Христо Ботев

Преди малко време аз ходих на Баламук

Преди малко време аз ходих на Баламук по следующите две причини: 1) Вестник „Дунав“ ме молеше да му бъда постоянен дописник и да му являвам за сичките политически и социални новости, които върши и които мисли да извърши лудото човечество; 2) Мене се искаше да погледам лудите братя и да ги сравня с нашите философи, които решават съдбите на народите по кафенетата и по публичните къщя. Тряба да забележа и това, че ни един човек не може да разбере степените на лудостта, ако не изучи мозъците на ония философи и дипломати, които се занимават със социалните и политическите въпроси от бездействие или от немай-къде.

Щом влязох в болницата, то ме посрещна един дългонос и кривокрак грък и попита ме:

— От схизматиците ли си ти или от благословените?

— От схизматиците съм — отвърнах аз.

— Ако си от схизматиците, то те съветвам да идеш при Сардели и да го помолиш да те благослови, защото в противен случай ти ще бъдеш виновен и пред бога, и пред Сардели.

— А коя е тая госпожа Сардела? — попитах аз.

— Г. Сардели не е риба сардела, а грък Сардели, елин. Разбираш ли сега? Трябва да ти кажа и това, че той е сляп с едното око, защото е редактор на елинския вестник „Ирис“, който излазя в Букурещ два пъти през годината. С една дума, г. Сардели е велик човек, мъдра глава и голяма паница. Ако ти да би бил грък и ако да би бил в състояние да разбираш гръцките мъдрости, то аз би ти дал да четеш „Ирис“ и да изучиш и птичия език. Ако аз да не би чел тоя честит вестник, то не би бил в тая къща и не би седял на царския престол. Нашите баламукски братя са във възхищение и от г. Сардели, и от неговия вестник. Един из министрите на нашето умно царство насмалко щеше да полудее от прекрасната логика и от дълбоката риторика на г. Сардели. Главният управител на нашия вилает съветваше преди малко време своите поданици да бъдат осторожни, когато земат в ръцете си в. „Ирис“, защото подобна философия се чете само в черковите и в хаврите. Ето кой е г. Сардели. Разбра ли сега?

— Разбрах — казах аз. — Кажи ми сега защо г. Сардели е сляп с едното око.

— От родолюбие и от голям ум — отговори моят Ментор.

— Аз би посъветовал гръцките патриоти да му извадят и другото око, ако искат да им се роди и втори Омир. Гръцките философи и поети трябва да бъдат или слепи, или пелтеци, или да живеят в бъчва — казах аз.

— А вашите? — попита той. Аз побягнах, защото се побоях да ме не попита за нашите бивши редактори и за нашите велики историци.

Второто лице, което излезе пред мене, беше една от ония личности, които са се родили само да ядат и да пият и които обичат да се подкривят на сиромасите и на мършавите човеченца. Тая личност ме погледа кръвнишки и рече ми:

— Аз те познавам от коя си ливада. Я кажи ми ти, защо не слушаш по-старите, по-силните, по-знаменитите и по-шейретите? Ти си лошав човек. Ти викаш против турците, против чорбаджиите, против калпазаните и против изедниците, без да искаш от нас дозволение и без да добиеш нашето благословение. Кажи ми ти, кой ти е дозволил да издаваш вестник и да откриваш имената на крадците, на лъжците и на шарлатаните? Кой ти е дал право да осъждаш гърците, с които наша милост има родство и търговия? Замълчи, нечестиви, и не издавай богопротивни вестници, защото конокрадците ще да те прокълнат и твоето име ще да остане во веки веков записано в букурещката полиция. Трепери, тиранино, пред нашето отмъщение! — извика лудият брат и повдигна ръката си така, както я повдига секи един актерин, когато желае да заколи невярната си жена.

Когато чух тия попръжни и когато видях тия актерски пози, то исках да посъветовам приятеля да иде и да се полечи в лудницата, но тутакси се усетих, че се намирам на Баламук, и затова отговорих само следующите думи:

— Ноктите ви са обрязани, мой брайно! Аз съм срещал през живота си множество подобни Дон Кихоти; но ни пред едного не съм свалил шапката си. „Кажи право, па нека и езикът ти да откапе“ — казват умните и честните българи.

Моят приятел се разсърди още повече, защото той не беше се научил да слуша противоречия, и извика:

— Аз ще да изпроводя адрес до министерството, под който щат да се подпишат сичките „умалишени“ братя. Ние тряба да те изгоним из Баламбук, защото нашето царство не може да търпи ни една истина. Ако ние да би обичали истината, то не би отпуснали такова гиздаво шкембенце. Я погледай го — каза той най-после и потупа си „чувството“.

— Имаш ли още с какво да ми се похвалиш? — попитах аз.

— Имам зер. Касата ми е пълна с парички.

— А главата ти с боза — казах аз и побягнах, защото се побоях да ме не видят двата бивши наши български редактори и да ме не предадат на полицията. — Не знае човек какво може да се случи с неговата личност! Аз съм дошъл да погледам на лудите; а благодетелите на българския народ могат да помислят, че съм се решил да събирам „луда“ чета и да възбунтувам чорбаджийските халища и търговските кантори. Който се е попарил с млякото, той духа и на леда.

Третата личност беше калугерска: душата й миришеше на пресен шаран и на родоски зехтин, кожата й се лъщеше като лакиран сахтиян, очите й бяха кочешки, а носът й приличаше на морав патладжан.

— Чедо мое! — каза тая личност кротко и благосклонно. — Не нападай на калугерите и на калугерките, обаче они сут раби божии и невести Христови. Ако на тоя свят да не би били гръцките калугери и калугерки, то хората би захванали да мислят само за себе си и да гълтат само със своето собствено гърло. Без чорбаджии и без гръцки калугери светът не може да съществува. Седни да ти прочета житието на един гръцки мироточец, което е напечатано преди малко време във в. „Жижа“. Ето го. Един благочестив (гръцки) архиерей, по име Авакум, обявил на православното стадо Христово, че той е дотолкова праведен, щото може да повика даже и Св. дух да слезе от небето и да се яви на народа. — „Елате в неделя в черкова и да видите каква е моята сила и каква е божията благодат“ — рекъл той на православното стадо и вдигнал ръцете си благоговейно нагоре. Тряба да кажа и това, че тоя мъж твърде дълго време учил един гълъб и опитомил го дотолкова, щото той дохождал и кацал на рамото му почти сякога, когато владиката му казвал: „Душе святий, гряди ко мне!“ Тоя гълъб бил занесен в черквата и захлупен под едно решето. Когато настанала неделя, то сичките православни християни се събрали в черквата да видят свети дух, да запалят по две свещи и да се посветят. Щом се свършила службата, то архиереят повдигнал ръцете си нагоре и извикал: „Душе святий, гряди ко мне!“ Архидяконът отишел в олтаря, отлупил решетото и приготвил се да пусне св. Дух; но намерил под решетото само перушините му. Владиката пак извикал: „Душе святий, гряди ко мне!“ „Изяла го е котката“ — рекъл архидяконът полека и подмигнал на архиерея си; но той не разбрал какво му говорят и извикал трети път: „Душе святий, молим тя, гряди к нам!“ „Изяла го е котката“ — извикал колкото си може архидяконът и донесъл перушините в решетото.

Р. S. Моля в. „Ирис“ да препечата разказа на №1; моля в. „Дунав“ да препечата приказницата на №2; моля „Неологос“ да препечата житието на архиерея Авакума.

Информация за текста

Източник: [[http://slovo.bg|Словото]]

Публикация:

Вестник „Независимост“, г. III, брой 27 от 24 март 1873 г.

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/3703]

Последна редакция: 2007-10-29 09:00:00

Content

Христо Ботев
Преди малко време аз ходих на Баламук

Информация за текста