улицата след четирийсет секунди. След това се затича право към бледото сияние, което се излъчваше от сребристата хонда прелюд. Колата беше на стотина метра оттам — далечна, невинна и сама. Другите две хонди вече бяха изчезнали. Ричър измина стоте метра за двайсет секунди и се хвърли в колата. Затръшна вратата и се изправи на седалката. Дишаше тежко, с широко отворена уста. Завъртя глава и видя в далечината светлината на фарове, които се движеха много бързо и се приближаваха към него.

64

Появиха се общо три коли. Пристигнаха с голяма скорост и спряха направо на улицата пред разбития портал. Останаха на място, паркирани под ъгъл, с включени двигатели и фарове, които прорязваха нощната мъгла. Бяха чисто нови крайслери 300С, тъмносини като колата, която вече беше паркирана във фоайето на „Нова ера“.

От колите слязоха общо петима души. Двама от първата, един от втората и двама от третата. Ричър беше на сто метра оттам и ги гледаше през тъмно стъкло иззад ъгъла на оградата на „Нова ера“, допълнително заслепен от шестте чифта фарове, така че не можа да види много подробности. Но човекът, пристигнал сам с втората кола, изглежда, беше началникът. Беше слаб, облечен с къс шлифер, който изглеждаше черен на цвят. Под него се белееше тениска. Мъжът гледаше разбития портал и жестикулираше към останалите да стоят надалеч, все едно още имаше някаква опасност.

Бивше ченге, помисли си Ричър. Инстинктивно се държи на разстояние от местопрестъплението, за да не заличи следите.

После петимата се събраха заедно, като мъжът с шлифера застана най-близо до отломките. Поеха напред, бавно и внимателно, като спираха на всяка крачка, приведени напред, с протегнати шии, смаяни от гледката. После бързо отстъпиха и се оттеглиха зад колите си. Двигателите замлъкнаха, фаровете угаснаха и настъпи мрак.

Не са толкова тъпи, помисли си Ричър. Сетиха се, че може да е засада. Мислят, че може би още сме вътре.

Ричър не откъсна очи от тях, докато не свикна с тъмното. След това извади мобилния телефон, който си беше донесъл от Лас Вегас, и прерови менютата, докато намери последния избран номер. Натисна бутона за повикване, вдигна телефона към ухото си и погледна навън през прозореца, за да види кой от тях ще вдигне.

Мислено заложи на мъжа с шлифера.

Но сгреши.

Защото нито един от тях не вдигна.

Нито един от тях изобщо не реагира. Нито един не извади телефон от джоба си, за да види на дисплея кой се обажда. Нито един дори не помръдна. Телефонът продължаваше да дава сигнал „свободно“ до ухото на Ричър, докато не се включи гласова поща. Той затвори, набра номера повторно и видя същото. Нито един от мъжете не помръдна. Беше немислимо шефът на охраната да излезе по тревога без включен мобилен телефон, както и да не обърне внимание на входящо повикване при такива обстоятелства. Следователно нито един от петимата мъже не беше шефът на охраната. Дори човекът с шлифера. В най-добрия случай той беше третият от горе на долу в йерархията — като се брои Суон на второто място. И всъщност се държеше точно като човек, който заема третото място. Реагираше бавно и тромаво. Нямаше инстинктивен усет за тактически решения. Всеки човек с половин работещ мозък отдавна щеше да е съставил най-добрия план за действие. Малка правоъгълна сграда, в която вероятно има въоръжени противници, и три солидни коли на негово разположение — трябваше отдавна да е решил задачата. Трите коли влизат едновременно, с голяма скорост, от различни посоки, обкръжават сградата, привличат огъня върху себе си, двама влизат отзад, другите двама отпред и играта свършва.

Цивилни, помисли си Ричър.

Продължи да чака.

Най-сетне човекът с шлифера взе правилното решение. Мъчително бавно, но все пак стигна дотам. Заповяда на всички да се върнат в колите, те се повъртяха малко и накрая нахлуха с голяма скорост на паркинга. Ричър ги изчака да обиколят сградата няколко пъти, после запали хондата и пое на запад.

Продължи да кара по обиколните улици, вместо да се качи на магистралата. Беше забелязал, че през нощта магистралите са пълни с ченгета, каквито не беше виждал на никое друго място. Така от прекалена предпазливост допусна грешка. Изгуби се някъде край стадиона на „Доджърс“ и се принуди да опише широк безцелен кръг и в крайна сметка се озова до полицейската академия. Спря в Еко Парк и се обади на другите, за да провери как се движат. Вече се прибираха — бавно, по обиколни маршрути на запад, като бомбаджии, които се връщат от нощна акция.

Четиримата се събраха отново в стаята на О’Донъл точно в три сутринта. Откраднатите документи бяха наредени на три спретнати купчини на леглото. Ричър извади нещата на Суон от джоба си и ги добави на четвърта купчина. Не бяха особено интересни. Повечето бяха служебни бележки за удължено работно време на административните служители. Останалото — обяснения за вече изработеното удължено работно време.

Събраното от О’Донъл също не беше много интересно, но от него научиха нещо повече — макар и по пътя на изключването. Документите доказваха, че стъкленият куб наистина е само административен център. Сградата беше сравнително слабо охранявана просто защото в нея нямаше нищо ценно за крадене. Вътре се извършваше малко проектиране и поръчки на компоненти, но повечето от кабинетите се заемаха от мениджъри. Отдел „Човешки ресурси“, финансов отдел, служебен транспорт, поддръжка и бюрокрация. Нищо ценно само по себе си.

Значи ставаше още по-важно да открият местоположението на фабриката.

Съвсем различни бяха документите, събрани от Диксън. Тя беше преровила разбитата рецепция и дори беше пропълзяла под крайслера, така че за около петдесет секунди беше попаднала на истинска златна мина. В останките от едно чекмедже беше открила служебния телефонен указател на „Нова ера“. И сега той лежеше на леглото — дебел куп отделни листа, прошнуровани в бяла папка, поомачкана и покрита с прах. На корицата беше отпечатано фирменото лого на „Нова ера“, а повечето от страниците бяха изпъстрени с неизвестни за тях имена и съответните им четирицифрени вътрешни телефонни номера. Но в самото начало на указателя имаше отпечатана диаграма с всички отдели на компанията. Кутийки с имена и стрелки показваха йерархията. Охранителният отдел се оглавяваше от човек на име Алън Ламейсън. Заместникът му беше Тони Суон. От Суон излизаха две линии, които водеха към други две имена, а от тях излизаха още пет линии към петима други, един, от които се казваше Саропян и беше точно толкова мъртъв, колкото и Суон — заровен в основите на строящ се хотел в Лас Вегас. Общо деветима служители, от които имаше седем оцелели.

— Отвори накрая — каза Диксън.

В последния раздел на указателя бяха номерата на сметките на компанията във „Федекс“, Ю Пи Ес и Ди Ейч Ел. Както и пълните адреси и стационарните номера на два от офисите на „Нова ера“, изисквани от куриерските служби. Стъкленият куб в източната част на Лос Анджелис и офисът в щата Колорадо.

А след тях, по необяснима причина, имаше и трети адрес, до който имаше бележка с подчертани букви:

На този адрес не се правят доставки.

Третият адрес беше на фабриката, където се произвеждаха електронните компоненти.

Намираше се в Хайленд Парк, по средата на пътя между Глендейл и Пасадина. На шест и половина мили североизточно от центъра на Лос Анджелис и на девет мили източно от мястото, където се намираха в момента.

Беше съвсем близо.

— Сега се върни няколко страници — каза Диксън.

Ричър разлисти назад. Имаше цял раздел, в който бяха отпечатани вътрешните телефонни номера във фабриката.

— Провери на „П“ — каза Диксън.

Буква „П“ започваше с името „Паскоу“ и завършваше с „Пърсел“. По средата на списъка имаше номер за „Пилот“.

— Намерихме хеликоптера — каза Диксън.

Ричър кимна. После й се усмихна. Спомни си как беше влязла на бегом с фенерчето си и беше изхвърчала обратно след петдесет секунди, покрита с прах. Добрият стар отряд. Можеше да ги изпрати в Атланта и те щяха да се върнат с тайната рецепта на „Кока-кола“.

На свой ред Нили се беше сдобила с личните досиета на всички служители от отдел „Охрана“. Девет зелени папки. Една от тях беше на Саропян, а друга — на Тони Суон. Ричър не отвори нито една от двете. Нямаше смисъл. Започна с шефа, Алън Ламейсън. На първия лист от досието беше закрепена полароидна снимка. Ламейсън беше набит мъж с дебел врат, безизразни тъмни очи и уста, която беше прекалено малка за брадичката му. На следващия лист бяха личните му данни, от които се разбираше, че е служил двайсет години в полицейското управление на Лос Анджелис, от които последните дванайсет — в отдел „Грабежи и убийства“. Беше на четирийсет и девет години.

След него бяха двамата, които заедно заемаха третото място в йерархията. Първият от тях бе Ленъкс, четирийсет и една годишен, бивш полицай от Лос Анджелис, с късо подстригана сива коса, набит, с червендалесто лице.

Вторият беше мъжът с шлифера. Казваше се Паркър. Четирийсет и две годишен, бивш полицай от Лос Анджелис, висок, слаб, с бледо сурово лице, обезобразено от счупен и зараснал накриво нос.

— Всички са бивши полицаи от управлението в Лос Анджелис — обади се Нили. — И според досиетата са напуснали горе-долу по едно и също време.

— След скандал?

— Там винаги има скандали. Статистически погледнато, много малка е вероятността да напуснеш управлението в Лос Анджелис по някакъв друг начин.

— Дали твоят човек в Чикаго ще може да издири биографиите им?

Нили сви рамене.

— Може да успеем да влезем в компютъра на управлението. Познаваме някои хора там. Може да ни кажат нещо неофициално.

— Какво имаше на пода в кабинета на Беренсън?

— Нов ориенталски килим. Приличаше на персийски, но почти със сигурност беше изработен в Пакистан.

Ричър кимна.

— В кабинета на Суон имаше същия. Сигурно са купили такива за целия етаж на директорите.

Нили извади мобилния си телефон, за да остави съобщение на гласовата поща на своя човек в Чикаго, а Ричър остави папката на Паркър встрани и погледна снимките на останалите четирима служители. След това затвори папките, събра ги на купчина и ги остави върху папката на Паркър — като отделна категория.

— Тази вечер видях тези петимата — съобщи той.

— Как са? — попита О’Донъл.

— Не стават. Много бавни и глупави.

— А къде са били останалите двама?

— Предполагам, в Хайленд Парк. Където е ценната стока.

О’Донъл побутна петте отделени папки към него и попита:

— И как дадохме четири жертви на тъпи ченгета?

— Не знам — отвърна Ричър.

65

В крайна сметка Ричър не издържа и отвори личното досие на Тони Суон от „Нова ера“. Спря още на полароидната снимка на първата страница. Беше направена преди година и дори не се доближаваше до качеството на студийните фотографии, но все пак беше много по-ясна от снимката от охранителната камера, която им беше показал Къртис Мони. Десет години след уволнението от армията косата на Суон беше още по-къса. Тогава обръснатите глави вече бяха на мода сред редовните военнослужещи, но не и сред офицерите, така че косата на Суон беше късо подстригана и сресана на път. Но с годините сигурно беше оредяла, така че беше започнал да се подстригва още по-късо, около един сантиметър. Докато служеше в армията, косата му беше кестенява. Сега беше посивяла. Имаше торбички под очите, а в ъглите на челюстите му се бяха натрупали тлъстини. Вратът му беше по-дебел отвсякога. Ричър се изумяваше, че някой произвежда ризи за такава вратна обиколка.

— Какво ще правим сега? — попита Диксън в тишината.

Ричър знаеше, че въпросът нямаше друг смисъл, освен да го прекъсне. Да му спести шока от прочитането на досието. Затова затвори папката. Пусна я на леглото встрани от останалите, в отделна категория. Суон не биваше да бъде поставян на едно ниво с бившите си колеги дори на хартия.

— Трябва да разберем кой е знаел и кой е бил в хеликоптера — отвърна Ричър. — Това ни трябва на първо място. Останалите могат да поживеят още малко.

— Кога ще разберем?

— По-късно днес. Двамата с Дейв можете да отидете да поразузнаете в Хайленд Парк. Ние с Нили се връщаме в Лос Анджелис. След един час. Така че си починете добре.

Ричър и Нили потеглиха от мотела в пет сутринта, в отделни хонди, като караха с една ръка и държаха включения телефон с другата — както всички останали шофьори по улицата, които отиваха на работа. Ричър предположи, че в мига на задействането на алармата Ламейсън и Ленъкс са потеглили направо към Хайленд Парк. Би трябвало това да е стандартна процедура при извънредни обстоятелства, защото Хайленд Парк беше по-уязвимото място. Атаката срещу офиса в Лос Анджелис можеше да е просто за заблуда. Но след цяла нощ, през която там не се бе случило нищо, призори те би трябвало да се отправят към мястото на истинското престъпление. Щяха да обявят стъкления куб за неизползваем и да пуснат всички в принудителен отпуск. Всички, с изключение на шефовете на отдели, разбира се, които щяха да бъдат повикани, за да установят какво липсва.

Нили беше съгласна с неговия анализ. И схвана каква е следващата стъпка от плана, без да го пита, което беше една от причините Ричър толкова много да държи на нея.

Паркираха на сто метра един от друг на различни улици, като се скриха по най-очевидния начин. Слънцето вече беше над хоризонта, но утрото беше сиво. Ричър беше на петдесет метра от сградата на „Нова ера“ и виждаше отражението на колата си в огледалното стъкло — миниатюрна, далечна и анонимна, една от стотиците подобни коли наоколо. С гръб към разбитата рецепция беше паркиран камион паяк. От каросерията му се спускаше кабел, който потъваше навътре в полумрака на сградата. Виждаше се човекът с шлифера на име Паркър. Той ръководеше операцията. С него беше и един от редовите охранители. Ричър предположи, че останалите трима са изпратени в Хайленд Парк, за да заместят Ламейсън и Ленъкс.

Кабелът на камиона подскочи, изпъна се и започна да тегли. Синият крайслер излезе на заден ход от рецепцията, закачен за него — доста по-бавно, отколкото беше влязъл. Боята беше олющена, а предницата му беше очукана. Предното стъкло беше напукано и малко хлътнало навътре. Но иначе автомобилът си беше в отлична форма. Кабелът го изтегли върху каросерията на паяка, шофьорът блокира колелата и го откара. Веднага щом напусна паркинга, един близнак на крайслера, също син, модел 300С, бързо и уверено влезе вътре. Спря до оградата, а от колата слезе Алън Ламейсън, за да огледа разбития портал.

Ричър веднага го позна от снимката в досието му. На живо беше висок около 180 сантиметра и сигурно тежеше към 110 килограма. С широки рамене, тесни хълбоци и тънки крака. Изглеждаше бърз и гъвкав. Беше облечен със сив костюм, бяла риза и червена вратовръзка. Притискаше вратовръзката към гърдите си с една ръка, въпреки че нямаше вятър. Хвърли поглед към портала, отново се качи в колата и продължи през паркинга. Слезе отново, този път точно до разбитата врата на сградата. Паркър го доближи и двамата заговориха помежду си.

За да бъде напълно сигурен, Ричър извади телефона, който си беше донесъл от Лас Вегас, и набра последния избран номер. На петдесет метра от него ръката на Ламейсън веднага подскочи към джоба му и извади телефон. Той погледна номера на дисплея и замръзна.

Хванах те, помисли си Ричър.

Не очакваше да му отговори. Но Ламейсън вдигна. Отвори телефона, вдигна го към ухото си и каза:

— Какво?

— Как си днес? — попита Ричър.

— Рано е да се каже — отвърна Ламейсън.

— А как беше снощи?

— Ще те убия.

— Много хора са се опитвали — каза Ричър. — Но аз още съм жив. А те — не.

— Къде си?

— Напуснахме града. За по-сигурно. Но ще се върнем. Може би следващата седмица или другия месец, или догодина. Най-добре привикни да се оглеждаш през рамо. Ще ти се наложи да го правиш непрекъснато.

— Не ме е страх от вас.

— Значи си глупак — каза Ричър и затвори.

Видя как Ламейсън първо се вторачи в телефона, после набра някакъв номер. Не неговия. Ричър зачака, но телефонът му не звънна, а Ламейсън заговори — очевидно с някой друг.

След десет минути се появи и Ленъкс в друг син крайслер 300С. С черен костюм, късо подстригана сива коса, пълен, с червендалесто лице. Другият номер три в йерархията, заместникът на Суон, колегата на Паркър. Носеше картонена табла с чаши кафе и влезе направо в сградата. Петдесет минути след него се появи и Маргарет Беренсън. Жената-дракон. Началничката на отдел „Човешки ресурси“. Дойде на работа точно в седем часа сутринта. Караше средно голяма сребриста тойота. Зави надясно от улицата, прекоси паркинга и паркира близо до входа. После внимателно влезе през останките. Ламейсън се появи за кратко, колкото да изпрати редовия охранител на портала, за да го пази. Паркър застана на входа на сградата, като втора линия на отбраната. Все още беше с шлифера. Появиха се и още двама мениджъри. Ричър предположи, че са финансовият директор и управителят на сградата. Пазачът на липсващия портал им махна да влизат, а Паркър ги провери на вратата. След това се появи и друг директор. Възрастен мъж, в ягуар седан. Охраната на портала почтително го пропусна да мине, а при вида му Паркър едва не застана мирно. Възрастният мъж поговори с Паркър през прозореца на ягуара и си тръгна. Очевидно беше от шефовете, които не се занимават пряко с проблемите.

След това всичко утихна и остана така повече от два часа.

Докато чакаха, Диксън се обади от Хайленд Парк. Двамата с О’Донъл бяха на пост още преди шест сутринта. Бяха видели как пристигат останалите трима редови охранители. Както и Ламейсън и Ленъкс, които си бяха тръгнали. Бяха видели как работниците идват на работа. Бяха обиколили цялата фабрика на разстояние от две пресечки, за да придобият по-пълна представа за ситуацията.

— Истинска е — съобщи Диксън. — Много сгради, сериозна ограда, отлична охрана. А отзад има площадка за хеликоптери. С хеликоптер, кацнал на нея. Бял, модел „Бел 222“.

В девет и половина сутринта Беренсън си тръгна. Прекрачи останките от вратата, застана за малко на ниското стъпало пред рецепцията и после пое обратно към тойотата си. Мобилният телефон на Ричър звънна. Предплатеният телефон от супермаркета, а не онзи на човека от Лас Вегас. Беше Нили.

— И двамата ли тръгваме? — попита тя.

— Абсолютно — отвърна Ричър. — Ти ще я следиш отблизо, а аз — отдалеч. Шоуто започва.

Той си сложи ръкавиците и запали двигателя на хондата си в същия миг, в който Беренсън запали своята тойота. Тя беше завила надясно, за да влезе на паркинга, така че трябваше да завие наляво, за да излезе. Ричър се отдели от бордюра, измина двайсет метра и направи обратен завой на пресечката със следващата улица. Беше схванат от дългото седене. Бавно подкара обратно, покрай оградата на „Нова ера“. Беренсън прекосяваше паркинга. Ричър видя хондата на Нили на следващата пресечка и белия пушек, който бълваше от ауспуха. Беренсън стигна до разбития портал и мина през него, без да спре. Направи ляв завой. Нили също направи ляв завой и подкара след нея, на разстояние от двайсет метра. Ричър намали скоростта и изчака, преди също да завие и да подкара на около седемдесет метра след Нили и на деветдесет след Беренсън.

66

Хонда прелюд беше ниска спортна кола, така че Ричър не се радваше на най-добър зрителен ъгъл, но през повечето време все пак виждаше сребристата тойота пред себе си. Беренсън караше доста по-бавно от разрешеното. Може би имаше наказателни точки на талона. Или нещо й тежеше. Или пък белезите от автомобилната катастрофа бяха по-дълбоки в паметта й, отколкото по лицето. Зави надясно по Хънтингтън Драйв, за която Ричър беше почти сигурен, че е част от старото шосе 66. Пое на североизток. Ричър започна да си тананика стар шлагер. После спря. Беренсън намали скоростта и включи мигача.

Готвеше се да направи ляв завой. Към южната част на Пасадина.

Телефонът му звънна. Беше Нили.

— Доста време я следя — каза тя. — Ще направя обиколка на следващата пресечка, за да изостана. Ти я поеми за малко.

Ричър натисна газта, без да затваря телефона. Беренсън беше завила по Ван Хорн Авеню. Ричър я последва, запазвайки дистанция от петдесетина метра. Изгуби я. Улицата завиваше. Той отново ускори, измина кривата на завоя и видя Беренсън на четирийсет метра пред себе си в момента, в който видя в огледалото и как Нили се връща на улицата зад него.

Монтерей Хилс премина в Пасадина и на границата на общините авенюто се преименува на Виа Дел Рей. Хубаво име като за хубаво място. Калифорнийската мечта. Ниски хълмове, виещи се улици, вечно цъфнали дървета, вечна пролет. Ричър беше отраснал в мрачни военни бази в Европа и по тихоокеанското крайбрежие и като малък му бяха показвали илюстровани книжки, за да види какво представлява родината му. Повечето илюстрации изглеждаха точно като Пасадина.

Беренсън зави първо наляво, после надясно и накрая влезе в една тиха сляпа улица с къщи от двете страни — малки и самодоволни, напечени от сутрешното слънце. Не влезе в уличката след нея. Тунингованата хонда не биеше на очи в повечето квартали на Лос Анджелис, но тук беше друго. Той натисна спирачките и спря на трийсет метра от входа на уличката. Нили паркира зад него.

— Сега? — попита тя по телефона.

Има два основни начина да си организираш среща с човек, който се прибира в дома си. Или го оставяш да влезе и след това му представяш основателна причина да те пусне вътре, или го следваш много отблизо и го нападаш, докато все още държи ключовете си и не е затворил вратата.

— Сега — отвърна Ричър.

Двамата се измъкнаха от колите си, заключиха ги и се затичаха. Не изглеждаха подозрително. Сам мъж, който тича, може би да. Сама жена — по-скоро не. Но мъж и жена, които тичат заедно, обикновено се приемат за приятели спортисти или за двойка, която просто е решила да се поразведри с малко джогинг.

Влязоха в уличката без изход и отначало не видяха нищо. Тя се издигаше и завиваше едновременно. Все пак стигнаха навреме до изхода от завоя, за да видят как се отваря вратата на гаража до една къща на около една трета от дължината на улицата, от дясната страна. Сребристата тойота на Беренсън чакаше на асфалтовата алея към гаража. Къщата беше малка и спретната. С тухлена фасада. Наскоро боядисана. Отпред имаше чакъл, камъчета и цъфнали цветя. Над гаража имаше баскетболен кош. Вдигнатата му врата пропускаше достатъчно светлина, за да се видят детско колело, скейтборд, малка бейзболна бухалка, наколенки, каски, ръкавици, струпани до задната стена.

Червените светлини на стоповете на тойотата угаснаха и тя запълзя напред. Нили се впусна в спринт. Бягаше много по-бързо от Ричър. Успя да влезе в гаража в мига, в който вратата започна да се спуска обратно. Ричър стигна дотам с десет секунди по-късно и пъхна крак, за да блокира механизма за затваряне. Изчака вратата отново да се отвори до нивото на кръста, мушна се под нея и влезе.

Маргарет Беренсън вече беше извън колата. Нили я беше стиснала за косата с едната си ръка в ръкавица, а с другата държеше китките й зад гърба. Беренсън се съпротивляваше, но не много. После съвсем спря, защото Нили натисна главата й надолу и два пъти блъсна лицето й в капака на тойотата. В този момент Беренсън започна да крещи. Млъкна точно след секунда, през която Нили отново я изправи и я обърна с лице към Ричър, а той я удари само веднъж в слънчевия сплит — колкото да й изкара въздуха.

После Ричър отстъпи, натисна бутона и вратата отново започна да се затваря. На тавана на гаража имаше слаба крушка и дневната светлина отстъпи място на жълтеникаво сияние. В задния край на гаража имаше врата, която водеше навън, а отляво имаше друга, която трябваше да води навътре в къщата. До нея имаше алармено табло с клавиатура.

— Включена ли е алармата? — попита Ричър.

— Да — отвърна Беренсън, останала без дъх.

— Не — възрази Нили и кимна към колелото и скейтборда. — Детето е някъде на дванайсет. Мама тази сутрин е излязла рано. Този път детето само се е качило на училищния автобус. Вероятно не му се случва често. Значи включването на алармата не е обичайно за него.

— Може татко да я е включил.

— Татко отдавна го няма. Мама не носи венчална халка.

— А гадже?

— Майтапиш ли се?

Ричър опита вратата. Беше заключена. Той извади връзка ключове от тойотата, прерови я и намери обикновен ключ за врата. Пробва го и отключи. Вратата се отвори, без да се чуят предупредителни звукови сигнали. Минаха трийсет секунди, без да се включи сирена.

— Много лъжеш, мисис Беренсън — каза той.

Тя не отвърна.

— Нали е в „Човешки ресурси“ — обади се Нили. — Те това работят.

Ричър задържа вратата и Нили избута Беренсън през пералното помещение, а оттам в кухнята. Къщата беше строена, преди да стане модерно кухните да се проектират с размерите на самолетни хангари, така че тя представляваше малко квадратно помещение, пълно с шкафове и електроуреди — всичките на по няколко години. Имаше маса и два стола. Нили бутна Беренсън на единия от тях, а Ричър се върна до гаража и го прерови, докато не намери една наполовина използвана ролка тиксо на една лавица. С ръкавиците не можа да отлепи края, затова се върна в кухнята и използва ножа върху дъската за рязане. Бързо и ефикасно залепи тялото, ръцете и краката на Беренсън за стола.

— Ние сме бивши военни — каза й той. — Споменахме го, нали? Когато ни трябваше информация, първо се обръщахме към началника на „Човешки ресурси“. Това си ти. Така че започвай да говориш.

— Ти си луд — каза Беренсън.

— Разкажи ми за автомобилната катастрофа.

— За кое?

— Белезите ти — обясни той.

— Беше отдавна.

— Гадно ли беше?

— Ужасно.

— Това може да е много по-лошо — каза Ричър.

После подреди на масата кухненския нож, пистолета от единия си джоб и парчето бетон на Тони Суон от другия.

— Прободни рани, огнестрелни рани или контузии от удари с тъп предмет. Избирай.

Беренсън се разплака. Безнадеждно, безпомощно хлипане. Раменете й се тресяха, главата й се отпусна напред и сълзите й закапаха в скута.

— Няма смисъл — каза Ричър. — Не плачеш, пред когото трябва.

Беренсън вдигна глава и се обърна към Нили. Лицето на Нили беше горе-долу толкова безизразно, колкото парчето бетон на Суон.

— Започвай да говориш — повтори Ричър.

— Не мога — упорстваше Беренсън. — Той ще си отмъсти на сина ми.

— Кой?

— Нямам право да кажа.

— Ламейсън?

— Не мога да кажа.

— Време е да решиш, Маргарет. Искаме да разберем кой е знаел и кой е бил в хеликоптера. Засега включваме и теб в списъка. Ако искаш да те изключим, трябва да ни кажеш много неща.

— Той ще отмъсти на сина ми.

— Ламейсън ли?

— Не мога да кажа.

— Погледни на нещата от нашата гледна точка, Маргарет. Ако не сме сигурни, ще ликвидираме и теб, за всеки случай.

Беренсън не каза нищо.

— Помисли малко, Маргарет — каза Ричър. — Който и да застрашава сина ти, ако ни убедиш във вината му, той ще умре. И няма да може да отмъщава на никого.

— Не мога да разчитам на това.

— Застреляй я — обади се Нили. — Само ни губи времето.

Ричър отиде до хладилника и го отвори. Извади оттам пластмасова бутилка минерална вода „Евиан“. Негазирана, френска, три пъти по-скъпа от бензина. Разви капачката и отпи голяма глътка. Предложи бутилката на Нили. Тя поклати глава. Ричър изля останалата вода в мивката, отиде до масата и с помощта на кухненския нож изряза кръгъл отвор в дъното на бутилката. Нагласи го на дулото на пистолета. Изравни го така, че гърлото на бутилката да е на една линия с цевта.

— Импровизиран заглушител — обясни. — Съседите няма да чуят нищо. Може да се използва само веднъж, но на нас не ни трябва повече.

След това вдигна пистолета на половин метър от лицето на Беренсън и се прицели така, че тя да гледа право в бутилката с дясното си око.

И Беренсън заговори.

67

Всъщност Ричър знаеше какво е станало още преди да чуе нейната версия. Авторът на разработката от фабриката в Хайленд Парк беше станал мениджър по проверка на качеството и веднага беше започнал да проявява признаци на силен стрес. Казваше се Едуард Дийн и живееше далеч на север, отвъд планините. По някаква случайност годишната среща с ръководството за оценка на работата му беше насрочена три седмици след първите признаци на странното му поведение. Като добре обучен професионалист, Маргарет Беренсън беше забелязала притеснението му и беше потърсила причината.

Отначало Дийн твърдял, че всичките му проблеми произтичат от преместването на север. Искал да живее спокойно и си беше купил малко земя в пустинята, на юг от Палмдейл. Твърдял, че се преуморява от всекидневното пътуване до работа. Беренсън не му повярвала. Всички жители на Лос Анджелис са свикнали с мисълта, че пътуването до работа е ад. Тогава Дийн казал, че има проблеми със съседите. Близо до къщата му живеели рокери престъпници и имало лаборатории за производство на амфетамини. Беренсън била по-склонна да повярва на това. Разказват се безброй истории за опасни райони на север от Лос Анджелис. Но напрежението след една случайна забележка за дъщерята на Дийн й подсказало, че по някакъв начин именно тя стои в основата на проблема. Била на четиринайсет години. Беренсън събрала две и две и получила пет. Предположила, че дъщерята ходи при рокерите или пробва наркотици, така че създава големи проблеми вкъщи.

След това обаче променила мнението си. Проблемите с качеството в Хайленд Парк станали обществена тайна в компанията. Беренсън разбирала, че Дийн се измъчва от двойната си отговорност. Като един от директорите на корпорацията, той бил длъжен да следи за печалбите. Но освен това носел отговорност и пред Пентагона — да гарантира, че „Нова ера“ му продава само най-доброто. Беренсън решила, че именно тази дилема най-много го измъчва. Но в крайна сметка той правел това, което се искало от него, не нарушавал закона и тя решила да не се притеснява за момента.

А след това изчезнал Тони Суон.

Просто изчезнал. Единия ден бил там, а на следващия вече го нямало. Като опитен професионалист, Маргарет Беренсън веднага забелязала отсъствието му. Проучила въпроса. Тя самата също носела двойна отговорност. Суон имал достъп до секретна информация, свързана с националната сигурност. Беренсън се заела ревностно с въпроса за изчезването му. Започнала да задава всякакви въпроси на всякакви хора.

Й един ден се прибрала и заварила Алън Ламейсън на алеята пред къщата си да играе баскетбол със сина й.

Беренсън се страхувала от Ламейсън. От самото начало. Но не осъзнавала колко точно се страхува от него до мига, в който не видяла как разрошва косата на дванайсетгодишното й момче — с ръка, достатъчно голяма да му строши черепа. Ламейсън казал на момчето да стои навън и да се упражнява в стрелба от трите точки, докато двамата с майка му влязат в къщата да си поговорят за нещо важно.

Разговорът започнал с признание. Ламейсън разказал на Беренсън точно какво се е случило със Суон. С най-големи подробности. И намекнал каква е причината. Този път Беренсън събрала две и две и получила точно четири. Спомнила си за напрежението на Дийн. Ламейсън постепенно й разкрил, че Дийн сътрудничи на един специален проект, защото ако не го прави, дъщеря му също щяла да изчезне и да бъде намерена седмици по-късно, окървавена до глезените, сред весела банда рокери.

Или пък изобщо нямало да бъде намерена.

След това Ламейсън й обяснил, че със сина й може да се случи абсолютно същото. Казал й, че много от рокерите престъпници нямат нищо против и малките момчета. Повечето от тях бяха лежали в затвора, а престоят в затвора има свойството да променя вкусовете на хората.

Така че Ламейсън оставил едно предупреждение и две инструкции. Предупреждението било, че рано или късно ще се появят двама мъже и две жени и ще започнат да задават въпроси. Стари приятели на Суон от армията. Първата инструкция била те да бъдат отклонени от следата — твърдо, вежливо и окончателно. Втората инструкция била нищо от настоящия им разговор никога да не излиза наяве.

След това накарал Беренсън да го заведе на горния етаж и да извърши един определен сексуален акт. За да запечатат споразумението, обяснил й той.

Накрая излязъл и хвърлил още няколко коша със сина й.

И си тръгнал.

Ричър й повярва. През живота си често беше слушал хора, които лъжат, и по-рядко хора, които казват истината. Умееше да прави разлика. Знаеше на какво да вярва и на какво — не. Беше съвършен циник, но специалното му умение се криеше в способността му да подхожда към ситуацията и със съвсем мъничко непредубеденост. Повярва на историята за баскетбола, за връзката със затвора и за сексуалния акт. Хора като Маргарет Беренсън не си измисляха такива неща. Не можеха. Не разполагаха с достатъчно широк набор от информация. Ричър взе кухненския нож и сряза тиксото, с което я беше вързал за стола. Помогна й да се изправи.

— Кой знаеше? — попита той.

— Ламейсън — отвърна Беренсън. — Както и Ленъкс, Паркър и Саропян.

— Само те?

— Да.

— А останалите четирима бивши полицаи от Лос Анджелис?

— Те са различни. От друга епоха, от друго място. Ламейсън не може да им се довери за такова нещо.

— Тогава защо ги е наел?

— За бройка. Освен това им вярва за всичко останало. Правят точно каквото им нареди.

— А защо е наел Тони Суон? Суон винаги е щял да действа посвоему.

— Ламейсън не е наел Суон. Той не го искаше. Но аз убедих директора на корпорацията, че имаме нужда от хора с различна професионална биография. Нямаше да бъде здравословно всички да са от едно и също място.

— Значи ти си го наела?

— Общо взето, да. Съжалявам.

— Къде се случиха всички лоши неща?

— В Хайленд Парк. Хеликоптерът е там. И хангарите. Има достатъчно място.

— Има ли къде да отидеш? — попита Ричър.

— Да отида? — повтори Беренсън.

— За няколко дни, докато всичко свърши.

— Няма да свърши. Не познавате Ламейсън. Не можете да го победите.

Ричър се обърна към Нили.

— Можем ли да го победим?

— Като нищо — отвърна тя.

— Да, но те са четирима — каза Беренсън.

— Трима — поправи я Ричър. — Вече елиминирахме Саропян. Остават трима срещу нас четиримата.

— Ти си луд.

— И те така ще си помислят. Няма никакво съмнение. Ще си помислят, че съм абсолютен психопат.

Беренсън мълча дълго, преди да проговори.

— Мога да отида на хотел.

— Кога се прибира синът ти?

— Ще го взема по-рано от училище.

Ричър кимна.

— Опаковай си багажа.

— Добре — отвърна тя.

— Кой е бил в хеликоптера? — попита Ричър.

— Ламейсън, Ленъкс и Паркър. Само те тримата.

— И пилотът — уточни Ричър. — Стават четирима.

Беренсън се качи да си опакова багажа, а Ричър прибра кухненския нож. След това прибра и парчето бетон на Суон в джоба си и свали бутилката от „Евиан“ от пистолета.

— Наистина ли щеше да свърши работа? — попита Нили. — Като заглушител?

— Съмнявам се — отвърна Ричър. — Прочетох го в една книга. Там свърши работа. Но според мен в действителност щеше да избухне и да ме ослепи с пластмасови осколки. Но изглеждаше добре, нали? Придаде допълнителен елемент на заплаха. Беше по-страшно, отколкото само с пистолета.

Телефонът му звънна. Предплатеният телефон от супермаркета, а не мобилният телефон на Саропян от Лас Вегас. Беше Диксън. Двамата с О’Донъл бяха на пост в Хайленд Парк от четири часа и половина. Бяха видели всичко, което можеха да видят, и започваха да се набиват на очи.

— Прибирайте се — нареди Ричър. — Вече знаем всичко, което ни трябва.

След това звънна и телефонът на Нили. Личният й мобилен телефон, а не предплатеният. Беше човекът от Чикаго. В Лос Анджелис беше десет и половина, значи в щата Илинойс беше време за обяд. Тя го изслуша мълчаливо и неподвижно, без да задава въпроси — просто попиваше информацията. След това затвори.

— Предварителни данни от системата на полицейското управление в Лос Анджелис — съобщи тя. — За двайсет години работа Ламейсън е бил обект на осемнайсет вътрешни разследвания, но нито веднъж не е наказван.

— По какви обвинения?

— Каквито се сетиш. Злоупотреба със сила, подкупи, корупция, липсващи наркотици, липсващи пари. Определено е от лошите, но е умен.

— Как се получава така, че такъв човек започва работа в компания за оръжейни доставки?

— Как изобщо се получава така, че започва работа в полицейското управление на Лос Анджелис? И го повишават? Ето как: като се преструва и работи здраво, за да запази досието си чисто. И като има партньор, който знае кога и как да си мълчи.

— Партньорът му вероятно е бил също толкова лош. Обикновено е така.

— С какъвто се събереш, такъв ставаш — отвърна Нили.

Беренсън слезе след четирийсет минути. Носеше две чанти — скъп черен кожен сак и яркозелен найлонов сак с лого на спортна фирма. Нейният багаж и багажът на детето. Тя ги натовари в багажника на тойотата. Ричър и Нили отидоха да си вземат колите, върнаха се с тях и образуваха стегнат охранителен конвой. По същия начин, както при следенето, макар и с различна цел. Нили се движеше плътно до нея, а Ричър ги следеше по-отдалеч. След една миля реши, че О’Донъл не е прав за това, че тунингованите хонди са най-незабележимите коли в щата Калифорния. Тойотата беше още по-подходяща. Ричър гледаше право в нея, но почти не я виждаше.

Беренсън спря пред едно училище. Беше голяма ниска сграда с кафеникави стени, обградена от характерната тишина край училищата, когато децата са вътре в час. След двайсет минути тя излезе отново, като водеше едно момче с кестенява коса. Беше дребно. Едва й стигаше до рамото. Изглеждаше малко объркан, но очевидно нямаше нищо против да го измъкнат от училище.

След това Беренсън покара малко по магистрала 110, слезе в Пасадина и пое към един хотел на някаква тиха улица. Ричър одобри избора. Паркингът беше зад хотела, така че тойотата й нямаше да се вижда от улицата, на вратата имаше пиколо, а зад рецепцията — две служителки. Достатъчно зорки очи, които да охраняват асансьорите и стаите. Беше по-добре от мотел.

Ричър и Нили останаха пред хотела, за да дадат на Беренсън и сина й достатъчно време да се настанят. Предположиха, че десет минути ще бъдат достатъчни. Използваха това време, за да хапнат в бара встрани от фоайето. Сандвичи, кафе за Ричър и безалкохолно за Нили. Ричър обичаше сандвичи с гарнитура. След това можеше да си изчисти зъбите с плисираната салфетка, в която ги загъваха. Не му се искаше да говори с хората с парченца пиле между зъбите.

Докато си пиеше кафето, телефонът му звънна. Пак беше Диксън. Беше се върнала в мотела заедно с О’Донъл. На рецепцията имаше спешно съобщение за тях. От Къртис Мони.

— Иска да се срещнем в онова място на север от Глендейл — съобщи Диксън. — Веднага.

— Където ходихме за Ороско?

— Да.

— Значи са намерили Санчес?

— Не каза. Но и не каза да се срещнем в моргата, а в болницата, от другата страна на улицата. Значи, ако е Санчес, все още е жив.

68

Диксън и О’Донъл потеглиха от мотел „Дюните“, а Ричър и Нили — от хотела в Пасадина. Двете места бяха на едно и също разстояние от болницата на север от Глендейл. На десет мили по двете страни на един и същ тъпоъгълен триъгълник.

Ричър очакваше двамата с Нили да пристигнат първи. Шосетата бяха успоредни на склоновете на планините Сан Габриел и излизаха направо на магистрала 210. Диксън и О’Донъл трябваше да карат на североизток, под прав ъгъл спрямо магистралите — по-трудна задача заради множеството кръстовища по целия път.

Но се оказа, че на магистрала 210 има задръстване. На сто метра от входа на магистралата движението замираше. Потокът от спрели коли, проблясващи на слънцето, стигаше до хоризонта. Класически изглед от Лос Анджелис. Ричър погледна в огледалото за обратно виждане. Хондата на Нили беше точно зад него. Модел „Сивик“, бяла, на около четири години. Не можеше да види самата Нили зад волана заради тъмното стъкло. В горния му край имаше лепенка — тъмносиня, със сребърни букви, които изписваха думите „Без страх“. Ричър си помисли, че девизът е много подходящ за нея.

Той й звънна по телефона.

— Напред има катастрофа — съобщи тя. — Чух по радиото.

— Страхотно.

— Ако Санчес е оцелял досега, ще издържи и още няколко минути.

— Къде са сгрешили? — попита Ричър.

— Не знам. Това със сигурност не е бил най-големият проблем, с който са се сблъсквали.

— Значи нещо ги е препънало. Нещо непредвидимо. Откъде ли е започнал Суон?

— От Дийн — отвърна Нили. — Човекът, който е контролирал качеството. Точно той е задействал алармата с поведението си. Лошите резултати сами по себе си не означават нищо. Но лошите резултати плюс контрольор на качеството в стрес вече означават много.

— Дали е научил цялата истина от Дийн?

— Вероятно не. Но все пак е било достатъчно, за да сглоби картинката. Суон беше много по-умен от Беренсън.

— И какъв е бил следващият му ход?

— Двоен — отвърна Нили. — Осигурил е защитата на Дийн и е започнал да търси допълнителни доказателства.

— С помощта на другите.

— Повече от помощ — каза тя. — Той ги е взел като подизпълнители. Бил е принуден, след като положението му в собствената му компания е било несигурно.

— Значи в нито един момент не е говорил с Ламейсън?

— По никакъв начин. Първото правило е да не се доверяваш на никого.

— Тогава в какво са се препънали?

— Не знам.

— А как е осигурил защитата на Дийн?

— По всяка вероятност е говорил с местните ченгета. Поискал е охрана — или поне патрулка, която редовно да минава край къщата му.

— Ламейсън е бивш полицай от управлението в Лос Анджелис. Може би все още има приятели в службата, които са го предупредили.

— Не става — възрази Нили. — Суон не е говорил с полицейското управление в Лос Анджелис. Дийн живее от другата страна на хълма. Извън юрисдикцията им.

Ричър помълча малко.

— А това всъщност означава, че Суон не е говорил с никого — каза той. — Защото там горе е царството на Къртис Мони, а той не знае нищо нито за Дийн, нито за „Нова ера“. Дори за Суон, освен чрез връзката му с Франц.

— Суон не е оставил Дийн без защита.

— Значи може би не е започнал от Дийн. Може би Суон изобщо не е знаел за него. Може би е намерил друг начин.

— Например? — попита Нили.

— Нямам представа — отвърна Ричър. — Може би Санчес ще може да ни каже.

— Смяташ, че е жив?

— Надявай се на най-доброто.

— Но бъди готов за най-лошото — отвърна тя.

Двамата затвориха. Колите запълзяха. За минута и една четвърт, през която бяха говорили по телефона, се бяха придвижили около пет коли напред. През следващите пет минути тишина се придвижиха около десет коли напред — шест пъти по-бавно, отколкото ако вървяха пеш. Хората около тях някак си се справяха с положението. Говореха по телефона, четяха, бръснеха се, гримираха се, пушеха, хранеха се, слушаха музика. Някои се печаха на слънце. Бяха навили ръкавите си и подаваха ръце през прозорците.

Предплатеният телефон на Ричър звънна. Пак беше Нили.

— Още новини от Чикаго — съобщи тя. — Добрахме се до други части от базата данни на полицейското управление в Лос Анджелис. Ленъкс и Паркър са горе-долу толкова лоши, колкото и Ламейсън. Двамата са били партньори. Подали са си оставките едновременно, точно преди дванайсетото вътрешно разследване в течение на дванайсет години. Сигурно са останали без работа само една седмица, преди Ламейсън да ги наеме в „Нова ера“.

— Радвам се, че нямам акции на „Нова ера“.

— Имаш. Компанията се финансира от Пентагона. Според теб откъде идват парите на Пентагона?

— Не и от мен — отвърна Ричър.

След още двеста метра магистралата се изправи и те видяха причината за задръстването в маранята далеч напред. В най-лявата лента имаше повредена кола. Най-банално произшествие, което обаче беше спряло цялото движение. Ричър прекъсна връзката и набра номера на Диксън.

— Пристигнахте ли вече? — попита.

— Остават ни около десет минути.

— Ние сме в задръстване. Обадете се, ако има добри новини. Всъщност обадете се каквито и да са те.

След още четвърт час стигнаха до повредената кола, а след няколко дръзки маневри между лентите успяха да я заобиколят. После движението се отпуши и всички продължиха по пътя си със седемдесет мили в час, все едно нищо не е станало. Ричър и Нили пристигнаха в болницата след десет минути. Бяха покрили десет мили за четирийсет минути. Със средна скорост петнайсет мили в час. Не беше голямо постижение.

Подминаха моргата и паркираха на местата за посетители на болницата. Прекосиха слънчевия паркинг до главния вход. Ричър забеляза хондите на О’Донъл и Диксън на паркинга. През главния вход се влизаше във фоайе, пълно с червени пластмасови столове. Някои бяха заети. Повечето — не. Беше доста тихо. Диксън и О’Донъл не се виждаха никъде. Нито Къртис Мони. На дългата рецепция работеха хора. Не бяха медицински сестри, а обикновени служителки. Ричър попита една от тях за Мони, но тя не знаеше нищо по въпроса. Нито за Хорхе Санчес. Тогава той попита за анонимни пациенти, приети в спешно отделение, и тя го препрати към друга рецепция зад ъгъла. Там му съобщиха, че не са приемали никакви анонимни пациенти в спешното и не знаят нищо за пациент на име Хорхе Санчес или полицай от Лос Анджелис на име Къртис Мони. Ричър извади телефона си, но го помолиха да не го използва в сградата, защото сигналът можеше да попречи на работата на чувствителната медицинска електроника. Той излезе на паркинга и се обади на Диксън.

Никой не отговори.

Ричър пробва с номера на О’Донъл.

Никой не отговори.

— Може би са изключили телефоните си — предположи Нили. — Защото са в спешно отделение или там някъде.

— С кого са там? Тук не са чували за Санчес.

— Трябва да са някъде вътре. Нали са пристигнали?

— Нещо не е наред — каза Ричър.

Нили извади визитката на Мони от джоба си. Подаде я на Ричър, за да набере номера на мобилния му телефон.

Никой не отговори.

После стационарният телефон.

Нищо.

Тогава звънна телефонът на Нили. Личният й телефон, а не предплатеният. Тя вдигна и се заслуша. После пребледня. Пялата кръв се отдръпна от лицето й, все едно беше от восък.

— Обаждане от Чикаго — каза тя. — Къртис Мони е бил партньор на Алън Ламейсън. Работили са заедно в полицейското управление в Лос Анджелис цели дванайсет години.

69

„Нещо ги е препънало. Нещо непредвидимо.“

Нили беше права, но само отчасти. Дийн наистина беше важен фактор, но не всичко беше започнало от него. Суон беше стигнал до него много по-късно в процеса на разследването, по някакъв друг начин, след като останалите вече са били включени в играта. Нямаше друго обяснение за катастрофата. Ричър застана на паркинга на болницата, затвори очи и си представи какво е станало. Представи си как Суон разговаря с Дийн — последното късче от мозайката — в къщата му, на север от планините, в пустинята до Палмдейл, в неговото убежище от градския жител, неговото райско кътче; край отворената врата минава младо момиче, на лицето на Дийн се чете страх, а на лицето на Суон — тревога. Ричър си представи как Суон го разпитва за цялата история — вдъхващ увереност, стабилност и спокойствие, както винаги. След това си представи и как Суон потегля с колата си право към полицейското управление, говори с Мони, обяснява, моли за помощ, изисква съдействие. Представи си как Суон си тръгва, а Мони вдига телефона. И слага кръст на живота му — на място, веднага. Както и на живота на Франц, Ороско и Санчес.

Нещо непредвидимо.

Ричър отвори очи и каза:

— Няма да загубим още двама. Не и докато съм жив.

Двамата изоставиха хондата сивик на Нили на паркинга на болницата и тръгнаха с прелюда на Ричър. Нямаше къде да отидат. Движеха се, за да не стоят на едно място. И говореха, за да не мълчат.

— Те са знаели, че рано или късно ще се появим — каза Нили. — Напрежението от очакването ги е убивало. Така че са променили разписанието в своя полза. Мони е подтикнал Анджела Франц да ми се обади. Измислил е версията за примамката, за да задържи Томас Брант в играта. Следял ни е на всяка крачка и ни е подавал информация, която вече знаем, за да ни държи подръка. Изчаквал е да си тръгнем сами. И когато ние не си тръгнахме, те са решили да действат — да ни елиминират. Първо в Лас Вегас, а после и сега.

Завиха обратно на магистрала 210. Потокът от коли се движеше бързо.

— Какъв е планът? — попита Нили.

— Няма план — отвърна Ричър.

Телефонният указател, с който се беше сдобила Диксън, беше в стаята на О’Донъл в мотела, но те изобщо не искаха да се приближават до Сънсет Булевард. Поне засега. Така че с общи усилия възстановиха приблизителното местонахождение на фабриката в Хайленд Парк и тръгнаха натам.

Лесно намериха Хайленд Парк. Беше приличен квартал — с чисти улици, къщи, бизнес паркове и малки фабрики за високотехнологични производства. По-трудно беше да намерят точния адрес на „Нова ера“. Не очакваха да видят рекламно табло с името на компанията. Вместо това търсеха анонимни, сериозно подсигурени огради и площадки за кацане и излитане на хеликоптери. Намериха няколко.

— Диксън каза, че хеликоптерът е модел „Бел 222“ — каза Ричър. — Ще можеш ли да го разпознаеш?

— През последните пет минути видях три такива — отвърна Нили.

— Освен това каза, че е бял.

— Два такива през последните пет минути.

— Къде?

— Вторият хеликоптер беше преди една миля. Два завоя наляво и един надясно. Първият беше преди три фабрики.

— И на двете места ли имаше огради?

— Тъй вярно.

— А допълнителни пристройки?

— И на двете места.

Ричър натисна спирачката, направи забранен пълен завой насред улицата и пое в обратна посока. Направи два леви завоя и един десен, намали скоростта и Нили му показа няколко металносиви сгради зад ограда, подходяща за строго охраняван затвор. Оградата беше висока поне два метра и половина и почти метър и половина дебела — два слоя стегната бодлива тел, между които имаше гигантски намотки от същия материал. Страхотна бариера. Зад нея се виждаха четири сгради. Едната беше хангар, а другите три — по-малки пристройки. Имаше и огромен асфалтиран правоъгълник, на който бе кацнал хеликоптер с дълга муцуна — бял, неподвижен и притихнал.

— Това ли е „Бел 222“? — попита Ричър.

— Няма начин да го сбъркаш — отвърна Нили.

— Значи е тук?

— Трудно е да се каже.

До площадката за хеликоптера имаше оранжев ветропоказател, монтиран на висок стълб. Висеше отпуснат в топлия сух въздух. Имаше и малък паркинг, на който се виждаха тринайсет автомобила. Нито един не изглеждаше скъп. Нямаше сини крайслери.

— Какви коли карат работниците от фабриката според теб? — попита Ричър.

— Такива — отвърна Нили.

Ричър продължи — първо край една фабрика, после край друга. Третата в редицата много приличаше на първата. Сериозна ограда, четири анонимни сгради с металносиви стени, паркинг с евтини коли, площадка за хеликоптер и бял „Бел 222“, кацнал на нея. Не се виждаше име, лого или друг знак.

— Трябва ни точният адрес — каза Ричър.

— Нямаме време. Мотел „Дюните“ е далеч оттук.

— Да, но Пасадина не е.

Поеха на изток по Йорк Булевард и магистрала 110. След петнайсет минути паркираха пред хотела в Пасадина. Пет минути по-късно бяха в стаята на Маргарет Беренсън. Казаха й какво им трябва. Не й обясниха защо.

Искаха да запазят илюзията, че държат ситуацията под контрол, за да не я тревожат.

Беренсън им каза, че първото място, което бяха видели, бе това, което търсеха.

Петнайсет минути по-късно двамата отново минаха покрай него. Оградата беше ужасяваща. Брутална. Някой тежкотонажен боен танк може би щеше да успее да я разкъса. Но колата със сигурност нямаше да се справи. Не и хонда прелюд. Дори крайслерът нямаше да успее. Дори камион. Бодливата тел беше прекалено еластична. Външните слоеве щяха да се разтегнат като струни на китара, преди да се скъсат, и така да поемат силата на удара, да забавят автомобила и да му отнемат инерцията. А след това вътрешните макари щяха да се свият. Като гъба. Като пружина. Колата щеше да се оплете, да забави ход и да заседне. Значи нямаше как да влязат на четири колела. Но нямаше и как да влязат пеша. Човек, въоръжен с клещи, щеше да умре от кръвоизлив, преди да пробие и една четвърт от оградата. Нямаше и как да я прескочат. Допълнителните макари бодлива тел, монтирани по горния край, бяха твърде хлабави, за да удържат подпряна стълба.

Ричър обиколи цялата фабрика. Представляваше нещо като квадрат със страна около сто метра. Четири сгради — една по-голяма и три по-малки. Между тях имаше пожълтяла трева и пътеки, покрити със сгурия. Оградата беше с обща дължина четиристотин метра и нямаше слаби места. И имаше един-единствен портал. Стоманена конструкция, която се отваряше с плъзгане встрани посредством механизъм на лагери. За горната релса на портала бяха заварени допълнителни макари бодлива тел. Отстрани имаше будка на охраната.

— Построена е по изискванията на Пентагона — отбеляза Нили.

В будката се виждаше пазач. Възрастен мъж с посивяла коса. Със сива униформа. На хълбоците му се виждаше колан, а на него — пистолет. Задачата му беше проста. Ако някой имаше необходимия пропуск и документи, той натискаше едно копче и порталът се отваряше. Ако нямаше пропуск и документи, пазачът нямаше да натисне копчето и порталът щеше да остане затворен. Над главата на пазача имаше крушка. Когато се стъмни, щеше да свети и да хвърля конус мека жълта светлина в радиус от пет-шест метра около него.

— Не виждам как ще влезем — отбеляза Ричър.

— Дали изобщо са вътре?

— Няма как иначе. Тук е като частен затвор. По-безопасно е, отколкото да ги крият на друго място. Тук са държали и другите преди.

— Как точно е станало?

— Мони ги е арестувал на паркинга на болницата. Вероятно с помощта на хората на Ламейсън. Действал е изненадващо, сред тълпата. Какво са можели да направят?

Ричър продължи. Хондата прелюд не биеше на очи, но той все пак не искаше да я виждат твърде често на едно и също място. Зави зад ъгъла и паркира на четвърт миля оттам. Мълчеше. Защото нямаше какво да каже.

Телефонът на Нили отново звънна. Личният й мобилен телефон. Тя вдигна. Заслуша се. Прекъсна връзката. Затвори очи.

— Моят човек от Пентагона — каза тя. — Ракетите току-що са напуснали фабриката в щата Колорадо.

70

Ако ракетите вече са у Махмуд, значи цялата работа е прекалено голяма за нас. Ще се наложи да го преглътнем и да продължим.

Ричър се обърна към Нили. Тя отвори очи и отвърна на погледа му.

— Колко тежат? — попита той.

— Колко тежат ли?

— Да. В килограми.

— Не знам. Нови са. Не съм виждала такава.

— Направи предположение.

— Трябва да са по-тежки от „Стингър“. Защото имат по-големи възможности. Но все пак са преносими. Заедно с тръбата за изстрелване, резервните части и инструкцията за употреба не би трябвало да тежат повече от двайсет килограма.

— Значи общо шестнайсет тона и четвърт.

— Лекотоварен камион — каза Нили.

— Със средна скорост на междущатската магистрала петдесет мили в час?

— Вероятно.

— На север по междущатски магистрали 25 и 80, после на запад към щата Невада — около деветстотин мили. Значи разполагаме с около осемнайсет часа. Може би двайсет и четири, защото шофьорът ще спре да си почине.

— Да, но те няма да ходят в Невада — възрази Нили. — Защото смятат да използват ракетите, а не да ги унищожат.

— Няма значение. Всички по-важни места са поне на осемнайсет часа път от Денвър.

Нили поклати глава:

— Това е лудост. Не можем да чакаме двайсет и четири часа. Дори осемнайсет. Ти сам каза, че може да има десетки хиляди жертви.

— Да, но не още.

— Не можем да чакаме — настоя Нили. — По-лесно е да спрем камиона, докато излиза от Денвър. Защото може да тръгне във всяка посока. Към Ню Йорк. Към някое от големите летища, Джей Еф Кей или „Ла Гуардия“. Или към Чикаго. Представяш ли си какво ще стане, ако пуснат „Малко крило“ на летище „О’Хеър“?

— Не искам да си го представям.

— Всяка минута, която губим, прави откриването на камиона все по-трудно.

— Морална дилема — каза Ричър. — Двама души, които познаваме, срещу десет хиляди непознати.

— Трябва да кажем на някого.

Ричър не отговори.

— Трябва да кажем на някого, Ричър.

— Може да не искат да ни чуят. Нали точно така е станало на единайсети септември?

— Хващаш се за сламка. Вече не работят така. Трябва да кажем на някого.

— Ще го направим — отвърна той. — Но не още.

— Карла и Дейв ще имат по-добри шансове, ако на тяхна страна са и няколко отряда от специалните части.

— Шегуваш ли се? Веднага ще ги пишат странични щети.

— Дори не можем да пробием оградата — каза Нили. — Диксън ще умре, О’Донъл ще умре, още десет хиляди души ще умрат и ние също ще умрем.

— Вечно ли искаш да живееш?

— Не, но не искам да умирам днес. Ти искаш ли?

— Всъщност изобщо не ми пука.

— Честно?

— Никога не ми е пукало. Защо?

— Ти наистина си психопат.

— Погледни го от добрата страна.

— Каква е тя?

— Може би няма да се случи нищо лошо.

— Как така?

— Може би ще победим. Ти и аз.

— Тук? Може би. Но после? Мечтай си. Изобщо нямаме представа къде отива камионът.

— Можем да разберем по-късно.

— Мислиш ли?

— Нали в това ни бива най-много?

— Дали ни бива толкова, че да заложим десет хиляди човешки живота срещу два?

— Надявам се — отвърна Ричър.

Той продължи още една миля на юг и паркира до една извита странична уличка, пред сервиз за мотоциклети „Харли Дейвидсън“. Хеликоптерът на „Нова ера“ се виждаше в далечината.

— Каква ли е охранителната им система? — попита той.

— При обичайни обстоятелства? — каза Нили. — Детектори за движение върху оградата, здрави ключалки на всички врати и денонощен пазач в будката. При обичайни обстоятелства не им трябва нищо повече. Но точно днес обстоятелствата са извънредни. Направо забрави. Знаят, че все още сме тук, и ще ни чакат в пълно бойно снаряжение.

— Седем души.

— Седем, за които знаем ние. Може би са повече.

— Може би.

— И всички ще бъдат зад тази ограда. А ние ще бъдем отвън.

— Нека аз да се оправя с оградата.

— Няма как да я пробием.

— Няма нужда да я пробиваме. Има си портал. Кога се стъмва напълно?

— Да кажем, в девет, за по-сигурно.

— Те няма да излетят с хеликоптера, преди да се стъмни. Значи имаме седем часа. Седем от общо двайсет и четири.

— Никой не е казал, че имаме двайсет и четири.

— Вие ме избрахте за командващ офицер. Значи имаме толкова, колкото аз кажа.

— Може би вече са застреляли и двамата.

— Не са застреляли Франц, Ороско или Суон. Притесняват се от балистичната експертиза.

— Това е лудост.

— Няма да изгубя още двама души — заяви Ричър.

Двамата обиколиха „Нова ера“ още веднъж, бързо и незабелязано, за да запомнят разположението на сградите. Порталът беше по средата на предната част от оградата. Основната сграда беше зад него, в края на къса алея. Зад нея бяха пръснати останалите три постройки. Едната беше близо до площадката за хеликоптера. Другата беше малко зад нея. Третата беше разположена самостоятелно, на около трийсет метра от всички останали. И четирите сгради бяха построени върху бетонни площадки. Бяха със сива метална облицовка. Нямаха табели и надписи. Обстановката беше спартанска. Нямаше дървета. Нито цветя. Само неравна пожълтяла трева, утъпкани алеи и паркинг.

— Къде са крайслерите? — попита Ричър.

— Навън — отвърна Нили. — Търсят ни.

Двамата поеха обратно към болницата в Глендейл. Нили си взе колата от паркинга. После спряха до един супермаркет. Купиха си кутия кибрит. И два стека минерална вода „Евиан“. Дванайсет бутилки от по един литър, запечатани с вакуумирано фолио по шест. Спряха още веднъж, в магазин за автомобилни части. Оттам се сдобиха с червена пластмасова туба за бензин с вместимост пет галона и пакет кърпи за полиране на метални повърхности.

Накрая спряха на една бензиностанция, където заредиха резервоарите на колите и напълниха тубата.

Отправиха се на северозапад от Глендейл и стигнаха до Силвър Лейк. Ричър се обади по телефона на Нили и каза:

— Сега трябва да минем край мотела.

— Може би все още го наблюдават.

— Точно затова трябва да минем. Ако успеем да елиминираме един от тях още сега, по-късно ще се притесняваме за един по-малко.

— Може да са повече от един.

— Още по-добре. Колкото повече, толкова по-весело. Сънсет Булевард минаваше право през Силвър Лейк, на юг от резервоара. Беше много дълъг булевард. Ричър излезе на него и пое на запад. След шест мили мина покрай мотела, без да намалява скоростта. Нили караше на двайсет метра след него в своята хонда сивик. Ричър зави наляво на следващия ъгъл и паркира на една пресечка разстояние, а тя го последва. Оттам тесни улички водеха към служебния вход на мотела. Двамата тръгнаха по тях, на пет метра един зад друг. Не искаха да бъдат една мишена. Ричър вървеше напред, стиснал глока в джоба си. Бавно излезе на паркинга на мотела, от задната страна, по алея, от двете страни, на която бяха наредени контейнери за боклук. Паркингът изглеждаше нормално. Имаше осем коли, пет, от които бяха с номера от други щати, но нито една не беше син крайслер. В сенките не се криеше никой. Ричър зави надясно. Знаеше, че на пет метра зад него Нили ще завие наляво. Такава беше техниката им за подобни случаи, изработена преди много години. Той обиколи цялата сграда. Никой не изглеждаше подозрително. Във фоайето и пералното помещение нямаше хора. Видя само мъжа на рецепцията.

Ричър излезе на тротоара, за да огледа улицата. Беше чисто. Имаше движение, но нищо особено. Имаше коли, но не биеха на очи. Той се върна на паркинга и изчака Нили да завърши своята половина от обиколката. Тя провери тротоара и улицата, върна се и огледа рецепцията. Нищо. Нили поклати глава и двамата тръгнаха към стаята на О’Донъл — по различен маршрут, на пет метра разстояние един от друг, за всеки случай.

Ключалката на вратата беше разбита.

Или по-точно казано, самата ключалка беше здрава, но касата на вратата беше разбита. Дървото беше сцепено. Някой беше насилил вратата с железен лост или крик за кола. Ричър измъкна пистолета от джоба си и застана до вратата откъм пантите, а Нили застана откъм дръжката. Тя кимна, той ритна вратата навътре, а тя падна на колене и се завъртя към коридора с насочен пистолет. Още една стара техника. Човекът от страната на пантите отваряше вратата, а човекът от страната на дръжката влизаше ниско, за да представлява по-малка мишена. В общия случай хората, които се криеха в стаите, се целеха по-високо — към точката, в която предполагаха, че ще се падне центърът на тялото.

Но в тази стая не се криеше никой.

Беше абсолютно празна. И обърната наопаки. Претършувана до последния сантиметър. Бяха изчезнали всички папки от „Нова ера“, другият „Глок 17“, резервните патрони, пистолетите на гангстерите, корейският пистолет на Саропян и фенерчетата. Дрехите на О’Донъл бяха разхвърляни навсякъде из стаята. Костюмът му за хиляда долара беше свален от закачалката и стъпкан на пода. Тоалетните му принадлежности от банята се търкаляха наоколо.

Същото положение беше и в стаята на Диксън. Беше празна, но опустошена.

Както и стаята на Нили.

И стаята на Ричър. Сгъваемата му четка за зъби бе на пода — смачкана под нечия подметка.

— Копелета — процеди той.

Двамата обиколиха още веднъж всички стаи, целия мотел и квартала в радиус от една пресечка. Нямаше никого.

— Всички ни чакат в Хайленд Парк — каза Нили.

Ричър кимна. Двамата имаха общо два пистолета и шейсет и осем патрона. И покупките в багажника на хондата прелюд.

Двама срещу седмина или дори повече.

Без време за подготовка.

Без елемент на изненада.

Изправени срещу укрепена позиция без уязвимо място.

В безнадеждна ситуация.

— Готови сме — каза Ричър.

71

Винаги беше досадно и уморително да чакаш да се стъмни. Понякога Земята сякаш се въртеше по-бързо, а понякога — по-бавно. Този беше от вторите случаи. Бяха паркирали в тиха уличка на три пресечки от фабриката на „Нова ера“, от двете срещуположни страни на улицата — хондата сивик на Нили беше обърната на запад, а хондата прелюд на Ричър на изток. И двамата виждаха целта. Ситуацията зад оградата се беше променила. Колите на работниците бяха изчезнали от паркинга. На тяхно място се виждаха седем сини крайслера, модел 300С. Очевидно работата за деня беше приключила. Позициите бяха разчистени за предстоящата битка. В далечината зад колите, на около четвърт миля, се виждаше хеликоптерът. От това разстояние беше като малка бяла играчка, но Ричър и Нили смятаха, че ще забележат, ако тръгне да излита. А тръгнеше ли да излита, играта свършваше.

Ричър беше настроил и двата си телефона на вибрация. Нили му звънна на два пъти, за да убие времето. Всъщност беше толкова близо, че можеше просто да спусне прозореца и да му извика оттам, но сигурно не искаше да привлича внимание.

Първия път го попита:

— Спал ли си с Карла?

— За кога питаш? — понечи Ричър да спечели малко време.

— Откакто се срещнахме.

— Два пъти — отвърна той. — Само толкова.

— Радвам се.

— Благодаря ти.

— И двамата винаги сте го искали.

Обади му се отново след петнайсет минути.

— Имаш ли завещание? — попита.

— Няма смисъл — отвърна Ричър. — След като ми счупиха четката за зъби, вече не притежавам нищо.

— И как се чувстваш?

— Гадно. Обичах си тази четка.

— Не, имам предвид останалото.

— Нормално. Не видях Карла или Дейв да изглеждат по-щастливи от мен.

— Точно в момента със сигурност не са.

— Те знаят, че ще дойдем.

— Да, ако знаят, че всички ще умрем заедно, сигурно ще се ободрят.

— Все пак е по-добре, отколкото да умрат сами — каза Ричър.

Голям бял лекотоварен камион се движеше на запад по магистрала 70 през щата Колорадо, на път за щата Юта. Беше пълен до половината — малко повече от шестнайсет тона товар в каросерията, предвидена за четирийсет тона. Така че се движеше леко, но все пак бавно, заради изкачването по склоновете на планините. Щеше да се движи бавно, докато не завиеше на юг по магистрала 15. Тогава щеше да започне да се спуска по-леко — чак до щата Калифорния. Шофьорът беше пресметнал, че ще се движи със средна скорост от петдесет мили в час. Максимум осемнайсет часа, от началната точка до целта. Не смяташе да спира, за да си почива. Беше човек с мисия, който нямаше време за волности.

* * *

Азари Махмуд за трети път погледна картата. Предполагаше, че му трябват три часа. Или повече. Трябваше да прекоси почти целия Лос Анджелис, от юг на север. Не очакваше това да е лесна работа. Камионът беше бавен и тромав, а освен това движението сигурно щеше да бъде ужасно. Реши да си даде четири часа. Ако пристигнеше по-рано, просто щеше да изчака. Няма проблеми. Настрои алармата, легна си и се опита да поспи.

Ричър гледаше право пред себе си към източния хоризонт, опитвайки се да прецени светлината. Затъмненото предно стъкло изобщо не му помагаше. Погледнато през него, положението изглеждаше по-оптимистично. Небето сякаш беше много по-тъмно, отколкото в действителност. Той спусна стъклото на прозореца и подаде глава навън. В действителност имаше поне още един час дневна светлина. А след това — около един час здрач. И чак след това — пълен мрак. Ричър вдигна прозореца, облегна се на седалката и се отпусна. Съсредоточи се, за да забави пулса и дишането си.

И остана напълно отпуснат, докато не му се обади Алън Ламейсън.

72

Ламейсън се обади на Ричър по предплатения му телефон, купен от супермаркета, а не по мобилния телефон на Саропян от Лас Вегас. На дисплея се изписа номерът на Карла Диксън. Открита провокация. В гласа прозвуча самодоволство.

— Ричър? Трябва да поговорим.

— Давай — отвърна Ричър.

— За нищо не ставате.

— Така ли мислиш?

— Дотук изгубихте всички рундове.

— Освен този със Саропян.

— Вярно — съгласи се Ламейсън. — Това много ме разстрои.

— Свиквай. Защото ще изгубиш и още шестима от хората си, а след това ще си поиграем само ние двамата.

— Не — каза Ламейсън. — Няма да стане. Защото ще сключим сделка.

— Мечтай си.

— Условията ми са отлични. Искаш ли да ги чуеш?

— Давай по-бързо. Защото точно в момента съм в центъра. Имам среща с ФБР. Ще им разкажа всичко за „Малко крило“.

— Какво ще им разкажеш? — попита Ламейсън. — Няма нищо за разказване. Някои от устройствата ни бяха бракувани и унищожени. Пише го черно на бяло в документация, одобрена от Пентагона.

Ричър не отговори.

— Така или иначе, ти изобщо не си до ФБР — продължи Ламейсън. — Всъщност планираш да освободиш приятелите си.

— Мислиш ли?

— Никога не би поверил живота им на ФБР.

— Бъркаш ме с някой, на когото му пука.

— Ако не ти пукаше, изобщо нямаше да си тук. Тони Суон, Калвин Франц, Мануел Ороско и Хорхе Санчес ни разказаха всичко по въпроса, преди да умрат. Според тях човек не бива да се закача с военните следователи, защото те са недосегаеми.

— Това беше просто девиз. Още тогава беше остарял, а сега съвсем не важи.

— Да, но те разчитаха на него. Както и мис Диксън и мистър О’Донъл. Доверието им към теб е трогателно. Така че нека да поговорим за сделката. Можеш да спестиш много болка на приятелите си.

— Как?

— Двамата с мис Нили ще се предадете сега и ние ще ви задържим една седмица. Докато нещата се уталожат. А после ще ви пуснем. И четиримата.

— Или?

— Или ще счупим ръцете и краката на О’Донъл и ще използваме джобния му нож, за да си поиграем с Диксън. Но първо ще си поиграем с нея по друг начин. А накрая ще качим и двамата на хеликоптера.

Ричър замълча.

— Не се тревожи за „Малко крило“ — продължи Ламейсън. — Тази сделка вече е сключена. Нещата не могат да се върнат назад. Така или иначе, ракетите заминават за Кашмир. Ходил ли си там? Абсолютна дупка. Същинска клоака. Банда чалми, които се бият с други чалми. Какво ти пука?

Ричър мълчеше.

— Ще сключим ли сделка? — попита Ламейсън.

— Не.

— Пак си помисли. На Диксън никак няма да й хареса това, което сме намислили.

— Как да ти вярвам? Ако дойда, просто ще ме застреляш в главата.

— Съгласен съм, че има риск — отвърна Ламейсън. — Но смятам, че ще го поемеш. Защото носиш отговорност за положението на твоите хора. Ти ги провали. Беше техният лидер, а се издъни. Чувал съм много за теб. Честно казано, вече ми е писнало да чувам името ти. Ще направиш всичко по силите си, за да им помогнеш.

— Къде си? — попита Ричър.

— Сигурен съм, че знаеш.

Ричър погледна през стъклото. Опита се да прецени светлината, като взе предвид и затъмненото стъкло.

— Ние сме на два часа от вас — каза, като нарочно допусна малко напрежение в гласа си.

— Къде сте?

— На юг от Палмдейл.

— Защо?

— Отивахме към Дийн. Искахме да възстановим цялата история, като Суон.

— Обърнете — каза Ламейсън. — Веднага. Заради мис Диксън. Бас държа, че ще пищи. Всички мои момчета ще й се нахвърлят. Ще й дам телефона, за да слушаш.

Ричър помълча малко, после каза:

— Два часа. Нека да се чуем пак.

След това прекъсна връзката и се обади на Нили.

— Влизаме след шейсет минути.

А след това се облегна и затвори очи.

Шейсет минути по-късно небето на изток беше тъмносиньо, почти черно. Видимостта бързо намаляваше. Преди много години една педантична учителка беше обяснила на Ричър, че първо се спуска здрач, после полумрак, а накрая нощта. Настояваше, че „здрач“ и „полумрак“ означават различни неща. Според нея, ако човек иска да използва обща дума за това състояние на светлината, тя трябва да е „сумрак“.

Точно в момента навън се спускаше сумрак. Но не бе достатъчно тъмно.

Ричър набра номера на Нили и затвори след първото иззвъняване. Прозорецът й се спусна и тя му махна. Малка бледа ръка в тъмното. Ричър запали двигателя и се отдели от бордюра. Без да включва фаровете. Пое на изток към приближаващата нощ, направи десен завой и след три пресечки вече обикаляше край оградата на „Нова ера“, по часовниковата стрелка, от задната страна. Направи още един десен завой, излезе от страната на паркинга, остави колата да се движи по инерция и накрая спря до бордюра, на две трети от разстоянието до следващия ъгъл. Ако „Нова ера“ беше като циферблат на часовник, той беше спрял на четири часа. Ако беше като компас, беше малко на юг от източната страна.

Ричър излезе от колата, застана неподвижно и се ослуша. Не чу нищо. Не видя нищо. Хайленд Парк беше оживен квартал, но фабриката на „Нова ера“ беше в индустриалната му част. Работният ден беше свършил. Хората си бяха тръгнали. Улиците бяха тъмни и тихи.

Ричър отвори багажника на колата. Разби лампичката в багажника с юмрук. Разкъса найлона на бутилките минерална вода с палец. Извади една, отвинти капачката и дълго пи. След това изля останалата вода в канавката. Остави празната бутилка в багажника и повтори същото действие още единайсет пъти. Накрая имаше редица от дванайсет празни еднолитрови бутилки.

След това извади тубата с бензин. Беше с вместимост пет галона по американската система, което означаваше почти деветнайсет литра. Внимателно напълни бутилките. Ноздрите му се изпълниха с миризмата на безоловен бензин. Миризмата му харесваше. Беше от най-великите миризми на света. Когато напълни и дванайсетата бутилка, остави тубата на земята. В нея останаха седем литра. Почти два галона.

Ричър отвори пакета с кърпи за полиране, които представляваха квадратни парчета бял памучен плат. Той ги нави стегнато като пури и ги напъха в гърлата на бутилките. Наполовина вътре, наполовина отвън. Бензинът започна да се пропива в тях — прозрачен и безцветен.

Коктейл „Молотов“. Грубо, но ефективно оръжие, което беше изобретено от фашистите по време на Гражданската война в Испания, а беше получило името си по-късно от финландците по време на битката им срещу Червената армия през 1939 г., като подигравка с името на съветския министър на външните работи — Вячеслав Молотов. Един финландски ветеран беше казал в спомените си: „Не съм знаел, че един танк може да гори толкова дълго.“

Танкове или сгради — за Ричър беше все едно.

Той нави тринайсетата кърпа и я положи на земята.

Поля я с бензин, докато не се просмука напълно. Намери кутията с кибритени клечки и я пъхна в джоба си. Внимателно извади дванайсетте бутилки с бензин от багажника на колата, една по една, и ги подреди на улицата на два метра разстояние от задната броня на хондата. След това взе тринайсетата кърпа, подпъхна я под капака на багажника, оставяйки три четвърти отвън. В тъмното колата сякаш имаше къса бяла опашка. Като сребристо агне.

Време е за шоу, помисли си Ричър.

Запали клечка кибрит и я поднесе към кърпата, подпъхната в багажника, докато не се разгоря. След това хвърли клечката и взе първия коктейл „Молотов“. Запали фитила му, отстъпи и го хвърли високо във въздуха, над оградата. Бутилката се завъртя в ленива горяща дъга и се пръсна в задната стена на основната сграда. Бензинът експлодира, разгоря се и накрая се укроти в малка горяща локва.

Ричър хвърли и втората бомба. По същия начин. Запали фитила, отстъпи и я метна с всичка сила. Бутилката прелетя по същата дъга, удари се на същото място в стената и се пръсна. За момент пламъците се разгоряха по-ярко, после горящата локва се успокои — по-голяма отпреди. Пламъците запълзяха нагоре по стената на сградата.

Ричър хвърли третата бомба право в огъня. Както и четвъртата. Насочи петата малко вляво. Тя започна чисто нов пожар. Ричър хвърли в него шестата и седмата. Рамото започна да го боли от усилието. Цялата трева покрай стената на сградата вече гореше. Над нея се издигаше дим. Ричър хвърли осмата бутилка в празното място между двата пожара. Тя падна малко по-близо, отколкото трябваше, пръсна се и подпали тревата на два метра от тях. По този начин се образува голяма неравна горяща площ, широка около три метра и дълбока около два и петдесет. Пламъците се издигаха на височина метър и половина — червени, оранжеви и зелени от химическата реакция.

Ричър хвърли деветата бутилка по-силно и по-наляво. Тя избухна близо до вратата на сградата. Десетата бутилка я последва по същата траектория, но не избухна. Търколи се, разля бензин и пламъците подскочиха през сухата трева. Ричър спря, прицели се по-внимателно и метна единайсетата бутилка така, че да запълни празното място до ъгъла на сградата. Последва я дванайсетата, последна бутилка. Ричър я хвърли с всичка сила и тя се пръсна високо, избухна в пламъци и горящият бензин изпръска цялата стена.

Той отвори багажника, ритна горящата кърпа навън и я стъпка. След това пристъпи към оградата и погледна през нея. Тревата покрай стените на сградата яростно гореше. Пламъците подскачаха високо, а нагоре се виеше пушек. Самата сграда беше от метал и нямаше да се подпали. Но вътре със сигурност беше станало горещо.

Скоро ще стане още по-горещо, усмихна се Ричър.

Той завинти капачката на тубата с бензин, засили се и я хвърли като дискохвъргач. Тубата прелетя високо над оградата, преобърна се във въздуха и се приземи право в средата на пламъците. Тънка, леснозапалима пластмаса, в която имаше два галона бензин. За част от секундата не се случи нищо, после тубата избухна в огромно бяло огнено кълбо. За миг сякаш цялата сграда бе обхваната в пламъци. Когато огненото кълбо утихна, пламъците останаха два пъти по-високи отпреди, а боята по металната облицовка беше започнала да гори.

Ричър се върна в хондата, запали двигателя, направи обратен завой и пое обратно в посоката, от която беше дошъл. Ауспухът ръмжеше. Той се надяваше Диксън и О’Донъл да го чуят, където и да се намират. Три пресечки по-късно се върна до изходната си точка. Паркира зад хондата сивик на Нили, загаси двигателя и остана неподвижен, вторачен през прозореца. Далеч наляво виждаше заревото от пламъците. Над пожара се издигаха облаци черен дим, осветявани от огъня под тях. Съвсем приличен пожар, който ставаше все по-страшен с всяка изминала минута.

Впечатляващо.

Ричър мислено вдигна тост за другаря Молотов.

После се облегна назад и зачака пожарната команда.

73

Пожарните коли се появиха в рамките на четири минути. Очевидно в „Нова ера“ имаше алармена система, свързана директно с пожарната. Ричър предполагаше, че това бе изискване на Пентагона, точно както и будката на пазача на портала. Далеч вдясно от себе си чу слабия басов вой на сирените и видя на хоризонта мигащите сини светлини. Видя Нили да пали двигателя и да включва колата си на скорост. Воят на сирените приближаваше, превръщаше се в маниакален непрекъснат писък на оживените кръстовища, после отново утихваше между сградите. Сините светлини замигаха все по-ярко. Пожарните коли вече бяха на две пресечки от тях. Фаровете им пронизваха мрака. Нили се отдели от бордюра. Ричър я последва. Тя потегли напред и спря на кръстовището. Ричър беше точно зад нея. Пожарните коли вече бяха на една пресечка разстояние и се приближаваха бързо, като надуваха сирените и мигаха със светлините си. Нили изведнъж изскочи и направи ляв завой, точно пред конвоя. Ричър я последва със свирене на гуми, като изскочи на броени метри пред първия камион. Сирената на камиона ядосано му изрева. Нили кара в продължение на няколкостотин метра. Една пресечка. После две. Излезе на пресечката на „Нова ера“. Пое покрай оградата от предната страна. Ричър я следваше през цялото време. Сирените зад него виеха яростно. После Нили отби — като съвестна гражданка. Ричър също отби зад нея. Камионите се люшнаха наляво и ги подминаха. После, почти веднага след това, набиха спирачките с всичка сила, направиха завой и се устремиха към портала на „Нова ера“. Бяха три. Цяла пожарна команда. Очевидно „Нова ера“ беше важен клиент.

Порталът на „Нова ера“ вече се отваряше. Защото пожарната сирена върши по-добра работа от всички пропуски и документи на света.

Тогава Нили заби колата си на пет-шест метра навътре в една странична улица, изскочи от мястото си и с всички сили се затича в тъмното. Ричър я следваше плътно. Прекосиха улицата с максимална скорост и настигнаха последната пожарна кола, докато тя намаляваше скоростта, за да мине през портала. Минаха от лявата й страна, където нямаше да се виждат от будката на пазача и от мястото на пожара. Далеч от центъра на вниманието. Тичаха с всички сили, за да не изостават. Влязоха през портала заедно с пожарната кола. Сирената продължаваше да вие. Двигателят ревеше. Шумът беше оглушителен. От пожара се издигаше дим — лютив и кисел в нощта. Пожарната кола продължи напред. Но Нили рязко зави наляво и се затича покрай вътрешната страна на оградата. Ричър пое по диагонал през тревата. Тича с максимална скорост в продължение на десет секунди, после се хвърли по очи, претърколи се и се притисна по корем в праха.

След минута вдигна глава.

Беше на шейсет метра от пожара. Между него и огъня бяха трите пожарни коли — огромни, шумни, с проблясващи сини светлини и светнати фарове. Зад тях се виждаха пламъци. Както и хора, които се суетяха напред-назад. Охраната на „Нова ера“. Бяха до отсрещния край на оградата и се опитваха да разберат кой или какво бе започнало пожара. Искаха да се приближат до него, но горещината ги отблъскваше. Навсякъде тичаха пожарникари, теглеха екипировката си, развиваха маркучи.

Пълен хаос.

Ричър извърна глава и напрегна взор, за да пробие мрака. В тревата на четирийсет метра от него имаше силует, който трябваше да е на Нили.

Бяха минали зад оградата.

Незабелязано.

На най-смелите мъже в Лос Анджелис им трябваха осем минути, за да потушат огъня. След това им трябваха още трийсет и една, за да напоят пепелта с вода, да си подготвят доклада и да извършат всички останали необходими действия, свързани с професията им. Общо трийсет и девет минути. През първите двайсет от тях Ричър огледа сградите от безопасно разстояние. През следващите деветнайсет той изпълзя възможно най-далеч от огъня. Докато пожарните коли приключат с работата си и се изтеглят през портала, той вече беше в най-далечния заден ъгъл на фабриката — на сто и петдесет метра от центъра на събитията.

Най-близо до него беше хеликоптерът. Машината все още стоеше на площадката, по диагонал от фабриката, на около седемдесет метра от Ричър. Зад нея се виждаше най-близката от малките постройки. Ричър предполагаше, че там се помещава офисът на пилота. Беше забелязал мъж с кожено яке, който на бегом излезе оттам. Зад него, на светлината на пожара, за миг се видяха схеми и карти, закачени на стената.

На еднакво разстояние от хеликоптера и офиса на пилота, на трийсет метра южно от тях, беше паркингът с шестте сини крайслера.

Зад офиса на пилота беше втората малка постройка. Ричър предполагаше, че е някакъв склад. Началникът на пожарната беше получил разрешение да я огледа набързо.

След нея беше основната сграда. Центърът на операцията. Мястото, където сглобяваха апаратурата. Където жените с предпазните шапки работеха на конвейерите.

Навсякъде около нея се виждаха суетящи се хора. Ричър беше почти сигурен, че е забелязал Ламейсън, съдейки по ръста и фигурата му — тичаше сред дима, крещеше заповеди и ръководеше операцията. Ленъкс и Паркър също бяха там. Както и други. Беше трудно да се каже колко са поради мрака и хаоса наоколо. Но бяха поне трима. А може би четирима или дори петима.

Третата малка сграда беше далеч назад, встрани от всичко останало, към далечния ъгъл по диагонал срещу Ричър. Никой не бе отворил вратата й, никой не я беше доближавал. Нито Ламейсън и хората му, нито пожарникарите.

Ричър предполагаше, че това е затворът.

Големият портал към улицата отново се затвори. След като и последната пожарна кола излезе навън, порталът се затръшна с шумно скърцане и с такъв трясък, че намотките бодлива тел по горния му край се разтресоха. Пазачът все още беше в будката си. Силуетът му ясно се различаваше през стъклото. Лампата над главата му хвърляше съвършен кръг от мека светлина, нарушаван само от четвъртитата сянка от рамката на прозореца.

Зад основната сграда се виждаха мъжете от охраната, които продължаваха да търсят нещо. Ламейсън беше извикал четирима от тях, за да им даде нареждания. Раздели ги на две двойки и ги изпрати да проверят оградата — едната двойка се движеше по посока на часовниковата стрелка, а другата обратно. Мъжете поеха бавно, успоредно покрай оградата, като ровеха в тревата с крака и гледаха надолу, нагоре и към самата ограда. Проснат на сто и петдесет метра от тях, Ричър се претърколи по гръб. Погледна небето. Беше почти съвсем тъмно. Смогът над града, който беше кафеникав през деня, сега беше в убито черно — като одеяло. Нямаше луна. Нямаше никаква светлина, освен последните незабележими остатъци от деня и слабото отразено оранжево сияние от светлините на града.

Ричър отново се претърколи по корем. Мъжете от охраната продължаваха да се движат бавно, по двойки. Ламейсън се връщаше в основната сграда. Паркър и Ленъкс не се виждаха никъде. Ричър предположи, че вече са се прибрали. Той продължи да наблюдава двойките охранители. Първо едната, после другата. Онези, които се движеха по часовниковата стрелка, бяха за Нили. Другите, които се движеха обратно на часовниковата стрелка, бяха за него. Оставаха им около сто и петдесет метра, преди да го доближат. Ако продължаваха да се движат с тази скорост, малко повече от четири минути. Съсредоточаваха усилията си върху оградата и една ивица от вътрешната й страна, широка около пет метра. Като зоната на фала около бейзболно игрище. Не носеха фенерчета. Претърсваха опипом. Трябваше да се спънат в нещо, за да го забележат. Ричър пропълзя двайсет метра навътре. Намери една падинка зад туфа трева и се притисна в нея. Ничия земя. Общата площ на фабриката беше около десет хиляди квадратни метра. Ричър заемаше приблизително два от тях. Нили също. Общо четири квадратни метра от десет хиляди. Шансовете да ги открият случайно бяха 1:2500. Ако не мърдаха и не вдигаха шум, разбира се.

Нещо, което Ричър не можеше да си позволи в никакъв случай.

Защото часовникът в главата му вече беше отброил два часа. Той се изправи на лакти, извади телефона си и набра номера на Диксън.

74

Ламейсън вдигна, на повече от сто метра оттам. Ричър беше закрил яркия дисплей на телефона си с палец. Искаше да продължи да вижда в тъмното, а освен това не му се искаше търсещите охранители изведнъж да вдигнат поглед и да забележат осветено от призрачно синьо сияние лице. Заговори с колкото се може по-нормален глас:

— Попаднахме в задръстване на магистрала 210. Отпред е заседнала някаква кола.

— Глупости — отвърна Ламейсън. — Вие сте тук наблизо. Хвърляте бензинови бомби през оградата ми.

Говореше силно и гневно. Мобилната връзка правеше гласа му остър, пронизителен и стържещ. Ричър притисна с показалец микрофона на телефона и хвърли поглед към претърсващите екипи. Бяха на сто и двайсет метра от него. Не бяха реагирали.

— Какви бомби? — попита.

— Много добре ме чу.

— Ние сме на магистралата. Нямам представа за какво говориш.

— Глупости, Ричър. Вие сте тук. Предизвикахте пожар. Но беше твърде жалък. Изгасиха го за пет минути. Сигурен съм, че сте видели как.

Всъщност бяха осем минути, помисли си Ричър. Не подценявай постижението ми, по дяволите. Но не каза нищо. Просто продължи да наблюдава двойката претърсващи охранители от своята страна. Вече бяха на сто и десет метра от него.

— Сделката се отменя — заяви Ламейсън.

— Чакай — каза Ричър. — Продължавам да мисля за сделката. Но все пак не съм идиот. Искам доказателство, че са живи. Може вече да си ги застрелял.

— Живи са.

— Докажи го.

— Как?

— Ще ти се обадя, когато излезем от задръстването. Може да ги докараш до портала.

— Абсурд. Никъде няма да ходят.

— Значи няма да вършим работа.

— Мога да им задам някакъв въпрос — предложи Ламейсън.

Охранителите вече бяха на деветдесет метра от Ричър.

— Какъв въпрос? — попита Ричър.

— Измисли някакъв въпрос, на който само те биха могли да отговорят. Ще ги попитаме и аз ще ти се обадя да ти кажа отговора.

— Не, аз ще ти се обадя — каза Ричър. — Не вдигам телефона, когато шофирам.

— Ти изобщо не шофираш. Какъв е въпросът?

— Попитай ги къде са служили, преди да постъпят в сто и десета специална част на военната полиция — каза Ричър, прекъсна връзката и прибра телефона в джоба си.

Претърсващите охранители вече бяха на седемдесет метра от него. Ричър пропълзя още двайсет метра навътре, бавно и предпазливо, успоредно на оградата. През това време охранителите покриха още десет метра. Вече бяха на четирийсет метра и бавно се приближаваха, на метър и половина един от друг, като ровеха тревата с крака, взираха се към оградата и проверяваха за пробиви.

Ричър видя светлина на фасадата на основната сграда. Вратата се отваряше. Навън излезе висок силует. Вероятно Паркър. Той затвори вратата зад гърба си, заобиколи сградата и се отправи към далечната постройка, на трийсет метра оттам. Отключи вратата, влезе и излезе след по-малко от минута, като заключи отново, преди да се отдалечи.

Значи това наистина е затворът, помисли си Ричър. Благодаря.

Претърсващият екип вече беше на двайсет метра от него. Две хиляди сантиметра или 1,3 процента от милята. Ричър пропълзя напред, за да скъси дистанцията. Охранителите продължаваха да се приближават. Вече бяха на разстояние десет метра, по диагонал, може би на осем метра вляво от Ричър.

Телефонът му започна да вибрира в джоба.

Той го измъкна и го погледна в шепата си. На дисплея беше изписано името на Диксън, значи се обаждаше Ламейсън. С отговорите на въпроса му, предадени току-що от Паркър.

Нали ти казах, че аз ще ти се обадя, помисли си Ричър. Сега не мога да говоря.

Той пъхна телефона обратно в джоба си и продължи да чака. Охранителите почти се бяха изравнили с него, на осем метра вляво. Продължиха напред. Ричър се извъртя безшумно, притиснат към земята. Те продължиха. Той също. Вече беше зад тях. Тихо се изправи. Придвижи се напред безшумно, вдигайки високо краката си. Започна да ги настига — приближи се на три метра, после на два, после на един, точно между тях. Бяха с прилични габарити. Около метър и осемдесет и пет, стотина килограма, бледи и набити. Със сини костюми, бели ризи, късо подстригани. С широки рамене и дебели вратове.

Ричър удари първия право в центъра на врата — със сила от сто и петнайсет килограма и ярост, трупана в продължение на няколко дни. Главата на мъжа подскочи назад, блъсна се в юмрука на Ричър и отново се люшна напред, докато брадичката му не се удари в гърдите. Камшичен удар. Като манекен за проверка на безопасността на кола, блъсната отзад от камион. Човекът се свлече, партньорът му ужасено се обърна, Ричър направи къса странична крачка и го удари с глава право в лицето. Дори по звука се познаваше, че ударът е страховит. Чу изхрущяване на сериозна травма: кости, хрущяли, мускули, плът. В продължение на една секунда мъжът остана прав, но вече в безсъзнание, после се свлече на земята.

Ричър претърколи първия по гръб, седна на гърдите му, стисна носа му с едната си ръка и притисна устата му с другата. После изчака да се задуши. Отне му по-малко от минута. После повтори същата манипулация и с другия. Още една минута.

След това провери джобовете им. Първият имаше мобилен телефон, пистолет и портфейл с банкноти и кредитни карти. Ричър прибра пистолета и парите и остави мобилния телефон и кредитните карти. Пистолетът беше „Зигзауер Р226“, с деветмилиметрови патрони. Парите бяха малко под двеста долара. Другият също имаше телефон, пистолет зигзауер и портфейл. Беше в джоба на сакото му заедно с керамичния бокс на О’Донъл. Или беше награда за добре свършена работа на паркинга в болницата, или го беше откраднал за спомен. Както се прави на война. Ричър го прибра в джоба си, пъхна пистолетите в колана си и натъпка парите в задния си джоб. После изтри ръцете си в сакото на втория мъж и се отдалечи с пълзене — ниско и бързо, напрегнал поглед в тъмното към мястото, където предполагаше, че се намира Нили. Не беше чул нищо от тази посока. Съвсем нищо. Но не се тревожеше. Че Нили щеше да се справи с двама мъже в тъмното, бе също толкова сигурно, колкото и че слънцето залязва на запад.

Той намери друга падина в тревата, отпусна се на лакти и извади телефона си. Набра номера на Диксън.

— Къде беше, по дяволите? — попита го Ламейсън.

— Нали ти казах — отвърна Ричър. — Не вдигам телефона, когато шофирам.

— Да, но ти не шофираш.

— Тогава защо не вдигнах?

— Няма значение — каза Ламейсън. — Къде си сега?

— Наблизо.

— Диксън каза, че преди сто и десета част е била в петдесет и трета, а О’Донъл — в сто и трийсета.

— Добре — каза Ричър. — Ще ти се обадя след десет минути. Когато пристигнем.

Той прекъсна връзката и седна по турски на тревата. Вече разполагаше с отговорите, които трябваше да му послужат като доказателство, че приятелите му са живи. Единственият проблем беше, че и двата отговора бяха твърде далеч от истината.

75

Ричър запълзя на юг в тревата, търсейки Нили в тъмното. Бързо измина петдесет метра и вместо нея намери труп. Блъсна се право в него — първо с ръцете си, а после с коленете. Беше мъж, който бързо изстиваше. Със син костюм и бяла риза. И със счупен врат.

— Нили? — прошепна той.

— Тук съм — прошепна тя в отговор.

Беше на двайсет метра от него, подпряна на лакът.

— Добре ли си? — попита Ричър.

— Чувствам се отлично.

— Имаше ли друг?

— Зад теб е — отвърна тя. — От дясната ти страна.

Ричър се обърна. Човек от същия тип, със същия костюм и същата риза.

И същата контузия.

— Имаше ли проблеми? — попита той.

— Беше лесно — отвърна Нили. — И по-тихо, за разлика от теб. Чух онзи удар с глава чак оттук.

Двамата удариха юмруците си в тъмното — старият ритуал и горе-долу най-близкият физически контакт, който тя си позволяваше.

— Ламейсън си мисли, че сме навън и търсим начин да влезем — съобщи Ричър. — Опитва се да ни измами с предложение за сделка. Ако се предадем, щели да ни заключат заедно за една седмица, а после да ни пуснат, когато всичко утихне.

— Да, бе.

— Единият от моите носеше бокса на О’Донъл.

— Това не е добър знак.

— Засега са добре. Аз поисках доказателство, че са живи. Лични въпроси, на които само те знаят отговорите. Диксън каза, че е служила в петдесет и трета част на военната полиция, а О’Донъл — в сто и трийсета.

— Това са глупости. Изобщо няма петдесет и трета част на военната полиция. А О’Донъл постъпи в сто и десета направо от военното училище.

— Искат да ни кажат нещо — обясни Ричър. — Петдесет и три е просто число. Карла знае, че ще го забележа.

— Е и?

— Пет плюс три прави осем. По този начин ни съобщава, че враговете са осем.

— Значи остават четирима. Ленъкс, Паркър и Ламейсън. Плюс още един. Кой е четвъртият?

— Точно това е съобщението на О’Донъл. Той предпочита да работи с думи. Едно–три–нула. Тринайсетата буква от азбуката и нула, значи „о“.

— „М“ и „о“ — каза Нили.

— Мони — обясни Ричър. — Къртис Мони също е там.

— Отлично — одобри Нили. — Няма после да си губим времето да го търсим.

Двамата отново удариха юмруците си един в друг. А после зазвъняха мобилни телефони. Силно, пронизително и настоятелно. Два различни телефона, с две различни мелодии, без синхрон помежду си. По един в джоба на всеки от убитите. Ричър изобщо не се съмняваше, че същото се случва и на петдесет метра от тях. Където имаше още два трупа, още два джоба и още два телефона. Конферентна връзка. Ламейсън се опитваше да се свърже с патрула си.

Нещо непредвидимо.

Телефоните звъннаха по шест пъти и спряха. Отново настъпи тишина.

— Какво щеше да направиш сега? — попита Ричър. — Ако беше на мястото на Ламейсън?

— Щях да кача хора в крайслерите, да включа фаровете и да организирам моторизиран патрул. Ще ни открият за по-малко от минута.

Ричър кимна. Паркингът беше голям за човек, който се движи пеша. Но щеше да изглежда малък за човек в кола.

И направо миниатюрен, ако колите бяха повече от една. В тъмното бяха в безопасност. Но при няколко чифта включени ксенонови фарове щяха да бъдат като златни рибки в аквариум. Представи си как колите подскачат по неравната настилка, как попада в лъчите на фаровете им, как тича наляво-надясно, закрива очите си с ръка, за да не го заслепят, как го преследва една кола и го пресреща друга.

Хвърли поглед към оградата.

— Точно така — каза Нили. — Оградата ни държи вътре, точно както ни държеше отвън. Сега сме като билярдни топки, а някой се кани да светне лампата и да вземе щеката.

— Какво ще направят, ако не ни открият?

— Как така няма да ни открият?

— Теоретично.

Нили сви рамене и отвърна:

— Ще предположат, че някак си сме успели да се измъкнем.

— И после?

— После ще се паникьосат.

— Как по-точно?

— Ще убият Карла и Дейв и ще се покрият.

Ричър кимна.

— И аз така си мисля.

После скочи на крака и се затича. Нили хукна след него.

76

Ричър тичаше право към хеликоптера. Беше на шейсет метра от него — голям, бял, светещ с мътната отразена светлина от града. Нили търпеливо подтичваше до него. Ричър не беше добър спринтьор. Беше бавен и тежък.

Освен това в джобовете му подскачаха всякакви неща. Всеки спортист от колежански отбор по лека атлетика щеше да измине шейсетте метра за шест или седем секунди. Нили можеше да се справи за осем. На Ричър му отне по-скоро петнайсет. Но в крайна сметка стигна до целта. Стигна точно в момента, в който вратата на основната сграда се отвори с трясък и навън се изсипаха хора и светлина. Ричър се спусна наляво, за да се скрие от тях зад хеликоптера. Нили се сви зад лакътя му. Трима души бързо и решително тръгнаха към паркинга. Паркър и Ленъкс. И Ламейсън. И тримата бързаха. За всеки метър, който изминаваха, Ричър и Нили отстъпваха на няколко сантиметра покрай хеликоптера, по посока на часовниковата стрелка, опрели върховете на пръстите си в корпуса му, за да го използват като щит. Машината беше студена и влажна от нощната роса — като кола, паркирана на улицата. Беше хлъзгава при допир. Миришеше на машинно масло и керосин.

На трийсет метра от тях двигателите на трите крайслера зареваха. Три двигателя с по 8 V-образни цилиндъра, които изведнъж изпълниха тишината с шума си. Три скоростни кутии, които превключиха от нулева на първа. Три чифта фарове, които изведнъж светнаха. В тъмното бяха невероятно ярки. А после стана още по-зле. Защото колите една по една включиха на дълги светлини. Раздвижиха се и пред тях заподскачаха високи стълбове от ослепителна светлина. Ричър и Нили се плъзнаха покрай дългия остър нос на хеликоптера и се притиснаха към другата му страна. Колите се пръснаха, набраха скорост и потеглиха в произволни посоки.

За десет секунди откриха и четирите трупа.

Намалиха и спряха на две места, на петдесет метра едно от друго. Едната на мястото, където беше стояла Нили, а другите две на мястото на Ричър. Фаровете им застинаха неподвижно и хвърлиха дълги гротескни сенки зад четирите проснати тела. Три човешки фигури се затичаха в далечината, като проблясваха невероятно ярко и после напълно изчезваха в тъмното, докато преминаваха през светлината на фаровете.

— Не можем да останем тук — каза Нили. — Ще се върнат и ще ни осветят, все едно сме на сцена.

— Колко време имаме?

— Ще проверят оградата доста подробно. Значи може би около четири минути.

— Започни да броиш — нареди Ричър.

После се отблъсна от хеликоптера и се затича към основната сграда. Четирийсет метра, за десет секунди. Вратата беше оставена открехната. Лампите светеха. Ричър спря за миг. После влезе направо, много тихо, с ръка на пистолета в джоба си. Не видя никой вътре. Мястото сякаш беше пусто. Отдясно имаше малки офиси със стъклени стени, а отляво — голямо, открито работно пространство зад предпазно стъкло, което се издигаше до тавана. В откритото пространство имаше дълги лабораторни маси, ярки светлини, многобройни тръби към тавана, които отвеждаха праха, и метална настилка на пода, подобна на шкурка, която отвеждаше статичното електричество. Плъзгащата врата в предпазното стъкло беше отворена. Въздухът, който излизаше от залата, миришеше на топли силиконови платки. Като чисто нов телевизор.

Офисите от дясната страна представляваха просто кутийки с размер два и петдесет на два и петдесет — стените и вратите им се издигаха до нивото на главата. На едната имаше табелка: „Едуард Дийн“. Инженерът по проекта, който сега отговаряше за качеството. На друга врата имаше табелка с надпис „Маргарет Беренсън“. Ричър предположи, че тя идва тук за разговори с персонала, за да не се налага те да пътуват чак до стъкления куб в източната част на Лос Анджелис. Следващата врата беше на Тони Суон. На същия принцип. Два центъра на компанията, с два различни офиса.

Следващата врата беше на Алън Ламейсън.

И беше отворена.

Ричър си пое въздух. Извади пистолета от джоба си. Пристъпи навътре. Застана неподвижно. Огледа кутийката с размери два и петдесет на два и петдесет, бюрото, стола, тапетите по стените, телефоните, шкафовете за документи, листата и бележките.

Вътре нямаше нищо необичайно.

С изключение на Къртис Мони, който беше зад бюрото.

И един куфар, изправен до стената.

Нили пристъпи в стаята.

— Минаха шейсет секунди — съобщи тя.

Мони просто седеше зад бюрото, съвсем неподвижен. На лицето му беше изписана мрачна решителност, като на пациент с лоша диагноза, който тръпне да чуе второ мнение, но не очаква нищо по-добро. В ръцете си нямаше нищо. Стояха отпуснати на бюрото с преплетени пръсти, като омари в любовна игра.

— Ламейсън ми беше партньор — каза той, все едно се оправдаваше.

Ричър кимна.

— Лоялност. Гадно е, нали?

Куфарът беше тъмносив, твърд самсонайт, оставен до стената зад бюрото. Не беше най-големият куфар, който Ричър беше виждал през живота си. Дори не се доближаваше до чудовищата, които някои хора влачат по летищата. Но не беше и малък. Не беше направен да се носи в ръка. До ключалките имаше лепенки с инициалите на собственика. Инициалите бяха АМ.

— Минаха седемдесет секунди — обади се Нили.

— Какво ще правите? — попита Мони.

— С теб? — отвърна Ричър. — Засега нищо. Отпусни се.

Нили насочи пистолета си в лицето на Мони, а Ричър пристъпи до бюрото, приклекна и положи куфара хоризонтално на мокета. Пробва ключалките. Бяха заключени. Той остави пистолета си на пода, пъхна върховете на показалците си под ключалките, стегна палци и дръпна с всичка сила. Силата на Ричър срещу две тънки метални езичета. Нямаха никакъв шанс. Ключалките незабавно се строшиха.

Той вдигна капака на куфара.

— Минаха осемдесет секунди — съобщи Нили.

— Ден за заплати — обяви Ричър.

Куфарът беше пълен със сертификати, документи от чуждестранни банки и малки кадифени кесийки, които тежаха в ръката му.

— Шейсет и пет милиона долара — каза Нили зад рамото му.

— И аз така предполагам — отвърна Ричър.

— Деветдесет секунди — каза тя.

Ричър се обърна към Мони.

— Колко от това е твое?

— Част от него — отвърна Мони. — Не много, предполагам.

Ричър стегнато сгъна документите и ги подаде на Нили. След това й подаде и кесийките. Нили прибра всичко по джобовете си. Ричър остави куфара отворен на пода, като празна черупка. Взе пистолета, изправи се и се обърна към Мони.

— Грешиш — каза. — Всъщност нищо от това не е твое.

— Минаха две минути — каза Нили.

— Приятелите ти са тук — каза Мони.

— Знам — отвърна Ричър.

— Ламейсън ми беше партньор.

— Вече ми го каза.

— Просто за сведение.

— Значи те знаят, че си тук?

— И преди съм идвал тук — отвърна Мони. — Много пъти.

— Вдигни телефона.

— Или?

— Или ще те застрелям в главата.

— Ти и без това ще го направиш.

— Имам право — каза Ричър. — Предал си шестима от приятелите ми.

Мони кимна.

— Знаех как ще свърши това — каза той. — Още когато не пристигна навреме в болницата.

— Движението в Лос Анджелис е ужасно — каза Ричър.

— Две минути и петнайсет секунди — обади се Нили.

— Сделка ли ми предлагаш?

— Вдигни телефона.

— И после какво?

— Кажи на пазача на портала да го отвори точно след една минута.

Мони се поколеба. Ричър притисна дулото на пистолета в слепоочието му. Мони вдигна телефона и набра номера. Ричър напрегна слуха си и чу сигнала „свободно“ от телефона, двигателите на крайслерите на паркинга на сто метра оттам и приглушения звън на телефона на четирийсет метра, в будката на пазача.

Пазачът вдигна. Мони каза:

— Обажда се Мони. Точно след една минута отвори портала.

След това затвори. Ричър се обърна към Нили:

— Аз ли съм командващият офицер?

— Да — отвърна тя.

— Тогава слушай — нареди той. — Когато се отвори порталът, отиваме при колите и изчезваме оттук възможно най-бързо.

— А после? — попита тя.

— После ще се върнем.

— Навреме?

Ричър кимна.

— Ще стигнем навреме, ако точно сега не се бавим. Те вече са в колите си. Значи наистина трябва да тичаме здраво. Ти си много по-бърза от мен, така че аз ще изостана. Но не искам да ме чакаш. Не искам дори да поглеждаш назад. Не можем да си позволим да изгубим и един метър — нито един от нас.

— Разбрано — отвърна Нили. — Минаха три минути.

Ричър сграбчи Мони за яката и го изправи на крака.

Издърпа го иззад бюрото, навън от офиса, по коридора и във фоайето. Завлече го до изхода. И го изкара навън на двора, в нощта. Навсякъде миришеше на мокра пепел. Трите крайслера отново се бяха раздвижили в далечината. Описваха стегнати кръгове на паркинга, а фаровете им хвърляха светлини по оградата като прожекторите във филмите за затворници.

— Чакай изстрела за старт — каза Ричър на Нили.

Той наблюдаваше портала. Видя как пазачът се раздвижи в будката си, как намотката от бодлива тел на портала се люшна напред и миг по-късно чу скърцането на лагерите по металната релса. Видя как порталът се раздвижи. Притисна пистолета в слепоочието на Мони и натисна спусъка. Черепът на Мони експлодира, а Нили и Ричър хукнаха — като спринтьори, които са чули стартовия изстрел на състезанието.

Нили веднага го изпревари с половин крачка. Ричър спря на място и я проследи с поглед. Тя прелетя през светлината, която се изливаше навън от будката на пазача, и в движение заобиколи края на отварящия се портал. Изхвърча на улицата и се изгуби от поглед.

Ричър се обърна и се затича в противоположната посока. Петнайсет секунди по-късно отново беше там, откъдето беше започнал — зад дългия нос на хеликоптера.

77

Вероятно бяха видели Нили и бяха предположили, че Ричър е пред нея. Или просто бяха забелязали движението на портала или бяха чули шума от него през отворените прозорци. Със сигурност бяха чули изстрела. И по всяка вероятност си бяха представили какво е станало. Каквото и да беше обяснението, те се хванаха на въдицата. Реагираха незабавно. И трите коли набиха спирачки, маневрираха, направиха завой, набраха скорост и се отправиха към улицата, като поднасяха като луди и хвърляха зад себе си високи опашки от прах. Профучаха през портала като състезателни коли на завой. Фаровете им осветиха улицата като ден.

Ричър ги проследи с поглед.

Изчака отново да притъмнее и да притихне. Едва тогава преброи до десет и бавно тръгна покрай дясната страна на хеликоптера. Не погледна вратата на кабината. Мина край нея и хвана лоста за отваряне на задната врата.

Опита го.

Беше отключено.

Той хвърли поглед през рамо към офиса на пилота. Нищо не помръдваше. Ричър натисна лоста. Вратата се отвори. Беше широка, лека и се отваряше настрани, като вратата на микробус. Ричър изобщо не очакваше това. Очакваше тежка пневматична конструкция като на самолет.

Задържа вратата отворена, промуши се край нея и се качи в хеликоптера. Дръпна я след себе си, спря за момент и после решително я затвори докрай, с едно внезапно и шумно изщракване на резето. Приведе се и предпазливо надникна през прозореца към къщичката на пилота.

Нищо.

Ричър се завъртя, без да се изправя, и застана на колене в тъмната кабина. Отвътре хеликоптерът приличаше на голям микробус. Беше съвсем малко по-широк и по-дълъг от училищните ванове от телевизионните реклами, но с по-аеродинамична форма. Вътре трябваше да има седем седалки — две в кабината на пилота, три по средата и две отзад, — но средната редица липсваше. Седалките бяха големи и тежки, с облегалка за главата и черна кожена тапицерия. Имаха облегалки и за ръцете. Като фотьойли. Имаха и предпазни колани. Подът на кабината беше тапициран с черен мокет, а стените — с черен винил. Малко демоде. Ричър предположи, че хеликоптерът е купен на старо. Усети лек мирис на керосин.

Зад най-задните седалки имаше празно място. Ричър предположи, че е за багаж. Багажник, точно като в микробус. Не беше огромно място, но беше достатъчно. Ричър намери лостчетата и наведе облегалките на седалките напред. Изкатери се през тях и седна на пода — настрани, с изпънати крака и глава, притисната в облегалката. Извади отнетите пистолети от колана си и ги остави на пода, до коленете си. След това се наведе и дръпна облегалките на седалките обратно към себе си. Те изщракаха и се наместиха. Ричър се отпусна назад, за да провери дали може да легне толкова ниско, че главата му да не се вижда.

Вероятно ще стане, помисли си той.

Пак вдигна глава. Прозорците на кабината бяха замъглени от росата. Бяха тъмни, сиви и безизразни. Като изключени телевизионни екрани. Навън не се случваше нищо. Шумовете бяха приглушени. Очевидно мокетът и облицовката на стените изпълняваха и ролята на шумоизолация.

Ричър зачака.

Минаха пет минути.

После десет.

След това замъглените прозорци изведнъж се осветиха от ярки силуети и сенки. Колите се връщаха. Три двойки фарове, които подскачаха и завиваха. След като поиграха малко по прозорците на хеликоптера, светлините спряха и се укротиха. След това съвсем изгаснаха. Колите се бяха върнали на паркинга.

Ричър напрегна слух.

Но не чу нищо друго, освен бавни стъпки и тихи гласове. Звучаха възбудено, но не и въодушевено. Звучаха, сякаш бяха изгубили поредния рунд от мача.

Търсенето беше приключило.

Безуспешно.

Ричър продължи да чака.

78

Ричър чакаше и постепенно се схващаше от студа и неудобната поза. Представяше си какво става на четирийсет метра от него — трупът на Мони на вратата, празният куфар самсонайт в офиса, споровете, нервното суетене, паниката, объркването, осъзнаването на случилото се. Бузата му беше на броени сантиметри от гърба на седалката пред него. Кожената тапицерия беше толкова близо, че усещаше миризмата й. При обичайни обстоятелства щеше да е непоносимо напрегнат. Мразеше затворени пространства. Клаустрофобията беше най-близкото нещо до страх, което изпитваше. Но точно в момента имаше да мисли за други неща.

Той чакаше.

Минаха двайсет дълги минути.

След това отпред се отвори врата, хеликоптерът се наклони и отново се изравни, докато амортисьорите поемат тежестта. Някой се беше качил на борда. Вратата се затвори. Изскърца седалка. Чу се изщракването на предпазен колан. После шумът от натискане на копчета. От десетки дисплеи бликна бледа оранжева светлина, която внезапно очерта сенки по тавана. Помпата за горивото с тракане се завъртя. Ричър се наведе напред от кръста и помръдна глава, докато едното му око се изравни с процепа между седалките. Видя ръкава на коженото яке на пилота. Нищо друго. Останалото оставаше скрито зад обемистия стол. Ръката му подскачаше над бутоните и дисплеите на уредите, докато правеше предполетната проверка. Говореше си сам, тихичко, като рецитираше дългия списък от технически изисквания, сякаш беше молитва.

Ричър отпусна глава.

И чу невероятно силен шум.

Беше нещо средно между изстрел и експлозия от внезапно компресиран въздух. Шумът се повтори отново, отново и отново, все по-бързо и по-бързо. Беше стартерът, който завърташе перката на хеликоптера. Подът се разтърси. След това се включиха и двигателите, изтрака скоростна кутия, роторът улови енергията от двигателите и се успокои до мързеливото „уоп-уоп-уоп“ на въртенето на свободен ход. Подемната сила клатеше и въртеше целия летателен апарат на колесника, по малко във всички посоки, все едно танцуваше. Вътрешността се изпълни с оглушително бумтене. Над главата му се въртяха перките. Навън виеше ауспухът, от който бликаха изгорелите газове — с тънък пронизителен шум. Ричър притисна дулата на зигзауерите под краката си, така че да не подскачат и да не тракат по пода. Извади глока от джоба си и го задържа отстрани на тялото си.

Продължи да чака.

Минута по-късно със замах се отвори и задната врата. В хеликоптера нахлу вълна от още по-силен шум. Последва го острата миризма на керосин. А след керосина вътре се появи и Карла Диксън. Ричър помръдна главата си с един сантиметър и видя как я стовариха на пода на хеликоптера с главата напред, като чувал. Тя остана да лежи на хълбок, обърната на другата страна. Китките и глезените й бяха вързани с грубо въже от сезал. Ръцете й бяха зад гърба. Последния път, когато я беше виждал в хоризонтално положение, беше в леглото й в Лас Вегас.

След две минути натикаха в хеликоптера и О’Донъл, с краката напред. Той беше по-едър, тежеше повече и се приземи по-тежко. Беше вързан по същия начин както Диксън. Претърколи се по очи до нея — краката му бяха до главата й. Останаха да лежат един до друг като отсечени дървета.

След това машината отново подскочи, докато Ленъкс и Паркър се качваха на борда. Двамата затръшнаха вратите си и се отпуснаха на задните седалки. Тази пред Ричър се наклони назад от тежестта и го докосна по бузата. Той притисна глава още по-назад в ъгъла. Късо подстриганата му коса прошумоля по мокета.

Перката над главите им бавно се въртеше: „уоп-уоп-уоп“.

Корпусът приклякваше и се изправяше, отново и отново — първо в предния ляв ъгъл, после в задния десен ъгъл, все едно машината танцуваше.

Ричър продължи да чака.

Накрая се отвори и вратата отпред, до пилота, Алън Ламейсън се отпусна на седалката и нареди:

— Тръгвай.

Ричър чу шума от форсирането на турбините, усети как напрегнатите вибрации обхващат цялата кабина и чу как шумът от перката се променя до по-настоятелното „уип-уип-уип“, а целият хеликоптер олеква.

След това се издигнаха във въздуха.

Ричър усети как подът го притиска отдолу. Чу как колесникът се прибира на мястото си. Усети въртене и ускорение, дълго стабилно изкачване и после наклон напред, когато пилотът наведе носа, за да набере скорост. Ричър се подпря на разперените си пръсти, за да не се блъсне в седалката отпред. Чу как шумът от двигателя се изравни до приглушен вой, а после се върнаха и останалите усещания от полета в хеликоптер — сякаш се возеше на махало. Беше изминал доста мили в подобни летателни апарати, като през повечето време беше седял на пода.

Познато усещане.

Засега.

79

Според часовника в главата на Ричър полетът продължи точно двайсет минути — толкова, колкото очакваше. Предполагаше, че модерните граждански хеликоптери са малко по-бързи от военните, с които беше свикнал в армията. Изчисли, че на един стандартен военен хеликоптер модел „АН–1“ ще му трябват малко повече от двайсет минути, за да стигне от другата страна на планините, така че точно двайсет изглеждаха логично постижение за машина с черна кожена тапицерия и мокет.

Ричър прекара двайсетте минути с наведена глава. Животински инстинкт на милиони години, на който кучетата и децата продължават да се подчиняват: Ако аз не ги виждам, и те не ме виждат. Не спираше да движи ръцете и краката си — безшумно, на части от сантиметъра — и да стяга и отпуска мускулите си като в някаква странна миниатюризирана версия на тренировка във фитнес зала. Вече не му беше студено, но не искаше да се схваща повече. Шумът в кабината беше силен, но не оглушителен. Воят на двигателя беше удавен от рева от въздушната струя. Шумът от перката се сливаше с шума от вятъра и човек можеше да се абстрахира от него. Никой не говореше. Ричър не чу нито една дума от никого.

Докато двайсетминутното пътуване не свърши.

Той почувства как хеликоптерът намалява скоростта. Усети как носът се изравни хоризонтално, а после се вдигна с няколко градуса. Хеликоптерът леко се завъртя наляво. Като кон в каубойски филм, на който са дръпнали юздите. В кабината стана по-шумно. Вече се движеха по-бавно и собственият им шум ги обгръщаше като мехур.

Ричър се наведе напред и притисна окото си в пролуката между седалките; видя Ламейсън, който се беше навел към прозореца, притиснал челото си в него. Видя как се раздвижи и се обърна към пилота. Чу го да говори. Или поне му се стори, че го чува. Откакто беше прочел досието на Франц, хиляди пъти си беше представял какво е казал Ламейсън. Беше сигурен, че знае какво ще каже дума по дума, с цялата му жестока неизбежност.

— Къде сме? — попита Ламейсън.

Говореше във въображението на Ричър, но може би го казваше и в действителност.

— Където бяхме преди — отвърна пилотът.

— На същото място?

— Приблизително.

— Какво има под нас в момента?

— Пясък.

— На каква височина летим?

— Почти хиляда метра.

— Атмосферни условия?

— Спокойно. Има въздушни течения, но няма вятър.

— Безопасно ли е?

— От въздухоплавателна гледна точка, да.

— Добре, да го направим.

Ричър усети как хеликоптерът увисва на място. Шумът от двигателя стана по-дълбок, а перката започна да бие по-силно. Подът се движеше в миниатюрни, неравни кръгове. Ламейсън се обърна на седалката си и кимна веднъж на Паркър и веднъж на Ленъкс. Ричър чу изщракването на предпазните колани, а после почувства как седалките пред него се освобождават от теглото на хората върху тях. Възглавниците под кожената тапицерия поеха въздух, напрегнатите пружини се отпуснаха и седалките се отместиха на няколко скъпоценни сантиметра по-далеч от лицето му. В кабината нямаше друга светлина, освен оранжевото сияние от уредите. Паркър беше отляво, а Ленъкс — отдясно. И двамата бяха неестествено приклекнали, със сгънати колене и наведени глави, заради липсата на място, с разтворени крака, за да пазят равновесие върху клатещия се под, с разперени ръце, за да не паднат.

Единият щеше да умре лесно, а другият — по трудния начин.

Зависи кой от тях щеше да отвори вратата.

Оказа се Ленъкс.

Той се обърна наполовина, хвана се за разкопчания предпазен колан на своята седалка и здраво го стисна с лявата си ръка. След това пристъпи настрани, протегна дясната си ръка и потърси дръжката от вътрешната страна. Хвана я, отвори вратата и я бутна навън. Вратата се отвори наполовина и в кабината шумно нахлу въздух. Пилотът седеше полуобърнат на своето място, като гледаше през рамо, и съвсем леко наклони машината, така че вратата да се отвори докрай от собствената си тежест. След това отново изравни хеликоптера и бавно го завъртя по часовниковата стрелка, така че движението, инерцията и налягането на въздуха да задържат вратата отворена.

Ленъкс се обърна назад. Едър, червендалест, набит, приклекнал като маймуна, стиснал здраво предпазния колан с лявата си ръка, размахал дясната за равновесие като човек, стъпил върху лед.

Ричър се приведе и с лявата си ръка намери лоста за освобождаване на седалката. Хвана го с палец и два пръста и завъртя. Облегалката се люшна напред. Той я притисна до хоризонтално положение с лявата си ръка и я задържа. Възглавниците отново изпъшкаха. Ричър вдигна глока в дясната си ръка, завъртя се в кръста и опря дясната си предмишница върху спуснатата облегалка. Затвори очи и си избра едно място на два сантиметра над пъпа на Ленъкс.

После натисна спусъка.

Изстрелът прозвуча приглушено сред всички останали звуци. Чу се, но не толкова силно, колкото ако беше произведен в някоя библиотека. Куршумът удари Ленъкс ниско в тялото. Ричър предположи, че веднага е изхвърчал от другата му страна. Нямаше друг възможен изход, когато стреляш с деветмилиметров пистолет от разстояние метър и двайсет. Точно затова стреля по Ленъкс, а не по Паркър. Ричър нямаше абсолютно никакъв страх от летене, но предпочиташе въздушното превозно средство, в което се намира, да остане непокътнато. Изстрелът в корема на Паркър можеше да попадне в хидравлична тръба или електрически кабел. А куршумът, който мина през Ленъкс, просто изхвърча навън през отворената врата, без да причини вреда.

Ленъкс остана неестествено приклекнал. Около дупката в ризата му разцъфна кървав ореол. На слабата оранжева светлина кръвта изглеждаше черна. Лявата му ръка изпусна предпазния колан и започна да маха във въздуха, сякаш търсеше да се улови за нещо друго. Той остана на мястото си, симетрично, на половин метър от прага на вратата. Зад него нямаше нищо друго, освен бездната. Лицето му бе застинало в ужас.

Ричър съвсем леко измести цевта на глока и отново стреля по него, този път в гръдната кост. Предполагаше, че при мъж на възрастта и с размерите на Ленъкс гръдната кост представлява доста калцирана плочка, дебела почти сантиметър. Куршумът със сигурност щеше да я пробие, но не и преди разтрошаването на костта да успее да предаде част от инерцията му в целта. Като удар с миниатюрен юмрук. Ефектът може би щеше да бъде достатъчен, за да отнесе човека съвсем леко назад, вместо просто да го свлече на пода, както щеше да стане с изстрел в главата. Човешкият врат беше прекалено фина система, за да предаде на изстрела в главата ефекта, който търсеше Ричър.

Но всъщност коленете предадоха Ленъкс, а не гръдната му кост. Изстрелът го наведе съвсем леко назад от вертикала — все едно се канеше да приклекне на пети. Но той беше едър и тежък, беше на четирийсет и една години и коленете му вече не бяха гъвкави. Сгънаха се на малко повече от деветдесет градуса, а после спряха. От внезапната пречка горната половина от тялото му се измести назад от центъра на тежестта си, задникът му се блъсна в прага на вратата и тежестта на раменете и главата му го преобърна назад и навън в нощта. Последното, което Ричър видя от него, бяха подметките на обувките му — все така раздалечени, размахани във ветровития мрак като някакъв безсмислен послепис.

Бяха минали доста по-малко от две секунди, откакто беше свалил облегалката на седалката, но за Ричър сякаш бяха изминали два живота. Може би животите на Франц и Ороско. Чувстваше се безкрайно подвижен и спокоен. Планираше ходовете си като в шахматна игра, осъзнаваше в най-малки подробности предимствата и недостатъците на ситуацията, заплахите и възможностите. Останалите в кабината почти не бяха реагирали. О’Донъл лежеше по очи и се опитваше да вдигне главата си достатъчно високо, за да се претърколи. Диксън се опитваше да се обърне по гръб. Пилотът седеше неподвижен, полуобърнат на мястото си. Паркър беше замръзнал в абсурдна поза на полуклек. Ламейсън зяпаше в празното пространство, където допреди малко беше Ленъкс, сякаш бе напълно неспособен да разбере случилото се.

Тогава Ричър се изправи.

Спусна втората седалка и се покатери през нея като чудовище от кошмар, като гигантски силует, изникнал тихомълком от нищото в шумния оранжев полумрак. После той застана неподвижно, изправен почти в цял ръст, притиснал глава в тавана на хеликоптера, с крака на метър един от друг в съвършен триъгълник, за да запази максимално равновесие. В лявата си ръка държеше зигзауер, насочен право в лицето на Паркър. В дясната държеше своя глок, насочен право в лицето на Ламейсън. И двата пистолета бяха неподвижни. Лицето му беше безизразно. Перката продължаваше да се върти. Хеликоптерът продължаваше да се движи бавно по часовниковата стрелка. Вратата стоеше все така широко отворена, като платно на кораб. В кабината нахлуваха вихри, носещи шумове и воня на керосин.

О’Донъл изви гръб и вдигна главата си достатъчно високо, за да види какво става. Очите му попаднаха върху обувките на Ричър и се затвориха за миг. Диксън се претърколи по гръб, през вързаните си ръце, и легна на другото си рамо, обърната назад.

Пилотът го гледаше втренчено. Паркър го гледаше втренчено. Ламейсън го гледаше втренчено.

Беше най-рискованият момент.

Ричър не можеше да си позволи да стреля напред. Вероятността да улучи някой жизненоважен уред в кабината беше прекалено голяма. Не можеше да си позволи и да остави някой от пистолетите и да се опита да освободи О’Донъл или Диксън, защото Паркър имаше свобода на действие — на по-малко от метър и половина разстояние от него. Не можеше и да елиминира Паркър с голи ръце, защото нямаше как да се придвижи напред. Нямаше къде да стъпи. О’Донъл и Диксън заемаха целия под.

Колкото до Ламейсън, той все още беше хванат от предпазния колан на седалката си. Пилотът също. Той трябваше само да започне да мята хеликоптера насам-натам в небето, докато всички отзад не паднат навън. Така щяха да жертват Паркър, но Ричър не вярваше, че това щеше да попречи на Ламейсън да спи спокойно.

Патова ситуация, ако разбираха какво става.

Победа, ако се възползваха от момента.

80

Не разбраха какво става и не се възползваха от момента.

Вместо това О’Донъл успя да надигне главата и краката си от пода и с мъка пропълзя на петнайсет сантиметра по-близо до Ричър, а Диксън се претърколи в другата посока, така че между тях се отвори безценно свободно пространство с ширина около трийсет сантиметра. Ричър с благодарност пристъпи в него и удари Паркър в стомаха с дулото на зигзауера, прогонвайки въздуха от дробовете му. Паркър се преви и инстинктивно отстъпи крачка назад, право в коридора, който бяха освободили О’Донъл и Диксън. Ричър се промуши край него като матадор, опря пета в задника му и го блъсна с всичка сила; Паркър се заклати на схванатите си крака, прекоси кабината и изпадна навън в нощта. Още преди писъкът му да утихне, Ричър вече беше сграбчил Ламейсън за гърлото в свивката на левия си лакът, зигзауерът сочеше право към пилота, а глокът беше притиснат в тила на Ламейсън.

После всичко стана по-лесно.

Пилотът бе застинал пред уредите. Хеликоптерът висеше на шумната си стационарна позиция. Перката ревеше над главите им, а цялата машина бавно се въртеше. Вратата остана широко отворена и приканваща. Ричър стегна лявата си ръка и издърпа Ламейсън нагоре на седалката, докато презрамките на предпазния му колан не се изпънаха. След това остави глока на пода и потърси бокса на О’Донъл в джоба си. Хвана го с пръсти като някакъв инструмент и хвърли поглед зад себе си. Протегна ръка, избута Диксън по очи и използва острите ръбове на бокса, за да разреже въжетата на китките й. Тя напрегна ръцете си и сизаловите нишки бавно се разкъсаха една по една. Ричър ясно усещаше всяка успешно срязана нишка. Ламейсън започна да се съпротивлява и Ричър стегна хватката си, с което успя да го задуши, но измести дулото на пистолета по-скоро зад пилота, отколкото в него. Но пилотът не се опита да се възползва. Всъщност изобщо не реагира. Продължаваше да седи с ръце на лоста за управление и крака на педалите, докато хеликоптерът бавно се въртеше на място.

Ричър продължи да реже въжетата като с трион, без да гледа. Мина една минута. Две минути. Диксън продължаваше да върти ръцете си, за да подлага нови и нови нишки под острите ръбове, и постоянно проверяваше докъде са стигнали. Ламейсън започна да се бори по-силно. Беше едър силен мъж с дебел врат и широки рамене. И беше изплашен. Но Ричър беше по-едър и по-силен от него, а освен това беше ядосан. Повече, отколкото Ламейсън беше изплашен. Ричър затегна хватката си. Ламейсън се бореше да се отскубне. Ричър обмисли дали да не направи пауза, за да го удари, но искаше да го остави в съзнание, за по-късно. Затова просто продължи да реже нишките, докато изведнъж скъса цял сноп наведнъж, ръцете на Диксън се освободиха и тя се изправи до седнало положение. Ричър й подаде бокса и глока си и премести зигзауера от лявата в дясната си ръка.

После всичко стана много по-лесно.

Диксън постъпи умно, като не обърна внимание на бокса, а вместо това се плъзна светкавично през кабината, претърси джобовете на Ламейсън и откри в тях портфейл, още един зигзауер и сгъваемия нож на О’Донъл. Две секунди по-късно краката й вече бяха свободни, а пет секунди по-късно беше свободен и О’Донъл. И двамата бяха вързани от часове, така че бяха схванати и ръцете им трепереха. Но пък не им предстояха много трудни задачи. Трябваше просто да неутрализират пилота. О’Донъл го сграбчи за яката с едната си ръка и натика дулото на зигзауера под брадичката му с другата. Нямаше начин да пропусне изстрел от упор, независимо колко силно му трепереха ръцете. Пилотът го осъзнаваше. И затова не предприе нищо. Ричър тикна своя пистолет в ухото на Ламейсън, наведе се в другата посока към пилота и попита:

— Височина?

Пилотът преглътна, преди да отговори:

— Хиляда метра.

— Нека се вдигнем малко по-високо — предложи Ричър. — Да пробваме как е на хиляда и петстотин.

81

Изкачването изведе хеликоптера от бавното му въртене, отворената врата се заклати и се затръшна. В кабината настъпи тишина. Или полутишина в сравнение с предишния шум. О’Донъл все така притискаше пистолета си към главата на пилота. Ричър все така държеше Ламейсън притиснат назад към седалката му. Ламейсън държеше предмишницата му с две ръце и я дърпаше безпомощно надолу. Сякаш бе изгубил желание да се бори. Все едно вече разбираше какво го очаква, но не можеше да повярва, че ще се случи наистина.

Суон също не е можел да повярва, помисли си Ричър. И Ороско, и Франц, и Санчес.

Той почувства как хеликоптерът прекратява изкачването и се изравнява. Чу как перката захапва въздуха и усети как шумът от турбините премина в равномерен настоятелен вой. Пилотът хвърли поглед към него и кимна.

— Още — каза Ричър. — Още сто метра.

Шумовете от двигателя и перката се промениха и хеликоптерът отново пое нагоре — бавно и прецизно. Завъртя се малко встрани и отново увисна неподвижно.

— Готово — съобщи пилотът.

— Какво има под нас в момента? — попита Ричър.

— Пясък.

Ричър се обърна към Диксън.

— Отвори вратата.

Ламейсън усети прилив на енергия. Започна да подскача и да се бори, въпреки че не можеше да се изправи.

— Недей, моля те, моля те.

Ричър стегна хватката си и попита:

— Молиха ли за живота си моите приятели?

Ламейсън само поклати глава.

— Не биха го направили за нищо на света — каза Ричър. — Прекалено горди са.

Диксън отстъпи назад и сграбчи предпазния колан от седалката на Ленъкс с лявата си ръка. Стисна го здраво и потърси ръчката за вратата с дясната. Беше по-дребна от Ленъкс, така че трябваше да се протегне повече. Успя да я достигне. Завъртя я, блъсна навън с разперени пръсти и вратата се отвори. Ричър се обърна към пилота:

— Направи пак онова завъртане.

Пилотът бавно завъртя хеликоптера по часовниковата стрелка и вратата се отвори докрай. В кабината нахлуха оглушителни шумове и студен нощен въздух. Планините изникнаха като черни силуети на хоризонта. Зад тях се виждаше мътното сияние на Лос Анджелис, на петдесет мили оттам — милиони ярки светлини, уловени под похлупака на гъст като супа въздух. После хеликоптерът се завъртя и тази гледка беше заменена с мрака на пустинята.

Диксън седна на сгънатата седалка на Паркър. О’Донъл стисна по-здраво пилота за яката. Ричър завъртя Ламейсън назад и нагоре, притиснал предмишницата си към гърлото му. Издърпа го толкова, колкото позволяваше предпазният колан. Задържа го неподвижно. След това се протегна и отвори закопчалката на колана му с дулото на пистолета. Издърпа Ламейсън над ръба на седалката и го стовари на пода.

Ламейсън видя възможност за действие и не я пропусна. Отблъсна се до седнало положение и застърга с пети по мокета, опитвайки се да се изправи. Но Ричър беше готов за това. Беше по-подготвен отвсякога. Силно ритна Ламейсън в ребрата и замахна с лакът, така че го удари по ухото. Блъсна го на пода, притисна коляното си между ключиците му и заби дулото на пистолета в основата на тила му. Главата на Ламейсън беше вдигната — Ричър знаеше, че той гледа навън в бездната. Краката му барабаняха по мокета. Пищеше. Ричър го чуваше съвсем ясно, въпреки шума. Усещаше как гръдният му кош се повдига, когато си поемаше въздух.

Късно е за това, помисли си той. Ще пожънеш каквото си посял.

Ламейсън немощно замахна да удари назад, но ударите му изобщо не достигнаха до целта. След това притисна длани в пода и се опита да отблъсне Ричър от себе си.

Нямаш шанс, помисли си Ричър. Освен ако не можеш да правиш лицеви опори със сто и десет килограма върху гърба си.

Имаше мъже, които можеха да го направят. Ричър го беше виждал с очите си. Но не и Ламейсън. Беше силен, но не чак толкова. Напрегна се за известно време, после се отпусна.

Ричър премести пистолета в лявата си ръка и хвана Ламейсън за врата с дясната, като с щипци. Ламейсън имаше дебел врат, но пък и Ричър имаше големи ръце. Притисна палеца и върха на средния си пръст във вдлъбнатините зад ушите му и стисна с всичка сила. Артериите на Ламейсън се смачкаха, мозъкът му остана без приток на кислород и той спря да пищи, а краката му спряха да барабанят. Ричър продължи да го притиска още цяла минута, после го обърна и го изправи до седнало положение, сякаш беше пиян.

Хвана го за колана и за яката.

Избута го по задник по пода, с краката напред.

Докара го до прага на вратата и го задържа там, притиснал ръцете му зад гърба. Хеликоптерът бавно се въртеше. Двигателите виеха, а перката басово пулсираше. Ричър усещаше пулсациите в гърдите си като ударите на собственото си сърце. Минаха няколко минути, през които свежият въздух продължи да нахлува в кабината, така че Ламейсън се свести достатъчно, за да осъзнае, че седи на ръба на вратата, а краката му висят навън, все едно бе седнал на висока стена.

На хиляда и шестстотин метра над пустинята.

Ричър си беше измислил реч за случая. Беше започнал да я съставя още в закусвалнята „Денис“ на Сънсет Булевард, докато четеше доклада от аутопсията на Франц. През следващите дни я беше усъвършенствал. Речта беше изпълнена с подходящи фрази за лоялност, отмъщение и искрена тъга за четиримата му загинали приятели. Но когато се стигна до този момент, той не каза много. Нямаше смисъл. Ламейсън нямаше да чуе нито дума. Беше полудял от страх, а и беше прекалено шумно. Същинска какофония. В крайна сметка Ричър просто се наведе напред, доближи устни до ухото на Ламейсън и каза:

— Допусна сериозна грешка. Хвана се с хора, с които не трябваше. И сега ще си платиш.

След това хвана ръцете на Ламейсън зад гърба му и го бутна. Ламейсън се плъзна на сантиметър напред и се наведе, за да се опита да намести седалището си на прага на вратата. Ричър отново го бутна. Ламейсън се сви и опря колене в гърдите си. Гледаше право надолу в мрака. Хиляда и шестстотин метра. Дори с кола трябваше една минута, за да се измине това разстояние.

Ричър отново го бутна. Ламейсън отпусна раменете си, за да убие инерцията.

Ричър опря петата си в гърба му.

Сви крак в коляното.

Пусна ръцете на Ламейсън.

И бързо и плавно изпъна крака си.

Ламейсън прелетя над ръба и изчезна в нощта.

Нямаше писък. И да имаше, шумът от перката го удави. О’Донъл побутна пилота и той спря хеликоптера, после го завъртя обратно, така че вратата се затвори от само себе си. В кабината настъпи тишина. Диксън силно прегърна Ричър. О’Донъл се обади:

— Ама изчака до последния възможен момент, а?

— Чудех се дали да не ги оставя да те изхвърлят, преди да спася Карла. Трудно решение. Отне ми известно време.

— Къде е Нили?

— Надявам се, че работи. Ракетите напуснаха онзи портал в щата Колорадо преди осем часа. И не знаем къде отиват.

82

Пилотът не можеше да им направи нищо, без самият той да се самоубие, така че го оставиха сам в кабината. Но преди това провериха нивото на горивото в резервоара. Щеше да стигне за много по-малко от един час полет. В хеликоптера нямаше покритие на мобилните телефони. Ричър нареди на пилота да се сниши и да лети на юг, докато намери сигнал. Диксън и О’Донъл изправиха облегалките на задните седалки и седнаха. Не си сложиха предпазните колани. Сигурно им е омръзнало да стоят вързани, помисли си Ричър. Той легна по гръб на пода, с широко разперени ръце и крака, все едно искаше да си направи снимка в снега. Беше уморен и обезсърчен. Ламейсън вече го нямаше, но на негово място не се беше върнал никой.

— Къде бихте откарали шестстотин и петдесет ракети „земя-въздух“?

— В Близкия изток — отвърна Диксън. — Ще ги изпратя по море. Електрониката от Лос Анджелис, а самите ракети — от Сиатъл.

Ричър вдигна глава от пода.

— Ламейсън каза, че заминават за Кашмир.

— Повярва ли му?

— И да, и не. Мисля, че беше решил да повярва на тази лъжа, за да успокои собствената си съвест. Може да е бил всякакъв, но беше гражданин на САЩ. Не е искал да осъзнае каква е истината.

— А тя е?

— Тероризъм, тук в Щатите. Няма какво друго да бъде. Очевидно е. Войната в Кашмир се води между правителства. А правителствата си имат механизми за купуване на оръжия. Не тичат насам-натам с куфарчета, пълни с ценни книжа, кодове за достъп до банкови сметки и диаманти.

— Това ли намерихте? — попита Диксън.

— Да, в Хайленд Парк. На обща стойност шейсет и пет милиона долара. Нили прибра всичко. Ще трябва да ни ги обърнеш в долари, Карла.

— Ако съм жива. Може да взривят самолета ми, докато се прибирам в Ню Йорк.

Ричър кимна.

— Ако не днес, утре или вдругиден.

— Как да ги намерим? Ако са карали с петдесет мили в час в продължение на осем часа, радиусът вече е четиристотин мили, което е кръг с площ от половин милион квадратни мили, или един милион двеста деветдесет и пет хиляди квадратни километра.

— Петстотин и две хиляди седемстотин и двайсет квадратни мили — поправи я Ричър, без да се замисля. — Ако приемем, че пресмяташ с числото „пи“ само до третия знак след десетичната запетая. Но това беше решението, което взехме. Можехме или да ги спрем, докато този кръг все още е малък, или да спасим вас.

— Благодаря — измърмори О’Донъл.

— Всъщност аз исках да спрем камиона. Нили настоя да ви спасим.

— И как ще го направим?

— Гледали ли сте някой наистина велик бейзболен играч, който иска да хване топката? Той никога не тича след нея. Просто изтичва до мястото, където ще падне топката. Като Мики Мантъл.

— И ти никога не си гледал мач на Мики Мантъл.

— Гледал съм документални филми.

— Съединените американски щати имат близо четири милиона квадратни мили площ.

— Не чак толкова — каза Ричър.

— И накъде ще тичаме?

— Махмуд не е тъп. Даже останах с впечатлението, че е много интелигентен и предпазлив човек. Току-що е похарчил шейсет и пет милиона долара за нещо, което по същество са отделни части. Със сигурност е настоявал в сделката да се включи и човек, който да му покаже как се сглобяват проклетите ракети.

— Кой?

— Какво ни каза приятелката на Нили? Онази политичка Даяна Бонд.

— Каза ни много неща.

— Каза ни, че инженерът на „Нова ера“ проверява качеството на продукцията, защото засега е единственият човек в света, който знае как би трябвало да действа „Малко крило“.

— А Ламейсън го е държал с нещо — допълни Диксън.

— Заплашил е дъщеря му.

— Значи Ламейсън е трябвало да го закара някъде — каза О’Донъл. — Но ти изхвърли Ламейсън от хеликоптера, преди да го попиташ къде.

Ричър поклати глава.

— Ламейсън говореше за цялата история така, сякаш е останала далеч в миналото. Каза, че сделката е приключена. Усещаше се в гласа му. Ламейсън не се канеше да кара никого никъде.

— Тогава кой е?

— Това не е най-важният въпрос — отвърна Ричър. — Най-важният въпрос е „къде“.

— Ако човекът е само един, а Ламейсън не е планирал да го кара никъде, значи трябва да докарат ракетите при него — каза Диксън.

— Абсурд — възрази О’Донъл. — Не можеш да докараш цял камион с ракетни установки в апартамент с градина в центъра на Лос Анджелис.

— Този човек не живее в центъра на Лос Анджелис каза Ричър. — Живее в пустинята. Насред нищото. На края на света. Има ли по-добро място, където да закараш камион с ракети?

— Мобилните телефони работят — подвикна пилотът.

Ричър извади предплатения си телефон, купен от супермаркета. Намери номера на Нили и натисна зеления бутон. Тя вдигна.

— Къщата на Дийн? — попита той.

— Къщата на Дийн — потвърди тя. — Със сигурност. Аз съм на двайсет минути оттам.

83

В хеликоптера имаше джипиес, но той не показваше карти на екрана. Не приличаше на устройството в колата под наем на О’Донъл. Системата в хеликоптера показваше двойка постоянно променящи се числа в бледозелено — географската дължина и географската ширина. Ричър нареди на пилота да ги закара някъде на юг от Палмдейл и да спре. Пилотът се притесняваше за горивото. Ричър му заповяда да се сниши. Хеликоптерите понякога оцеляваха след спиране на двигателя на височина няколкостотин метра. Но рядко оцеляваха, ако двигателят откаже да работи на хиляда метра.

После Ричър отново се обади на Нили. Беше взела адреса на Дийн от Маргарет Беренсън в хотела й в Пасадина. Но тя също нямаше джипиес. Носеше се в мрака с чифт фарове, боядисани в синьо, от което светлината им отслабваше. А покритието на телефона й постоянно се губеше. Връзката се разпадна на два пъти. Преди да се разпадне за трети път, Ричър й каза да намери къщата на Дийн и да започне да обикаля в стегнати кръгове около нея с включени дълги светлини.

След това Ричър зае мястото на Ламейсън отпред и притисна челото си в прозореца, точно както беше направил той. Диксън и О’Донъл заеха прозорците отзад. Заедно покриваха сто и осемдесет градуса. Може би повече. За по-сигурно Ричър беше наредил на пилота от време на време да прави широки кръгове, ако това, което търсеха, случайно беше някъде далеч зад тях.

Не видяха нищо.

Абсолютно нищо, освен безкрайна чернота и отделни точки оранжева светлина. Може би бензиностанции, или миниатюрни паркинги пред минимаркети. Видяха няколко самотни коли по пустите шосета, но нито една от тях не беше хондата сивик на Нили. Бяха с жълти, а не със сини фарове. Ричър отново извади телефона си. Нямаше покритие.

— Горивото е на привършване — обади се пилотът.

— Отляво има магистрала — подвикна Диксън.

Ричър сведе поглед. Не беше кой знае каква магистрала. На нея се виждаха пет коли в продължение на близо една миля — две отиваха на юг, а три на север. Той затвори очи и си спомни картите, които беше разглеждал.

— Не бива да виждаме магистрала, която върви от север на юг — каза той. — Отишли сме твърде далеч на запад.

Хеликоптерът се люшна, направи дълъг бърз завой на изток и отново се изравни.

— Скоро ще трябва да кацна — каза пилотът.

— Ще кацнеш, когато аз ти кажа — отвърна Ричър.

На север от планините въздухът беше по-чист. Имаше прах и мараня, но беше ясно чак до хоризонта. Далеч напред мъждукаше мрежа от светлинки. Палмдейл. Ричър беше чувал, че е хубав град. Град с бъдеще. Град, в който хората искаха да живеят. И следователно — скъп. Значи човек, който търсеше изолирано място и максимална площ за парите си, щеше да стои далеч от него.

— Завий на юг — нареди той. — И набери височина.

— При изкачването се харчи много гориво — каза пилотът.

— Трябва ни по-добра видимост.

Хеликоптерът бавно се издигна на няколкостотин метра. Пилотът наведе носа и направи широк завой, все едно претърсваше хоризонта с въображаем прожектор.

Не видяха нищо.

И телефоните им нямаха покритие.

— Още по-високо — нареди Ричър.

— Не мога — отвърна пилотът. — Виж уредите.

Ричър потърси индикатора за горивото. Стрелката беше в края на циферблата. На теория резервоарите бяха празни. Ричър отново затвори очи и си представи картата. Беренсън беше казала, че Дийн се оплаква от пътуването до работа. За да стигне до Хайленд Парк, имаше само два възможни маршрута. Или по шосе 138 от източната страна на планините Сан Антонио, или по шосе 2 на запад, покрай обсерваторията на Маунт Уилсън. Шосе 2 вероятно беше по-тясно и с повече завои. И стигаше до магистрала 210 в Глендейл. Значи сигурно беше по-неприятно за шофиране от източния маршрут. Нямаше смисъл да кара по него, ако имаше друг избор. А това означаваше, че Дийн тръгва отнякъде на юг от Палмдейл, а не на югоизток. Ричър погледна право пред себе си и изчака, докато далечната мрежа от светлинки се появи отново.

— Сега направи обратен завой — нареди той.

— Нямаме гориво.

— Направи го.

Хеликоптерът се подчини. После наведе нос и продължи в обратната посока.

Откриха Нили шейсет секунди по-късно.

На хиляда и шестстотин метра пред себе си и на сто и двайсет метра под тях видяха конус от синя светлина, който се въртеше и мигаше като светлината на фар. Изглеждаше така, все едно Нили е навъртяла волана максимално в едната посока и описва кръгове с диаметър десет метра, като в движение сменя от къси на дълги светлини. Ефектът беше впечатляващ. Светлината подскачаше, извиваше се, хвърляше танцуващи сенки и осветяваше пространство от няколкостотин метра, на което нямаше никакви препятствия. Беше като фар на скалист морски бряг. По земята имаше ниски падини и възвишения, драматично осветявани от Нили. На север се виждаха ниски сгради. На изток — електропроводи. На запад земята се спускаше към плитко речно русло, широко десетина метра и дълбоко около пет.

— Кацни там — посочи Ричър. — В канавката. Без да спускаш колесника.

— Защо? — попита пилотът.

— Защото аз казвам така.

Пилотът се понесе на запад, снижи се няколкостотин метра и зави, за да се изравни с канавката. След това започна да спуска хеликоптера като асансьор. Включи се сигнал, за да му напомни, че са без колесник. Той не му обърна внимание, а продължи — На пет-шест метра от земята забави скоростта, продължи да се снижава и нежно положи хеликоптера по корем на каменистото дъно на пресъхналата река. Захрущяха камъни, застърга метал и подът на хеликоптера се наклони встрани. Ричър видя фаровете на Нили през прозорците — тя ги доближаваше през пясъчната буря, вдигнати от перките.

Точно тогава горивото свърши.

Двигателите се закашляха, перката се разтърси и замря.

В кабината настъпи тишина.

Ричър първи излезе навън — Проби си път през облаците от топъл прах, изпрати Диксън и О’Донъл да посрещнат Нили и отново се обърна към хеликоптера. Отвори вратата на кабината и се вторачи в пилота. Той все още беше с предпазен колан. Почукваше с нокът по циферблата, който показваше нивото на горивото.

— Добро кацане — каза Ричър. — Ти си добър пилот.

— Благодаря — отвърна човекът.

— Номерът с въртенето, което правеше горе, за да може вратата да стои отворена, беше хитър ход.

— Основни закони на аеродинамиката.

— Но освен това си имал достатъчна възможност да го използваш.

Пилотът не отговори.

— Четири пъти — каза Ричър. — Поне аз знам за толкова.

Пилотът мълчеше.

— Те ми бяха приятели — каза Ричър.

— Ламейсън ми нареди.

— Или какво?

— Или щяха да ме уволнят.

— Само толкова? Позволил си им да хвърлят четирима души от хеликоптера ти, за да си запазиш работата?

— Плащат ми да изпълнявам заповеди.

— Чувал ли си за процеса в Нюрнберг? Това извинение вече не върши работа.

— Знам, че не биваше — каза пилотът.

— Но въпреки това го направи?

— Имах ли друг избор?

— И то не един-единствен — каза Ричър.

После се усмихна. Пилотът малко се успокои. Ричър поклати глава, все едно беше развеселен от цялата история, наведе се и потупа пилота по бузата. Не отмести ръката си, а я задържа отстрани на лицето му, като приятелски жест. Вдигна палец към окото му, притисна слепоочието му с показалец и промуши останалите си три пръста в косата му, зад ухото. След това му счупи врата — с една ръка, с едно-единствено движение. После разтърси главата му напред-назад и настрани, за да бъде сигурен, че е прекъснал изцяло гръбначния му стълб. Не искаше пилотът да се свести и да открие, че е парализиран. Всъщност изобщо не искаше пилотът да се свестява.

Отдалечи се от хеликоптера, като остави пилота вързан за седалката. След петнайсет метра се обърна и огледа сцената. Хеликоптер в канавката, кацнал под странен ъгъл, с вдигнат колесник и празни резервоари. Катастрофа. Пилотът е на борда, със смъртоносна травма от сблъсъка. Нещастен случай. Не беше идеално, но ставаше.

Нили беше паркирала на сто метра от пресъхналата река, на половината разстояние до къщата на Едуард Дийн. Фаровете й продължаваха да светят на дълги. Когато Ричър стигна до колата й, се обърна и отново огледа сцената. Хеликоптерът беше скрит доста надеждно. Виждаше се върхът на перката, но едва-едва. Беше се отпуснала под собствената си тежест и не се виждаше над брега. Прашните облаци се спускаха към земята. Нили, Диксън и О’Донъл стояха заедно, в плътна групичка.

— Добре ли сме? — попита Ричър.

Диксън и О’Донъл кимнаха. Нили — не.

— Сърдиш ли ми се? — попита я Ричър.

— Не чак толкова — отвърна тя. — Щях да ти се сърдя повече, ако се беше издънил.

— Трябваше да разбереш къде отиват ракетите.

— Ти вече си знаел.

— Трябваше ми независимо мнение по въпроса. И точен адрес.

— Ето, пристигнахме. Но няма ракети.

— Все още са на път.

— Да се надяваме.

— Да отидем да се запознаем с мистър Дийн — предложи Ричър.

Всички се покатериха в малката хонда сивик и Нили ги закара на трийсет метра от вратата на Дийн. Той отвори на първото почукване. Очевидно хеликоптерът и фаровете го бяха събудили. Не приличаше на ракетен инженер, а на треньор на училищен отбор в треторазредна гимназия.

Беше висок, с дълги ръце и разрошена пясъчноруса коса. Изглеждаше на около четирийсет. Беше бос, в облекло за сън — долнище на анцуг и тениска. Наближаваше полунощ.

— Кои сте вие бе, хора? — попита той.

Ричър му обясни кои са и защо са дошли. Дийн нямаше абсолютно никаква представа за какво му говорят.

84

Ричър очакваше Дийн да отрича. Ламейсън беше наредил на Беренсън да си мълчи и очевидно беше направил същото и с него. Но отрицанието на Дийн изглеждаше искрено. Човекът изглеждаше объркан, а не потаен.

— Да започнем отначало — каза Ричър. — Знаем точно какво си направил с електрониката и защо си бил принуден да го направиш.

На лицето на Дийн изведнъж се изписа нещо. Точно както на лицето на Маргарет Беренсън.

— Знаем за заплахата срещу дъщеря ти — продължи Ричър.

— Каква заплаха?

— Къде е тя?

— Замина. С майка си.

— Не трябва ли да ходи на училище?

— Семеен проблем.

— Отпратил си ги — кимна Ричър. — Умен ход.

— Не знам за какво говорите.

— Ламейсън е мъртъв — каза му Ричър.

В очите на Дийн за миг проблесна надежда — за част от секундата, почти незабележима в мрака.

— Хвърлих го от хеликоптера — обясни Ричър.

Дийн не каза нищо.

— Обичаш ли птиците? Изчакай един ден, иди с колата на миля-две южно оттук и се качи на покрива, за да огледаш. Ако видиш два лешояда, сигурно долу има някой умрял койот. Но ако са повече от два, долу е Ламейсън. Или Паркър, или Ленъкс. Всичките са някъде там.

— Не ти вярвам.

— Покажи му, Карла — каза Ричър.

Диксън извади портфейла, който беше взела от джоба на Ламейсън. Дийн го взе от ръката й и се обърна към лампата от коридора. Изсипа съдържанието му в ръката си и разгледа документите. Шофьорската книжка на Ламейсън, кредитните му карти, служебна карта със снимка от „Нова ера“, картата за социалната му осигуровка.

— Ламейсън е мъртъв — повтори Ричър.

Дийн прибра нещата в портфейла и го върна на Диксън.

— Взели сте му портфейла — каза той. — Това не доказва, че сте го убили.

— Мога да ти покажа и пилота — предложи Ричър. — Той също е мъртъв.

— Той току-що кацна.

— А аз току-що го убих.

— Ти си луд.

— А ти си свободен.

Дийн не отговори.

— Не бързай — каза му Ричър. — Ще имаш време да свикнеш с тази мисъл. Но трябва да ни кажеш кой идва и кога.

— Никой не идва.

— Трябва да дойде някой.

— Условията не бяха такива.

— Така ли?

— Кажи ми го пак — помоли Дийн. — Ламейсън е мъртъв, така ли?

— Той уби четирима от моите приятели — отвърна Ричър. — Ако не беше мъртъв, със сигурност нямаше да стоя тук и да си губя времето с теб.

Дийн бавно кимна. Започваше да му вярва.

— Само че продължавам да не разбирам за какво говорите — каза той. — Да, подписах фалшифицираните документи, признавам си. Шестстотин и петдесет пъти, което е ужасно наистина, но не съм правил нищо друго. Никога не е ставало дума да сглобявам устройствата или да показвам на някого как се прави.

— Кой друг знае как да го направи?

— Не е трудно. Просто вкарваш и включваш. Елементарна операция. Няма как иначе. Нали ще трябва да се изпълнява от войници. Не че искам да ви обидя. Но ще трябва да се прави на бойното поле, нощем, под стрес.

— Проста е за теб.

— Относително проста е за всекиго.

— Войниците никога не правят нещо, докато не им покажат как.

— Ще има обучение, естествено.

— Кой ще го води?

— Ще направим курс във Форт Ъруин. Предполагам, че аз ще проведа първия инструктаж.

— Ламейсън знаеше ли?

— Това е стандартна практика.

— Значи те е изнудил да проведеш и извънреден инструктаж преди това.

Дийн просто поклати глава.

— Не, не е. Не спомена нищо за извънреден инструктаж. А можеше да го направи. Не бях в позиция да му отказвам каквото и да било.

— Девет часа — обади се Нили.

— Още сто и трийсет хиляди квадратни мили — каза Диксън.

Сто трийсет и три хиляди петстотин трийсет и пет, пресметна автоматично Ричър. Само новата добавена площ беше почти толкова голяма, колкото площта на щата Калифорния, и повече от половината от площта на щата Тексас. Площта на кръг се изчислява, като се умножи числото „пи“ по радиуса на квадрат, и именно моментът с квадрата я увеличаваше толкова бързо.

— Идват насам — каза той. — Няма друг вариант.

Никой не отговори.

Дийн ги пусна да влязат. Къщата му представляваше дълга ниска постройка от бетон и дърво. Бетонът беше оставен с необработена повърхност, която беше пожълтяла. Дървото беше потъмняло. Имаше просторна всекидневна с индиански постелки и износени мебели и камина с пепел от предишната зима. В стаята имаше много книги. Навсякъде бяха разхвърляни дискове. Имаше и стереоуредба с мощни тонколони. Като цяло, къщата изглеждаше точно като мечтата на всеки градски жител, който иска да живее на спокойствие в пустинята.

Дийн отиде в кухнята да направи кафе.

— Девет часа и двайсет и шест минути — напомни Диксън.

Нили и О’Донъл не разбраха точно какво има предвид, но Ричър я разбра. Ако смяташе до третия знак след десетичната запетая на числото „пи“, а скоростта на камиона беше петдесет мили в час, за девет часа и двайсет и шест минути площта на кръга, в който можеше да се намира, беше станала точно 700 000 квадратни мили.

— Махмуд е предпазлив — каза Ричър. — Няма да купи котка в чувал. Или работи със собствени пари и не иска да ги пръска, или са парите на някой друг и не иска да му отрежат главата, защото е объркал нещо. Ще дойде.

— Дийн казва, че няма да дойде.

— Дийн казва, че не са го предупредили. Има разлика.

Дийн се върна, поднесе кафето и в продължение на четвърт час никой не проговори. След това Ричър се обърна към него и попита:

— Сам ли си правил електроинсталацията тук?

— Отчасти — отвърна Дийн.

— Имаш ли пластмасова корда за връзване на кабели?

— Колкото искаш. В работилницата отзад.

— Най-добре да тръгнеш на север — каза му Ричър. — Тръгни към Палмдейл и закуси там.

— Веднага ли?

— Веднага. Остани там и за обяд. Не се връщай, докато не стане следобед.

— Защо? Какво ще стане тук?

— Още не знам точно. Но каквото и да е, по-добре да те няма.

Дийн остана неподвижен за момент. После се изправи, взе ключовете си и тръгна. Чуха как колата му потегля. Чуха хрущенето на чакъл под гумите. След това шумовете утихнаха и в къщата отново настъпи тишина.

— Девет часа и четирийсет и шест минути — обади се Диксън.

Ричър кимна. Кръгът вече беше с площ от три четвърти милион квадратни мили.

— Ще дойде — каза Ричър.

Кръгът достигна площ от един милион квадратни мили в един часа и седемнайсет минути след полунощ. Ричър намери един атлас в библиотеката, проследи вероятния маршрут на камиона и пресметна, че Денвър е на осемнайсет часа път оттам, което означаваше, че ще пристигне някъде към шест сутринта. Идеално, от гледната точка на Махмуд. Ламейсън сигурно му беше казал, че е заплашил дъщерята на Дийн, и Махмуд беше изчислил, че каквото и да стане, в шест сутринта тя ще си бъде вкъщи. И ще свърши идеална работа, за да напомни на Дийн колко е уязвим. Махмуд идваше без покана, но нямаше никакво съмнение, че очакваше да получи това, което иска.

Ричър стана и отиде да се разходи — първо навън, а после вътре. Имотът се състоеше от къща, гараж и работилницата, която беше споменал Дийн. Нямаше нищо друго. Цареше мрак, но Ричър усещаше гигантската пустота около себе си. Самата къща беше просто устроена. Имаше три спални, кабинет, кухня и всекидневна. Една от спалните беше на дъщерята. На едно табло на стената бяха забодени снимки, разпечатани на лазерен принтер. Различни групички от тийнейджърки, по три и по четири. Хлапето и нейните приятелки. По принципа на изключването Ричър откри кое момиче присъства на всички снимки. Най-вероятно това беше дъщерята на Дийн. Все пак снимките бяха направени с нейния фотоапарат и окачени в нейната стая. Беше висока и руса, около четиринайсетгодишна, изглеждаше малко непохватна и имаше скоби на зъбите. Но след година-две щеше да изглежда зашеметяващо и щеше да остане красива поне трийсет години след това. Имаше добро бъдеще. Ричър разбра защо Дийн се е тревожил толкова много и му се прииска Ламейсън да беше крещял малко повече, докато падаше.

Хората казват, че точно преди изгрев става най-тъмно, но те грешат. По определение най-тъмно е в средата на нощта. Към пет сутринта небето на изток вече просветляваше. Към пет и трийсет имаше доста добра видимост. Ричър пак излезе да се разходи. Дийн нямаше съседи. Живееше посред хиляди декари пуста земя. Погледът стигаше чак до хоризонта във всички посоки. Евтина земя, поразена от слънцето. Електропроводът вървеше от юг на север и изчезваше в далечината. Откъм югоизток към къщата водеше камениста алея. Беше дълга поне една миля. Ричър повървя по нея, обърна се и погледна да провери какво ще види Махмуд, когато пристигне. Хеликоптерът не се виждаше. По някаква случайност ниски пустинни храсти скриваха върха на перката. Ричър се върна, премести хондата на Нили зад гаража и пак отиде да провери. Идеално. Виждаха се само три самотни сгради, ниски и прашни, които почти се сливаха с пейзажа. На сто метра пред себе си видя плоска ръбеста скала с големината и формата на ковчег. Отиде до нея, извади парчето бетон на Тони Суон от джоба си и го положи на скалата, като паметник. Върна се и надникна в работилницата. Вратата беше отключена. Вътре беше подредено и миришеше на машинно масло, нагрято от слънцето. Ричър намери черната пластмасова корда и взе осем от най-дългите парчета, които успя да намери. Бяха дълги около шейсет сантиметра, дебели и твърди. Използваха се за връзване на тежки кабели в кутиите на електрическите табла.

След това се върна да чака в къщата.

Стана шест часът, а Махмуд все така не идваше. Площта на кръга стана повече от два и половина милиона квадратни мили. Шест и петнайсет: два милиона и шестстотин хиляди квадратни мили. Шест и трийсет: два милиона и седемстотин хиляди квадратни мили.

А после, точно в шест и трийсет и две, телефонът издаде един-единствен приглушен звън.

— Играта започва — обяви Ричър. — Някой току-що прекъсна телефонния кабел.

Четиримата отидоха до прозорците. Зачакаха. На пет мили югоизточно от тях се появи миниатюрна бяла точка, която мигаше на светлината на изгряващото слънце. Превозно средство, което бързо се приближаваше, следвано от облак кафеникав прах, осветен от зората като ореол.

85

Четиримата се отдръпнаха от прозорците и зачакаха във всекидневната, мълчаливи и напрегнати. Пет минути по-късно чуха хрущенето на чакъл под гумите и ръмженето на износен дизелов двигател. Хрущенето спря, двигателят угасна и те чуха изскърцването на ръчна спирачка. Минута по-късно чуха и затръшването на врата и шума от неравни крачки по чакъла. Шофьорът пристъпваше от крак на крак, прозяваше се и се протягаше.

Минута след това на вратата се почука.

Ричър остана неподвижен.

Почукването се повтори.

Ричър преброи до двайсет, стана и прекоси коридора. Отвори вратата. И видя човек, застанал на прага, очертан от светлината на утрото. Зад него беше паркиран средно голям товарен камион. Взет под наем, червено-бял, със здраво окачване, малко неугледен. Ричър имаше чувството, че вече го е виждал някъде. Но беше сигурен, че никога не е виждал шофьора. Беше среден на ръст и на килограми, облечен в скъпи, но измачкани дрехи. Може би беше четирийсетгодишен. Имаше гъста черна коса, подстригана съвършено, светлокафява кожа и правилни черти. Можеше да е индиец, пакистанец, иранец, сириец, ливанец, алжирец, дори израелец или италианец.

От своя страна Азари Махмуд видя един неугледен бял гигант. Висок поне два метра, сто и десет, може би дори сто и двайсет килограма, с обръсната глава, китки като тухли и ръце като лопати, облечен в прашни сиви джинси и туристически обувки. Побъркан учен, помисли си той. Съвсем на място в тази барака в пустинята.

— Едуард Дийн? — попита той.

— Да — отвърна Ричър. — А ти кой си?

— Забелязах, че тук няма покритие на мобилните телефони.

— Е, и?

— А аз взех мерки да прекъсна линията на стационарния телефон, на десет мили оттук.

— Кой си ти?

— Името ми няма значение. Аз съм приятел на Алън Ламейсън. Това е единственото, което трябва да знаеш. Трябва да ми направиш същата услуга, каквато правиш на него.

— Аз не правя услуги на Алън Ламейсън — каза Ричър. — Изчезвай.

Махмуд кимна.

— Нека да го кажа по друг начин. Заплахата, която е отправил Ламейсън, продължава да важи. И днес аз ще се възползвам от нея, а не той.

— Заплаха? — повтори Ричър.

— За дъщеря ти.

Ричър не отговори.

— Ще ми покажеш как да сглобя „Малко крило“ — нареди Махмуд.

Ричър хвърли поглед към камиона, преди да отговори.

— Не мога. Ти караш само електронните устройства.

— Ракетите също пътуват насам — обясни Махмуд. — Всеки момент ще пристигнат.

— Къде ще ги използваш?

— Тук-там.

— В САЩ?

— Тук има много примамливи цели.

— Ламейсън каза Кашмир.

— Може би ще изпратим няколко устройства и на избрани приятели.

— Защо говориш в множествено число?

— Защото принадлежа към голяма организация.

— Няма да го направя.

— Ще го направиш. Както вече го направи веднъж. По същата причина.

Ричър помълча малко, после каза:

— Най-добре да влезеш.

После отстъпи встрани. Махмуд беше свикнал да му се подчиняват, така че мина покрай него, без да се замисля, и продължи напред по коридора. Ричър силно го удари в тила, Махмуд се олюля към всекидневната, откъдето излезе Франсис Нили и го посрещна с изящен ъперкът. Минута по-късно Махмуд вече беше завързан на пода в коридора: дебела корда свързваше лявата му китка с десния глезен, а друга — дясната му китка с левия глезен. Кордите бяха стегнати и плътта около тях вече беше започнала да отича. От устата му капеше кръв, а той стенеше от болка. Ричър го ритна в ребрата и му нареди да млъкне. После се върна във всекидневната и зачака камионът с ракетите да пристигне от Денвър.

Камионът от Денвър беше бял, с дълго ремарке. Минута след като слезе от кабината, шофьорът му вече лежеше завързан до Махмуд. След като се оправи с него, Ричър извлече Махмуд навън и го подпря на слънце до неговия камион. В очите му се четеше страх. Знаеше какво следва. Ричър реши, че сигурно предпочита да умре веднага, така че го остави жив. О’Донъл измъкна шофьора и го стовари до товарния камион с ракетите. Всички останаха неподвижни за малко, после се натъпкаха в хондата на Нили и бързо се отправиха на юг. Веднага щом се появи покритие на мобилните телефони, Нили се обади на своя приятел в Пентагона. На Западния бряг беше седем сутринта, значи на Източния вече беше десет. Нили му каза къде да търси и какво ще намери там. След това продължиха. Ричър гледаше назад през прозореца и още преди да стигнат до планините, видя цяла ескадрила хеликоптери, която летеше на запад на хоризонта. Модел „АН–1“, вероятно от най-близката база на Министерството на вътрешната сигурност. Небето беше почерняло от тях.

* * *

След като минаха планините, четиримата си поговориха за пари. Нили предаде финансовите документи и диамантите на Диксън и решиха тя да ги отнесе в Ню Йорк, където да ги превърне в пари в брой. Първата задача беше да се възстановят оперативните разходи на Нили, втората — да се направи фонд за подпомагане на Анджела и Чарли Франц, Тами Ороско и трите й деца и Майлин, приятелката на Санчес, а третата — да направят дарение на организацията за хуманно отношение към животните в памет на Мейси, кучето на Тони Суон.

След това стана неудобно. Нили нямаше нищо против да получи някакво възнаграждение, но Ричър долови, че Диксън и О’Донъл не се чувстват комфортно. Изкушаваха се, но не искаха да повдигат въпроса, защото им беше неприятно да си признаят, че искат пари. Така че той взе думата пръв, призна си, че няма нито цент, и предложи да вземат остатъка и да го разделят по равно на четири части, като хонорар за свършената работа. Всички се съгласиха с предложението.

След това изобщо не говориха. Ламейсън беше мъртъв, Махмуд беше попаднал в лапите на закона, но никой не се беше върнал в света на живите. А Ричър вече си задаваше големия въпрос: ако онази повредена кола на магистрала 210 не беше забавила пристигането му в болницата, дали щеше да се справи по-добре от Диксън и О’Донъл? Или от Суон, Франц, Санчес или Ороско? Може би и останалите си задаваха същия въпрос. Истината беше, че той не знаеше отговора, а Ричър много мразеше да не знае нещо.

След два часа пристигнаха на летището в Лос Анджелис. Зарязаха хондата в аварийната лента и се отдалечиха в различни посоки, към различни терминали и различни полети. Преди да се разделят, спряха на тротоара и за последен път удариха юмруците си един в друг, за да се сбогуват — временно, както си обещаха. Нили се отправи към терминала на Америкън Еърлайнс. Диксън тръгна да търси „Америка Уест“. О’Донъл пое към Юнайтед Еърлайнс. Ричър остана неподвижен в жегата на тротоара. Около него забързано минаваха непознати, а той гледаше как приятелите му се отдалечават.

Когато напусна щата Калифорния, Ричър имаше почти две хиляди долара в брой в джоба си — от дилърите зад Музея на восъчните фигури в Холивуд, от Саропян в Лас Вегас и от двамата охранители във фабриката на „Нова ера“ в Хайленд Парк. В резултат от това не почувства нужда от пари близо четири седмици.

Когато най-сетне му се наложи да използва банкомат, той се намираше на автогарата в Санта Фе, щата Ню Мексико. Както обикновено първо пресметна наум колко пари трябва да има в банковата си сметка и едва тогава провери дали банката го е изчислила по същия начин.

И за втори път в живота си установи, че резултатите са различни.

Банкоматът му съобщи, че в сметката му има над сто хиляди долара повече, отколкото очакваше. По-точно сто и единайсет хиляди, осемстотин и двайсет долара и осемнайсет цента повече.

111822, 18.

Очевидно парите бяха от Диксън. Неговият дял от хонорара.

Отначало Ричър се разочарова. Не от сумата. Парите бяха повече, отколкото беше виждал в последно време. Разочарова се от себе си, защото не откриваше никакво послание в числото. А беше сигурен, че Диксън малко ще промени числото, с няколко долара или няколко цента нагоре или надолу, за да му остави някакво остроумно послание. Но Ричър не го откриваше. Числото не беше просто. Нито едно четно число, с изключение на две, не е просто. Делеше се на какво ли не. Реципрочната му стойност беше скучна. Квадратният му корен беше разбъркана поредица от произволни цифри. Кубичният му корен беше още по-зле.

111822, 18.

Ричър се разочарова и от Диксън. Колкото повече мислеше за числото, колкото повече го анализираше, толкова повече нарастваше увереността му, че то наистина е много скучно.

Значи Диксън не играеше.

Нямаше желание.

Вероятно беше точно така.

А може би не.

Той натисна бутона, за да извади разпечатка на извлечение от сметката. От един процеп се показа тънко листче. Петте последни трансакции по сметката, отпечатани с бледо мастило. Все още се виждаше първоначалната вноска на Нили, направена от Чикаго — на първо място в списъка. След това бяха петдесетте долара, които Ричър беше изтеглил на автогарата в Портланд, щата Орегон. На трето място беше разходът за самолетния билет от Портланд до летището в Лос Анджелис, още в началото на операцията.

На четвърто място имаше нова вноска по сметката: сто и една хиляди, осемстотин и десет долара и осемнайсет цента.

И на пето място, на същата дата, още една вноска: точно десет хиляди и дванайсет долара.

101810, 18.

10012.

Ричър се усмихна. Значи все пак Диксън играеше. И още как. Първата вноска беше 10–18, изписана два пъти за по-голям ефект. Кодът на военната полиция за „успешно завършена мисия“, повторен два пъти. 10–18, 10–18.

Тя самата и О’Донъл, спасени. Или Ламейсън и Махмуд, победени. Или и двете едновременно.

Добре казано, Карла, помисли си Ричър.

Втората вноска беше пощенският й код: 10012. Гринич Вилидж. Кварталът в Ню Йорк, където живееше. Географско указание.

Намек.

Карла го беше попитала: Искаш ли след това да наминеш към Ню Йорк?

Ричър отново се усмихна, смачка листчето и го пусна в кофата за боклук. После изтегли сто долара от машината, влезе в автогарата и си купи билет за първия автобус, който видя. Нямаше представа накъде отива.

Беше й отговорил: Не правя планове, Карла.

Информация за текста

© 2007 Лий Чайлд

© 2007 Богдан Русев, превод от английски

Lee Child

Bad Luck and Trouble, 2007

Сканиране и редакция: ultimat, 2009

Разпознаване и редакция: Ti6anko, 2009

Издание:

Лий Чайлд. Лош късмет и неприятности

Издателство „Обсидиан“, София, 2007

Редактор: Матуша Бенатова

Худ. оформление: Николай Пекарев

Техн. редактор: Людмил Томов

Коректор: Петя Калевска

ISBN 978–954–769–150–6

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/14716]

Последна редакция: 2009-11-27 23:00:00

Content

Лий Чайлд
Лош късмет и неприятности

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

Информация за текста