Марин Ботунски

Ранни дългове

(книга първа)

Посвещавам тази книга

на най-скъпите на сърцето ми:

дъщерята Сребрина и синът Стоян;

и на всички творци и приятели,

с които животът ме срещна и не ме раздели никога.

Вместо предговор

Някъде бях прочел, че жеравите, летейки в небесата, позволяват на лястовиците да кацат и да си почиват на техния гръб. Истина ли е или не — не зная. Не съм се интересувал нито от специалисти в тази област, нито пък потърсих специална литература, в която можех да намеря утвърдителен или отрицателен отговор. Честно казано — не ми се искаше да направя тази справка да не би евентуален отрицателен отговор да прогони случайно навестилата ме радост. Каква е тази моя радост? Дали жеравите просто разрешават на лястовиците да си почиват или ги учат да издържат на насрещните ветрове, да „летят“ на големи височини? И дали такъв един пример не е „заразителен“ за човека, който също трябва да се учи и да поема върху „крилете“ си друг човек, помагайки му да „пази равновесие на големи височини“, и да лети в близост до слънцето?

И още си мисля, че човек трябва да има вярата в друг човек, на чиито жеравови криле може спокойно да излети в необятния син простор, да заякнат крилете му, та да не го плашат насрещните ветрове, а един ден и сам да полети в близост до слънцето.

Мисля, че ние, хората, по-често трябва да си припомняме този велик птичи урок. По-често трябва да се случва и при нас: в едни моменти да бъдем като жеравите, в други — като лястовиците.

В началото на пътя, в училището в село Краводер, имах чудесен, дълбок и мъдър учител. Богата култура имаше той, ала още по-богато и любвеобилно беше сърцето му. Една мисъл на моя учител ме сепва често, вглеждат се изпитателно в мен добрите му, светли и любопитни очи, питат ме: като как, ученико мой, изпълняваш човешката ми и учителска препоръка. А тя гласеше: „Острата дума можеш и да не я кажеш, можеш и да я забравиш, независимо, че има хора, които я заслужават и трябва да я чуят. Добрата дума не забравяй. И не само не я забравяй, но и не закъснявай да я кажеш. Добрата дума трябва да се чуе овреме.“

А ето, че се хващам в ранни дългове, в заслужени, а не казани добри думи. И не само добри.

Под високия, поднебесен връх „Околчица“ животът ме обдари с чудесни срещи и приятелства, даде ми възможност да видя възходи и падения, яка българска вяра и обвито в патос безверие…

Щастие бе (но и голямо притеснение), че в самото начало на пътя, преди да съм укрепнал в литературния труд, животът ме срещна с такива творци като Константин Павлов, Иван Динков, Стефан Цанев, Иван Пауновски, Александър Миланов, Дамян Дамянов, Никола Инджов, Йордан Радичков, Дончо Цончев; с художниците Иван Фунев, Найден Петков, Цветко Йорданов, с диригентката Радосвета Бояджиева, с артистите Иван Кондов, Никола Дадов, Джуни Александрова, Юлия Ганчева, Белла Цонева, Иван и Цветана Гайдарджиеви, с режисьорите Васил Луканов и Леон Даниел…

Срещна ни и ни сприятели — завинаги.

В Москва пък имах щастието (1965–1966 г.) да се докосна до любимците на младите тогава — Евгений Евтушенко, Бела Ахмадулина, Андрей Вознесенски, Роберт Рождественски и техният духовен баща Константин Симонов. Бях млад, за да мога да давам друго, освен приятелство, признателност и любов. Затова пък можех да вземам с пълни шепи прозрение, опит, майсторство, мъжество.

И съм благодарен на съдбата за това, тогава съвсем случайно обдарило ме щастие. То беляза и целия ми живот.

Толкова много имена има в живота и в душата ми — малки светлинки, осветявали мрачните и труднодостъпни пътеки на художествените достижения… Имаше моменти, когато на верния път можеше да те изведе или протегната ръка, или остра мисъл. И ние се хващахме за тях отново и отново, преценявайки стойности и добродетели, минало и настояще.

Авторът

Пътят на безсмъртието

„Аз ще направя ръцете си на чукове, кожата си на тъпан, а главата си на бомба, пък ще изляза на борба със стихиите.“

Христо Ботев

Защо започвам „ранни дългове“ с Христо Ботев? Бележките ми са за творците, с които се срещах, работих и живях. Смея да твърдя, че Христо Ботев е съвременник на моето поколение. Той не само е „жив“, както е писал, не само „не умира“, както писа Иван Вазов, Христо Ботев беше и е нашата европейска и световна мярка, нашето лице пред света. Толкова години живях и продължавам да живея в подножието на неговия легендарен връх „Околчица“. И ако всеки български творец има радостта и гордостта да съизмерва своите крачки с първия български гениален поет, то за живеещите във Враца и Калофер това е и задължение. В навечерието на Ботевите дни през 1996, в издателство „Будилник“, излезе от печат съставената от мен антология „И певци песни за него пеят“. Тя съдържа 121 стихотворения от български поети, 8 стихотворения от чуждестранни автори, 26 народни песни, 41 публицистични къса — 18 от български и 23 от чуждестранни автори. Антологията е богато илюстрирана със значими произведения на български художници. Редактори са Иван Радоев и Борислав Геронтиев, редактор на издателството — Сребрина Йорданова.

Работата над антологията „И певци песни за него пеят“ започна през 1992 г. Времето беше разделно, двойно време. „Тръгналото“ отрицание на тоталитаризма, на събития, лица, на пътища и ориентации не подмина и най-високите духовни върхове на България. Пръски от това отрицание паднаха и върху него — единствения поетически гений.

Не обичам хората, които изричат лесни думи. Вятърните. Ветропоказателите. Имало ги е и по времето на Ботев. Наричали ги „трезви“, „умерени“, „добродетелна дружина“, „труженици в полето на глупостта“, „вся дебелокожа поредица чорбаджийска“… Считах за дълг да подготвя антологията — сама трудна дума в трудното време. Защото никоя уважаваща се страна не бива да позволява „пяната“ на времето да омърсява белязания с безсмъртие.

Защото той е Христо Ботев!

За Ботев е трудно да се пише, да се говори, да се снима филм, да се гради пластичен образ, театрален спектакъл… Само тази трудност ли определя дългът ни към великия българин, към гениалния поет, за когото са създадени малко художествени паметници? Което е създадено — все има своите справедливи опоненти. Защото всеки българин носи в сърцето и душата си изграден свой, величествен образ на гения.

У него всичко е скроено с едра ръка, с мащабите на гениалността: и външния му вид, и интелекта, и чувствителността, и обичта, и омразата.

Приятелят му Лучков си спомнял младежките години в Задунаевка: „Всички се възхищавахме от неговите способности и от неговата прекрасна външност: висок, пъргав и умеещ винаги да държи своя юнашки вид… По външност Ботев беше рядък красавец: в тази възраст той имаше лице бяло като на мома, нямаше още ни брада, ни мустаци, висок, едър, снажен, физически силен, подвижен… С такава външност внушаваше респект към себе си…“

Народният поет Иван Вазов пише за 22–23 годишния Ботев: „Той беше висок, едър — почти исполин, — с черни пламенни очи, с нос дълъг, римски, малко кривичък към лявата буза, челото му високо, благородно, на двата края на което трепереха сини жилчици, косата му черна, щръкнала. Умната му физиономия, необикновено високият му стан, гърлестият му говор и смях, гордият му, смел и разкрачест ход го отличаваха и туряха по-горе от множеството, сред което вървеше замислен.“

Нека отделим това: „по-горе от множеството, сред което вървеше замислен“ и да се пренесем напред, когато след боя на Милин камък и нощното пътуване, на 20 май, четата осъмва в полите на балкана, западно от Челопек, върви из балканските пътеки и, едва взели дъх, четниците виждат осемте турски табора. Спас Соколов пише: „Войводата Ботев вървеше в последните редове. Той се спря при едно поточе, извади си сапун и пешкир, уми се, изтри се и тръгна…“ Димитър Икономов допълва: „Ботев си уми лицето и ме запита дали нямам гребен да си вчеше косата. Случайно у мене се намираше. Услужих му. Тук той ми се представи такъв хубавец, какъвто друг път не съм го забелязвал. Едно нещо не можеше да се не схване: лицето му бе тъжно, погледът му мрачен и усмивката пресилена.“

Заглеждали ли сме се внимателно в портрета му? Замисляли ли сме се над всяка негова дума? Над логиката на стъпките му по обруганата българска земя?

Защо върви замислен сред множеството, от което стои по-горе, защо погледът му е мрачен, лицето — тъжно? Не е ли непосилна неговата „самота“, личната драма на гения, подтиснат от обществената действителност, от културната действителност, от апатията и примитивизма на средата, в която живее?

Защо в тази бавност и мудност на времето той е така нетърпелив да буди, да разтърсва съвести? Защо е толкова язвителен към безразличието и лъжепатриотизма, защо отчаянието и гнева са му чести спътници?

Защо с такава неотслабваща сила търси и най-малката надежда, преоткрива вярата в борбата, чака „събуждането на народите“?

Не е ли защото Христо Ботев мери всичко с мярката на бъдещето!

По онова време Ботев е един от най-големите и будни умове на Европа. Бил неизвестен сред известните нему Гарибалди, Кошут, Бакунин, Пизакане. Ала стоял по-високо от тях като духовен пример, като самороден талант, като идеолог.

Учил се от Херцен, от Чернишевски. Ученикът в много отношения бил равен с учителите, в някои творчески изяви стоял по-напред от тях.

Имал зад гърба си мизерната, тъмна българска действителност, опитът на слаби стихотворци и литератори. Учителите му имали в страната си могъщи белетристични гении — Достоевски, Гогол, Тургенев, Толстой, публицистите Белински, Добролюбов, Писарев…

Изграждал се като личност, като мислител и революционер при невероятно тежки условия.

И като идеолог е самотен в българската действителност.

В речника му често се появяват думите: „епоха“, „история“, „човечество“, понятията „събуждането на народите“, „на борба със стихиите“.

Имал е усещането за своето предназначение, за желязната якост, яркост и краткост на своя слънчево взривен талант!

Как с тази мярка на бъдещето в себе си и с ужасяващото настояще е преживял последните си дни, и кое е онова качество, което го прави съвременник, неразделен от мислите и чувствата на всяко ново поколение българи?

На 1 май Христо Ботев се връща от Одеса, до 9 май тича из Букурещ, за да купува с донесените от Русия пари нужното за подготвяната чета на Филип Тотю. Тичал, уреждал, купувал, а привечер отправял взор към поробеното отечество.

Кажи ми, кажи, бедни народе,

кой те в таз робска люлка люлее?

…………………………………

Сочи народът, и пот от чело

кървав се лее над камък гробен;

кръстът е забит във живо тело,

ръжда разяжда глозгани кости,

смок е засмукал живот народен,

смучат го наши и чужди гости!

Междувременно, на 8 май, се получава писмо от апостола за Врачански окръг: „Новината е голяма. От голяма важност! Бунтът пламна в Панагюрище… Нам не остава друго нищо, освен да дигаме и ний.“

Трябвало да се бърза. В тия дни Ботев едва смогвал в късна някоя доба да се прибере в дома на букурещката улица „Румеоара“ номер 15, където са най-скъпите му същества: Венета, Иванка и Димитър. Дъщерята Иванка е едва на един месец.

Старият войвода Филип Тотю поискал да му се броят хиляда наполеона, за да тръгне с четата. Намалил ги на двеста, а като не му ги дали, изчезнал. Ботев кипял. „Тогава — както пише Н. Обретенов — Ботьов се възмутил от Филип Тотя и казал на момчетата: «Тя се видя, че аз ще ви стана воевода.» Момчетата се зарадвали и извикали: «Да живее бай Христо.»“

„Бай Христо“ е на двадесет и осем години. Когато се качва на парахода на 16 май 1876 година, хладнокръвният и външно спокоен „градинар“ е щастлив.

Дружина тръгва, отива,

пътят е страшен, но славен,

аз може млад да загина…

Но стига ми тая награда —

да каже нявга народа:

умря сиромах за правда,

за правда и за свобода…

Планът му за качването на четата на парахода „Радецки“ е също с Ботевска мярка. Преоблечени като градинари, снабдени с билети за Кладово, Сърбия, четниците се качват на пристанищата в Гюргево, Зимнич, Турно Магурели, Корабие, Бекет. Така те избегнали подозрението на турските стражеви кораби.

Между Никопол и Рахово, където параходът обикновено спира сред Дунава за 1–2 часа, Христо Ботев пише писмото си до Венета: „… Ако умра, то знай, че после отечеството си съм обичал най-много тебе…“ Забележителни са и редовете от писмото до Иван Грудов, Иван Кавалджиев и Георги Странски: „Работете, братя, работете! Сега е времето да покажеме своите способности и своя патриотизъм… Аз съм весел и радостта ми няма граници, като си наумя, че «Моята молитва» се сбъдва“…

вдъхни всекиму, о, боже,

любов жива за свобода —

да се бори кой как може

с душманите на народа.

Подкрепи и мен ръката,

та кога възстане робът,

в редовете на борбата

да си найда и аз гробът!

Тогава не знаел, че е войвода и на българските поети. Не се считал за професионален поет, не говорел за себе си като за поет. Поети били Раковски, Каравелов, Петко Славейков.

Но за публицист се смятал. Говорел, че със „Знаме“ ще направи „епоха“ в живота на емиграцията ни. На капитана на „Радецки“ Енгледер се представя: „Христо Ботев, бивш публицист, сега български войвода“.

Още повече се смятал за организационен работник на революцията, революционер.

В своето „Ръководство за словесност“ Добри Войников упоменава стихотворението му „Елегия“. Апостолът на свободата Васил Левски преписва в тефтерчето си „На прощаване“. И толкова. В емигрантския печат няма отзиви за Ботевите стихотворения. Рецитирал в емигрантски среди. Слушали го. Не бил популярен извън хъшовете и приятелите. Може би това обяснява и малкия обем на поетическото му дело. А може би прецизността, взискателността на гения! През 1867-ма, 1868-ма, 1872, 1875 година пише по едно стихотворение. През 1869 — нито едно. През 1874 — също. Най-плодовита е годината 1873, в която пише девет стихотворения.

Позволява си да се печата в една книжка с него Стефан Стамболов.

Признанието ще дойде много по-късно. Лавинообразно. Негов носител са младите поколения на България.

… А „Радецки“ се отправял към Бекет, за да вземе последната група от възторжените български градинари. Ботевият четник Йордан Кършовски пише: „Отделянето на парахода «Радецки» от пристанището на Бекет стана на часа десет и половина. След един час пътуване се зададе и съзря с. Козлодуй. В това време Ботев, Перо, Войновски, Димитър Икономов от Троян и Спас Соколов от Пирдоп изскочиха от камарата на парахода, облечени в българска народна униформа, с калпаци на главите, върху които над челото им блещеше български лъв, с револвери в лява, а със сабя в дясна ръка. Тогава Ботев извика със своя ясен, но повелителен глас: — Момчета, скоро на оръжие!“

Параходът е завзет. Моментът е величествен и трогателен.

Приближава, приближава Козлодуйският бряг. Ботев дърпа завесата, поставена от към българската страна, и погледът се задържа задълго на родната земя:

Там… там буря кърши клонове,

а сабя ги свива на венец;

зинали са страшни долове

и пищи в тях зърно от свинец,

и смъртта й там мила усмивка,

а хладен гроб — сладка почивка!

И се изправили пред най-големия път. Начало — Козлодуй. Край — Околчица. Прав — като сабя, чист — като знаме.

Парела устните родната земя. Вричане било, вричане с целувка — огнена, изгаряща, за да топли векове земята на България! После целунали знамето и кръста, направен от кръстосани саби. Сава Катрафилов произнесъл клетвата, а всички повтаряли след него: „Кълна се, че ще умра за Отечеството си България“.

С първите стъпки проехтяли куршуми. Паднала и първата жертва — турчин от пограничната стражарница.

Ала не ги посрещнали българи бунтовници. От Козлодуй се присъединил само Младен Павлов — Козлодуйското даскалче.

Ботев бил строг, безпощаден, когато не се изпълнявали заповедите му, макар че, както спомня Димитър Ночев, „отнасяше се с уважение към чуждото мнение и отстъпваше от своето, ако намираше, че не е прав“. Защо е разрешил на Обретенов да вземе торбата с бели меджидии от селския богаташ? Може би отговора е пак в спомените на Димитър Ночев: „Чернишевски му беше един от любимите писатели, като ни казваше, че според този писател — животът трябва да се нареди по такъв начин, че всеки да има облаги от него… Думите «собствеността е кражба» му бяха като «добро утро» и «добър ден». Не смяташе за престъпление, ако собствеността се наруши в името на някоя благородна цел, и той я нарушаваше, за да нахрани своите гладни другари или пък за делото — но никога не за себе си. Той често пъти оставаше гладен, като даваше и последната си стотинка на другарите си“.

В Бутан ги посрещат радушно, старци им дават цветя. Ала хора и там не се присъединяват. Ботев дълго стоял замислен край Огоста и хвърлял цветята във водите й.

На зазоряване минали Борован. Посрещнал ги старец, който обяснил, че младите са на полето, затова няма никой.

А горите гъмжели от башибозук, от черкези. На Оходенския мост също ги посрещат въоръжени турци. „Преди да стигнем селото Баница — пише в спомените си Спас Соколов — ето, че се задава всичкият добитък на селото, каран от башибозука срещу дружината с цел да се раздвои последната и внесе суматоха, обаче и тук не успяха.“

Войводата омрачнявал от поведението на българите. И от това, че навсякъде спокойно се разхождали черкези и дръзко стреляли срещу четата… И нито буря кърши клонове, нито сабя ги свива на венец. Само смъртта дебне от всяка курия, от всеки рид.

И тогава четата тръгнала към първия заветен връх — Милин камък.

Спасителна била позицията, която избрал военният ръководител Войновски. Врагът — многочислен, озверен. Този бой, продължил през целия ден, до 9 часа вечерта, е една от върховите изяви на героизма на българските „градинари“. „От многобройните куршуми — както пише Димитър Икономов, — дърветата около нас останаха без листа, корите им се обелиха, а камъните взеха да пущат прах“. Нови турски части пристигали на помощ, черкези, башибозук. А от Враца помощ не идвала.

В най-големия разгар на боя, в кръвопролитния му кипеж, от към Враца се вдигнал облак прах и викът на Ботев се разнесъл по цялата бойна линия: „Не бойте се! Дръжте се! Помощ иде!“

Били нови табори башибозук и редовна войска.

Паднал най-младия четник, паднал възнак на скалата. След него паднал знаменосеца на четата Коруто. Тежко са ранени Сава Катрафилов и Перо Македонеца.

Обретенов си спомня: „Ботьов за миг падна духом, особено като гледаше мъртвите и ранените си верни другари. Той слезе в малката пещеричка, подпря се на стената и започна да охка. Апостолов, Давид Тодоров, Георги Матев и Петър Юрданов го насърчаваха, но нищо не помагаше.“

Нека съвестта ни не посмее да кори човешкото в сърцето му от този бой. Той, дето знаел как да прекрои света към по-добро, сега не можел да намери сили да спаси четата, която хвърлил към смъртта. Не знаел и за случилото се с врачанските съзаклятници, затова „измамата“ на Заимов изгаряла бунтовническата му душа.

Мълчанието било динамитно. Надживял мъката, оборил покрусата надвил угризенията.

Всъщност, Ботев извършил проверка на гениалното си поетическо творчество. След дълбоките преживявания — радостните мигове на преминаването на четата и яростната мъка, че народът не е готов, че народът няма да се вдигне, след мълчанието на Враца и героизма на четниците, той бил вече готов да изкачи един от най-големите върхове — Околчица. Русия, Европа, светът не може да не съзре този юнашки 120 километров път към свободата.

Оставало му да провери своята най-зряла творба — „Хаджи Димитър“. Защото, както пише Иван Вазов „… тоя момък не мислеше като другите. Неговият ум занимаваха социални, общочовешки въпроси, задачи страшни, неразрешими, които вълнуват в наше време всички мислещи умове и ги смущават и плашат“.

Той наистина не мислел като другите. Усещал закономерностите на обществено историческия процес. Прогнозирал бъдещето. Във в. „Знаме“ писал: „Който умре за свободата, той не умира само за своето отечество, а за всичкия свят.“ „Всичките сиромаси и работници, от каквато и да са народност, където и да живеят са братя помежду си, братя по страдание и по мащеха съдба“. „Само разумният братски съюз между народите е в състояние да унищожи теглилата, сиромашията и паразитите на човешкия род, и само този съюз е в състояние да въдвори истинска свобода, братство, равенство и щастие на земното кълбо.“

И вървяли към Балкана, към Върха. Поели ги горските поляни, уморителните стръмни пътеки, скалните масиви на „пустинния“ Балкан. Ботев бил опиянен от дивната красота на природата, от пролетната свежест и зеленина, от безкрайната синева на небето, вслушвал се в тихия шепот на гората. Точно тук той се спира на бистрия поток и се умива, вчесва се. Представяте ли си — отсреща вече чакал строения башибозук, черкезките пълчища, редовната войска, турската кавалерия! Дали не е имал усещането, че върви към бляскавия край на подвига си?

И започнало сражението. Силите били неравни. Шепата храбреци се биели геройски. Ботев през цялото време неустрашимо командвал сражението. Цял ден славните български „градинари“ удържали напора на многократно превъзхождащия ги противник. Решени на всичко, отчаяни, но и вдъхновени, те дават урок на света как се умира за свободата.

Ботев вярвал, че безстрашния подвиг на момчетата му ще пробуди заспалата съвест на света. И на нашите: сребролюбци, „трезви“, „здравомислещи“, „умерени“, нищите духом — всички, за които революционерите били луди глави и нехранимайковци.

Един двадесет и осемгодишен живот, преминал като светкавица над родината, пада с гръм на високото й чело.

Словото му се сля с делата му.

Тоз, който падне в бой за свобода,

той не умира: него жалеят

земя и небо, звяр и природа,

и певци песни за него пеят…

Вълкът още ближе раната му. И нашата — по него. И още търсим гроба му. Защото няма път като неговия — огнен, бунтовен, следовен. Неговите идеи и пример вдигнаха народа и му даваха сили в борбата за национално освобождение.

И словото му шества по света. И легендата с него. В него.

Младите поколения на България първи усетиха величието на предтечата… И е чудесно, че Христо Ботев е съвременник на всички млади поколения, че „Йолковица“ приема такъв поклон пред поет и войвода — ежегоден, хиляден, че ехото от неговия подвиг повече от век се разнася, повтаряно от върхове и долини, от бойци и поети. За да ни съпътства през целия ни живот.

А това е знак, че е жив, и докато има България на света, ще е жив нейният син Христо Ботев.

Из „Дневник, 1965 г.“

Първият поглед към света, отправен в най-ранното детство, е през прозореца на стаята ни, който гледа на изток. И какво открива този прозорец: двора с дюлата и двете „царски“ дървета, трънен плет, Помпата, от където цялото село се снабдява с вода за пиене, после водите на Ботуня и „Лицето“ — онова възвишение на изток от селото, зад което изгрява слънцето.

Другият прозорец гледа на север: площада на селото, вдясно сградата на общината, църквата и къщата на дядо Коло Шукрията, напред — къщата и кръчмата на Иван Вардов, къщите на Коцовци, наляво — къщата и магазина на Павел Мазов.

У дома всички са по-големи от мен и по-големите предпочитат прозореца, който гледа на север, към площада. Там селото се вижда като на длан: кой го привикват в общината, накъде тръгва кмета, бирника или барабанджията, кой отива на черква, кой се жени или прави кръщене, кой влиза в кръчмата, или кого извеждат от там пиян, кой е забързан за влака в Бели Извор…

Мен ме блазни прозорецът на изток — слънцето и реката.

… Защо онази учителка в детската градина ми даде барабанчето и две моливчета, които служеха за палки! И днес мисля, че правейки те барабанчик в ранното детство, с нещо предопределят по-нататъшните ти стъпки…

Най-светлия мой прозорец — това са ученическите години в село Краводер и онзи вълшебник — учител Димитър Коцев. Учеше ме от първо до четвърто отделение. Беше още председател на читалището, ръководител на театралния състав. Едър, строг, но добър.

Всеки последен час в понеделниците той ни четеше я приказка, я разказ, я част от повест. От онези понеделнишки четения още помня десетки приказки, разказа за Баба Илийца, преминаването на Македонски през заледения Дунав…

Всеки четвъртък, привечер, Димитър Коцев идваше у дома. Носеше нова книга и вземаше донесената предната седмица. Мама знаеше, че учителите не си дояждат, а бяхме бедна къща, нямахме кой знае с какво да го почерпим. В сряда вечер тя слагаше да вари в котел царевица, пречистваше обелките по някакъв особен начин с дървесна пепел, посолваше я. Царевичните зърна ставаха вкусни и бели като пуканки. Мама слагаше варена царевица в голяма гледжосана паница на масата, Димитър Коцев вземаше с шепа и бавно я изяждаше. Поглеждаше извинително към мама и казваше: „Какво да правя, Янке, като времето е бедно, а имам влъчки апетит!“

В един от тези четвъртъци, заигран с детския орляк закъснях, учителят вече беше у дома. И преди да вляза, чух угрижения му глас:

„Детето е надарено, вундеркинд е, трябва да се грижим повече за него.“ Тази неизвестна дума дълго стряскаше съня ми.

Благодарение на Димитър Коцев в ранното детство изчетох почти всичко от Иван Вазов, основни творби на Каравелов, Николай Райнов, Ангел Каралийчев, Ран Босилек, разкази от Г.П. Стаматов, Петко Ю. Тодоров, Елин Пелин, Стоян Даскалов, Виктор Юго, Антон П. Чехов… Помня как галеха и свещенодействаха ръцете му преди да ми подадат томче на Александър Пушкин… Книгите, четенията, думите му отваряха пред детската ми душа и въображение един огромен и придърпващ към себе си хоризонт.

Из „Дневник, 1980 г.“

Вслушвам се в себе си, като птица — с притворени очи, вслушвам се и разбирам каква малка, седефена капка съм в този човешки океан, за щастие огрян от слънцето, и как малката капка носи всичко онова, което носи и целият океан. Всъщност човекът е неизброден океан, и най-елементарният, макар и да не съществува най-елементарен човек. Да, макар и да не съществува, защото колкото и да си мислим, че има елементарен човек, то той все пак е венецът на тази наша прастара Земя.

Слънцето е моята свещичка

За него винаги е било трудно да се пише. Защото има такъв български израз: „Вземи си думата назад“. Тази безсмислица всъщност означава: Вземи си раната, която ми нанесе! А както ще стане ясно, много дума има да се взема назад, много рани понесе сатирикът, които оздравиха костната му система и ободриха съпротивителните сили за опазване на невероятните златни примеси на таланта. Нали много рано той обяви, че слънцето е неговата свещичка.

Косата я остри бруса, думата — мисълта. Смея да твърдя, че брусът, който остри думата на Константин Павлов, е с извънредно висока стойност — по-корав от кремък и по-топъл от детска усмивка.

Някога, когато бяхме още по-млади, го срещнах с мама. „От многото народ, минал през нас — казваше тя по-късно — Коста и Иван (Динков) са най-добри, най-човечни. С простия са прости, с умния — острие на бръснач. Не, не, много е добър Коста… Рогач ли го смятат че е? То може да не е баш точно сравнението, ама такова нещо ми минава през главата… За охлюва. Децата му викат: «Охлю-Бохлю, покажи си рогата…» А той всъщност си показва очите…“

Константин Павлов дойде във Враца през 1963 година. Кой знае защо на „върлия сатирик“ бе дадена контрактация да напише книга за Враца. Представяте ли си? Погледнато — това бе повод (а действителният повод явно е бил съвсем друг), за да не бъде в София.

Още тогава ли (?), господи, са ни смятали за Сибир!

А синът на пернишкото село Витошко вече бе любимец на слушателските аудитории — студентски, младежки, всякакви. Беше написал стихотворението „Флотация“, едно от високите постижения на българската сатира:

Лентата прелиташе край мен

и едва не ме докосваше.

Рудните отломъци подскачаха

върху безконечния конвейр,

горди, че съдържат

много цинк

олово много

и невероятно малко

златни примеси.

Смешни бяха рудните отломъци —

сигурно си я представяха

фабриката за обогатяване

нещо като козметически салон.

… Трябва да призная, че се плашех.

Двоумях се, колебах се,

но реших

и скочих върху лентата.

Рудните отломъци са мои братчета!

Ние имаме един състав!

Аз съдържам също много цинк,

олово много

и невероятно малко

златни примеси.

Майсторе, до скоро виждане!

… Чукове ни биха,

сяха ни сеялки,

химикали ни размекваха душичките.

Страшно беше

и болеше.

Но сега сме чисти —

цинкови!

оловни!

няма разни златни примеси у нас.

Неговата поетическа флотационна фабрика работеше прецизно. Той не дялаше „мек“ камък, дялаше гранит и кремък. Не с длето — с голи ръце, със сърцето си дялаше. Опияняваше се в дялането. Мисълта му нямаше почивни дни. Беше нещо като гранична застава срещу застоя, рутиниерството. Винаги в бойна готовност. Всички негови приятели знаят, неколцина — Иван Динков, Александър Миланов, Любомир Левчев, Михаил Берберов — са писали как разточително разхвърляше великолепните се остроумици Коста. Блясъкът на тези остроумици още дава отражение във Враца, където тридесетгодишният поет живя една година. Още се помнят и разказват анекдоти и истини около участията му в литературни четения във Враца, Бяла Слатина, Борован, Мездра, редките му, но впечатляващи появи във врачанския вестник. А шофьорът Симеон Ваков, син на бедното село Сумер, все повтаряше: „Толкова човешки никой не е разговарял с мен.“

С Коста може да се каже, че сме като братя. Дори повече от братя. Сприятелихме се от първото виждане. И нищо не можа да помрачи приятелството ни — нито житейските перипетии, нито различния път, нито „промените“ и коварните болести…

Той беше издал стихосбирката „Сатири“ когато дойде във Враца. Аз — начеващ автор, печатил стихове и разкази във военните издания и във врачанския вестник „Отечествен зов“. Помежду ни просвяткваше някаква искра, която не ни даваше да се разделяме. Той пристигаше в работата ми към края на работния ден: къса, малко остра коса, зелена фланелка, сив панталон, живи, святкащи очи и една, като че ли извиняваща се усмивка. Влизахме в „Кошницата“ — заведение към хотел — ресторанта „Балкан“, после тръгвахме по пътя към „Вратцата“, в заведението „Чайка“. Говорехме за всичко — за нови книги, за театър, за класици и за начеващи, за моето и за неговото село. Те бяха купили къщичка в Курило — там живееха майка му и сестра му. В ресторант „Чайка“, още не настанили се на масата, пристигна възрастен сервитьор — нищо не бяхме поръчали, а човекът носеше малка каничка с ракия, салати, поклони се и попита: „Друго какво?“… Коста му се усмихва приятелски, а аз се изумявам — от няколко дни е в града ни и вече го срещат повече от свой. Вечерта продължаваше във врачанския бар „Република“, който, след представленията, населяваха основно артистите от драматичния театър. Младите тогава Богдана Вульпе и Мария Карамихайлова (Мици) бяха прехласнати по изгряващата звезда на българския поетически небосклон и търсеха непрестанно поводи да бъдат около него. Но не беше лесно.

Колкото, невероятно за годините си, беше остър и остроум, толкова Коста Павлов беше земен, непрактичен, раним от псевдокултурието, показността, бруталността.

Не съм го виждал да танцува във Враца. Да го отвоюва обожателка. Да даде какъвто и да е материал за вестника, нищо че бяха близки с главния редактор Соколарски и журналистите го търсеха постоянно (има само едно изключение — с няколкоредов отзив).

Призори влизахме в най-близката шкембеджийница, а след час — два трябваше да бъда на работа. Към обяд Коста наминаваше да види „как съм“, отивахме някъде да хапнем по нещо, той се прибираше в квартирата, за да „изкара надницата си“, и към шест след обяд бяхме отново заедно. Не чувствахме умора — аз на двадесет и три, Коста на тридесет години — силни, издръжливи, търсещи. Той — бивш бегач на дълги разстояния, рекордьор, аз още играех футбол и волейбол, тенис на маса… И след упорития работен ден започваше нашата следваща безкрайна вечер… Само Лили Зарчева, с която работехме в една стая, сутрин ме посрещаше с майчински угрижена, и укорна, усмивка. И казваше с нея всичко.

… Повече от бляскав бе Константин Павлов на литературното четене в Мездра. Мездра имаше едно великолепно, подготвено и с любопитен поглед към света поколение гимназисти. Стиховете на Коста бяха посрещнати с любов и разбиране, после към него се изсипа поток от въпроси. И в отговорите си Коста разхвърли толкова мъдрост, бляскаво остроумие и хумор. Всички девойки в залата се влюбиха в него. Получихме и покани за нови гостувания.

След две или три седмици бяхме поканени на рождения ден на една от мездренските девойки. Забравил съм името й, знам че после тя следва и завърши ХТИ. В дома й бяха още секретарката на Учкома на гимназията, добродушна, пълничка, и още едно девойче с дълга плитка. То по-късно завърши медицина и стана много добър лекар… Пътувахме с влак от Враца, с нас тръгна и Кръстьо Трендафилов, тогава секретар на окръжния комитет на Комсомола, отговарящ за средношколската младеж. Девойките ни посрещнаха на гарата с неприкрита радост. В къщата, която отстоеше на двестатина метра от гарата, бащата на рожденичката почерпи мъжката част с домашна, двойно препечена ракия — елексир. По-късно той, ж.п. работник, тръгна на смяна. Дъщеричката му през цялото време неприкрито изразяваше симпатиите си към Константин Павлов. Настояваше да рецитира стихове, задаваше един през друг въпроси, подготви някакъв грамофон и подбираше плочи, за да потанцуваме… Кънчо или ревнуваше, или се притесняваше от поста, който заемаше и престоя му с нас и девойките. Към осем часа каза, че е минал вечерният час и трябва девойките да се прибират. Естествено — и ние.

Момичетата тръгнаха към гарата да ни изпратят. Рожденичката се „прилепи“ да си говори по пътя с Коста. Кънчо Трендафилов не можа да овладее яда си, и с остър тон ги отгони, позовавайки се на изтеклия вечерен час. С една дума — провали всичко.

Във влака за Враца пътуваме прави. Стоим, пушим и мълчим. Пристигнахме. По улиците — вървим и мълчим. Пред профсъюзния дом, който бе и кино „Й. Лютибродски“, Кънчо трябваше да се отдели — живееше наблизо в апартамент със семейството на сестра си.

Коста се обърна към него:

— Ти на нас провали и деня и вечерта. Но и…

И му посочи рисувания плакат за филма.

Погледнах нагоре. Надписът на плаката бе: „И твоята любов също“.

През 1963 година организирахме литературни четения. В групата бяха включени Салис Таджер, Константин Павлов, Николай Кънчев, инженерът от завод „Ворошилов“ Стефан Вълков. Снежина Челебиева изпълняваше стихотворения на Дамян Дамянов. От Враца към групата се присъединихме Цанко Христов, Георги Бончев и аз. Публиката не реагираше на стиховете на Салис Таджер. Таджер четеше лошо, но излезе втори път на трибуната:

— „Жанет“ — стихотворение, писано в Париж.

На устните на Константин Павлов се появи нещо като змийска усмивка.

— Слаб поет си ти, защо не гледаш как пишат хората!

— Тебе ли да гледам? — отвръща ядосан Таджер.

— Аз съм гениален, остави ме мене, като мен няма да можеш, но гледай другите добри поети.

Таджер се обиди. Вечерта звъня в ЦК на Комсомола и до късно, ядосан и изнервен, не искаше да се прибере в хотела. Николай Кънчев (!) вървеше с него по площад „Христо Ботев“ и го успокояваше.

На следния ден разглеждахме пещерата „Леденика“. Ние с Константин Павлов пътувахме с една стара, раздрънкана „Варшава“ и закъсняхме. Застигнахме групата когато слизаше от „Седмото небе“. Коста ме задържа докато слязат всички и тогава се заизкачвахме по стъпалата. От последното стъпало се обърна и извика:

— Салис, виж, пак си в краката ми!

Беше харесван, ухажван. Актрисите го преследваха. Рецитираха го дори организационни работници. Тайно. Иначе се съгласяваха с общата анатема.

Коста не може да се оплаква, че не е обичан.

Помня такъв случай: бях приет редовно българска филология, ала затруднен финансово правех опити да се прехвърля задочно. Уговорихме се с Коста да отидем в Университета. Той щеше да прекара съботния и неделния ден при майка си и сестра си в Курило, а в понеделник ще се качи на сутрешния влак, с който и аз тръгвам от Враца. Това бяха годините, когато му идваше идеята да отглежда змии в Курило и да ги праща за дребни услуги в домовете на неприятелите си. Пристигнахме в София, почукахме на вратата на заместник-ректора на Университета Петър Динеков. Как съм завиждал на Коста — с каква любов и уважение го прие тогава Петър Динеков. И за друго му завиждах — можеше да се държи като крал. Можеше да изглежда щастливец точно когато го налягаха мъки, можеше да се усмихва когато му се плачеше, можеше да се държи като милионер тъкмо когато нямаше стотинка… В същия този ден, в следобедните часове, влезе в редакцията на „Литературен фронт“, може би във вътрешния отдел. Явно нямаше пари, търсеше заем, за да се почерпим.

… Оставил ми е в квартирата на ул. „Кетхудова“ (там, дето сега са ателиетата на майсторите на художествени занаяти, в Етнографския комплекс) ръкописа на новонаписаната книга „Спомен за страха“. Прехласвах се и изтръпвах, като я четях. Една от вечерите бяхме се събрали с артистите Георги Горанов, Иван Манов, те водеха със себе си драматурга на театъра Антим (Костов?). Рецитираха се стихове, пяха се песни, пи се вино. По някое време Антим взе да разглежда книгите поставени върху работната ми, видя ръкописа, заразлиства го… После до късно водихме спор за новата постановка на врачанския театър…

На другия ден, привечер, като се прибрах от работа, преподредих нещата си и видях, че ръкописа на книгата на Коста го няма. (Тогава не знаех, че пише стиховете си само в един екземпляр). Георги Горанов и Иван Манов ми бяха много близки приятели и съмнението падна върху драматурга. Цяла седмица не бях на себе си, но и не казвах на Коста за случилото се. И изведнъж книгата се появи. Заедно с две мои книги ги донесъл, както каза хазяйката, човек с очила.

Много дълго гледах накриво този Антим, дори в яда си изказах крайно мнение за негова пиеса, въпреки че пиесата общо не струваше…

Това е книгата, която излезе от печат през 1998 г. — фототипно издание. На втората корица е отпечатана стенограма от заседанието на редакторския съвет на издателство „Български писател“. Тъжно ми е за думите на Блага Димитрова: „Аз много добре помня, че подписах тази книга един ден преди смъртта на баща ми. С Константин Павлов имах последен разговор на 3.XII, това е времето, когато излезе повестта на Солженицин и стиховете на Евтушенко. А книгата на Павлов, както личи от заглавието «Спомен за страха», се отнася за миналото. В такъв момент и в това психологическо състояние аз си казах, че нямам право да спирам книгата“. Не е събрала кураж Блага Димитрова да отстои мнението си и е предала поета. Предала го е, за да спаси себе си, редакторския си пост.

Още по-тъжно е от думите на Ивайло Петров: „Константин Павлов трябва да поработи в художествено отношение. Стихът му не е добър. На места дори в езиково отношение двусмислиците биха могли да се променят, макар че тези двусмислици са сега известна мода в поезията.“

И изведнъж двамата големи автори се смаляват. Като граждани, като доблест.

През 1964 и началото на 1965 година често се отбивах в заведението срещу Народния театър „Бамбука“, което беше свърталище или нещо като клуб на писателите. Влизал съм сам, за да търся или изчаквам Константин Павлов. Влизали сме заедно. Само че за Коста „Бамбука“ беше сцена за изява, а аз бях тръпнещият и очарован зрител.

В ония години беше много популярна и използвана неговата малка сатира:

Стихът ти гневен

като нож блести.

Стисни го здраво

във ръката мъжка!

— Щастливецо,

защо не се усмихваш ти?

— Защото

ножът е без дръжка.

Усмихвахме се слушайки я. Не мислехме (или не разбирахме), че този нож държи и авторът. И го стиска с все сила. Скърца със зъби, но го стиска. Тогава още не бяхме разбрали предупреждението на Н.В. Гогол: „в мрака всичко диша измама“.

Не малко време Константин Павлов стоя безработен. И безпаричен. Ходех на изпити в Университета и след всеки изпит се виждахме. Щом съм бил „изпит“, трябвало да се „напия“. Ходехме в заведението срещу университета. След като приключвахме сметката Коста вадеше една сгъната двулевка: „Вземи, за да ми е сладко пиенето.“ Болеше ме. Той, дето можеше да даде всичко, което има, на приятелите си, сега само стискаше зъби.

Излезе неговата втора стихосбирка — „Стихове“. Редакторът, или издателството не бяха пропуснали да се застраховат — книгата излиза като „творчески експеримент“. (Май единствения случай в българската литература!) Поезията на Константин Павлов беше станала по-драматична, по-абстрактна. Мнозина смятаха, че „закодираните“ Персифедрони, Фретони, Йоланти, Фритоли отвеждат встрани от популярната разбираемост на смисъла. Ала съвсем близо до тази „неразбираемост“ се намираха златните зрънца на изстрадания собствен опит, на прокараните нови пътеки, които се съпротивляваха, по свой начин избягваха и осмиваха натрупания шаблон и догматизъм в мисленето.

Малко ли беше това?

Много по-късно, в предговора към томчето стихове и киносценарии, озаглавено „Стари неща“ (изд. „Български писател“, 1983 г.) Любомир Левчев ще възкликне: „Константин Павлов!? Така се нарича един странен феномен в нашата съвременна поезия. А може би и в живота.“

Но това е по-късно. И непълно.

Още по-късно Константин Павлов ще искат да го печатат всички издания, свободно ще излизат книгите му, ще развяват името му като знаме дори хора, които преди това нехаеха за присъствието му в българския литературен живот.

А преди да дойде това по-късно, от София идваха до мен чудесните му сатири, куклени пиеси, но и едни леко разфокусирани, образно отежнени стихове. Не, душата му идваше разфокусирана и утежнена. За първи път усетих и разбрах, че Коста е могъл да има и страхове. Опитваше се да му дойде на гости през тънкия процеп на уморената сетивност малкия черен човек, по-точно неговата сянка. Константин Павлов я прогонваше с мъчно усилие, с ожесточение, с помощта на Мария и малкото приятели, с помощта на кучето Орон и тихата бодрост на ул. „Чукара“ в Бояна. Прогонваше го, но и малко го бе заобичал.

През април 1993 г. в едно интервю за алманах „Околчица“, взето от Сребрина Йорданова, Константин Павлов ще даде следния отговор и за престоя си във Враца, и за появата на „черния човек“:

— Имаше години, в които по един или друг повод български творци бяха отстранявани от София и деликатно насочвани към провинцията…

Константин Павлов:

— Насочване към провинцията ли? Това звучи като оневиняване. Имаше такива случаи, но истината е, че някои творци бяха насочвани към небитието. Начините за убиване постепенно се усъвършенстваха — до недоказуемост. Старата, откровена жестокост беше заменена с перфидна подлост. Но това е обширна тема, а пък аз още не съм решил да говоря — би изглеждало като опит за примитивна разплата. Нужно ми е време, за да „естетизирам“ някогашните си преживявания.

… … …

— Какво породи появата на „черния човек“ и в кои години?

Константин Павлов:

— „Черният човек“ е стар романтичен образ. По-правилно е да се говори за „черно време“.

— Имахте ли доказателства или основания да смятате, че „черния човек“ не е въображаем, а действителен?

Константин Павлов:

— И все пак „черния човек“ съществуваше, но чрез прост фотографски трик беше превърнат в „светъл човек“ — колкото повече негативът е бял, толкова повече чернота го е предизвикала.

… Дал съм му да прочете ръкописа на книгата ми „Живот, озарен от песен“. През януари 1981 година се обади по телефона. „Радостен съм от постигнатото. Много е силна първата част — разказът за мама. Мисля, че песните би могъл да използваш за друга, втора фолклорна книга… Знаеш ли, говорих с Розалия Ликова — да напише предговор…“

На 13 април му се обадих. „В нелегалност ли си? Пращах ти нещо по шофьора на редакцията — никъде не е успял да те открие…“ „Крих се да поработя…“

Казвам му за книгата на Иван Динков, в която има няколко чудесни късове за Коста.

— А, тя излязла ли е?

— Преди повече от месец.

— Как се казва?

— „Почит към литературата“

— Слушай сега, реши се да тръгнеш за София. Звънни ми, ще дойда да те взема… да се поразпуснем като по-рано, да се чукнем по гърба, па и някоя мацка…

Коста, Коста… Все си е същия…

— Ти имаш ли нещо за пиене? — пита ме.

— Имам вино.

— Сипи си чаша, аз ще си налея водка. Нали знаеш — виното вдига кръвното, водката белким го сваля… Хайде, наля ли…

И си вдигаме тост по жицата.

— Ти трябва — става сериозен Коста — да прескочиш тая психическа бариера и да тръгнеш да ходиш…

После ме пита имам ли главоболия („големи“). И ритъм в работата.

— Имам, Коста, имам… и двете.

Времето и най-вече обстоятелствата го отгонваха от поезията, киното го „отгонваше“ от поезията, но Константин Павлов лесно не може да бъде отгонен. И в споменатите „Стари неща“ отново се появиха нови „неща“. „Работилницата“ на К. Павлов, макар и отритвана, макар и затруднявана, макар и обременена, продължаваше да свети и майсторът продължаваше да е на работното си място.

„Стари неща“ е „избрано“ за петдесетгодишнината на поета. Първоначално в издателство „Български писател“ определят за редактор Надя Кехлибарева. Тя се е оплаквала в дома ми във Враца, че трудно работи с Коста по изданието. Надя е мек човек — сигурно са й упражнявали натиск да не включва стихове в сборника (нали е приет за член на СБП като киносценарист), а по-късно — да не включва определени стихове. Още повече, че голяма част от „Стари неща“ са нови, непубликувани в книги и в литературния печат. Константин Павлов пък е неотстъпчив. Накрая редактор на книгата стана Банчо Банов. И за да се презастрахова, издателство „Български писател“ определя цял взвод изтъкнати поети за рецензенти: Христо Радевски, Божидар Божилов, Добри Жотев, Петър Караангов.

Да се върнем към предговора на Любомир Левчев. Защото той също е част от преосигуряването при издаването на тази книга. Няма съмнение, че Левчев е един от ранните, близки приятели на Константин Павлов. И че този предговор е писан и с любов, и с уважение, и с едно „но“, предопределено от отношението на властта към стиховете на К. Павлов и от мястото в йерархическата стълбица на Левчев.

Левчев е прав и искрен, когато пише: „Мисля, че една случайност (за която нося известна вина) хвърли Константин Павлов в обятията на вестник «Стършел». Съвсем не беше случаен обаче неговия самороден, искрящ талант на хуморист и сатирик от ведбаловски тип“. Но не е съвсем точен, когато казва: „И се забрави онзи слънчев Константин Павлов — поетът на радостното въодушевление“. Защото дори цитираните от него юношески „лекокрили стихове“, подсказват накъде ще се развие талантът на К.Павлов:

Пролетната вечер пак подкани

всичко живо само за любов.

Господа останали без дами,

тръгват по „Царя“ за пресен лов…

…………

Исус Христос подслушваше набожно

и много му се искаше да бъде там,

но нямаше физическа възможност —

на кръста беше здраво прикован…

Любомир Левчев, сам чудесен поет, е един от малцината, които много добре знаят силите и обстоятелствата, ускорили отнемането на „слънчевостта“ от Коста. Силите и обстоятелствата, които караха поета да заговори със „загадъчни сигли“. Защото директното назоваване на криещото се зад: „Което“, „Онова“, „Все пак“, „Нещото“ във всеки случай би затегнало до край примката, която и без това стягаше гърлото на сатирика.

Любомир Левчев не е искрен, когато пише: „И човек умира от срам, че е неспособен да проникне до дъното на техния специален смисъл“. Вярно е, че много от отричащите, и малцината прехвалващи Константин Павлов критици не разбираха този „специален смисъл“. Левчев, за разлика от тях, го разбираше. Той разбира и „урурунгелите“, за които казва, че са обяснени под линия, и че „очевидно те са роднини на тенците и варблюдите на Йордан Радичков“. Всъщност, те са равностойни, дори предшестващи, „плашила“, така широко известни от народните поверия из българските земи.

„Но има и думи, които си остават напълно тайнствени като скулптурите на остров Пасха. Това са всички тези — Персифедрон, Фретон, Фритоли, Жиг… А Йоланта?… — пише Любомир Левчев. — Не е ли по-добре да се правим, че разбираме смисъла на тези слова? Да се усмихваме доброжелателно и тайнствено като самите тях. И да си мълчим, че може да станем за присмех…“

Горе долу същите думи чух от един литературен критик, когато редактирах детската книжка на К. Павлов „Фьони мъти кръгли речни камъни“. Фьони мъти кръглите речни камъни, които са кафяви, продълговато кръгли, много си приличат, само тя може да ги различи. Те имат имена: Фреска, Фон, Фретон, Фритоли, Персифедрон, Орон, Жиг. Фьони си ги мечтае — от кое камъче какво ще стане. Фреска ще бъде „прекалено женствена“, „трябва да внимава с нея — красота и доброта, събрани заедно, добро не носят“ (Кое е по-доброто и разбираемо име за „красота и доброта, събрани заедно“ от Фреска?) Доверчивият и непохватен Фон „ще се разболее от детски паралич и ще му изсъхне лявото крило“. Фретон, „груба сила, без чувствителност“, ще извади едното оченце на Жиг. Веселият дебелак Фритоли, ще има склонност „към шеги без остроумие. Ще го заколят млад“. Любимец на Фьони е Персифедрон — „пъргав и стеснителен, поривист и сдържан“. Орон (К. Павлов имаше куче Орон, посвещавал му е и стихотворение б.а.), „няма да признае Фьони за родител — възмездие за сторен грях — преди, някога, далече назад.“ Жиг, смята Фьони щял да има „хитро изражение“. Фретон ще му извади едното оченце, от което „лицето му ще захитрее още повече“.

Какво е Фьон, уважаеми литературни критико? Вятър. Даже не какъв да е вятър. Наскоро един съвсем начеващ автор писа: „от пустогорието повява фьон.“ Вятърът не може да измъти кръглите речни камъни. Може да „извее“ недоизвяното в главите ни.

И е тъжно това.

Но мечтаните Фреска, Фон и т.н. няма да се родят.

„Има ли нещо по-тъжно от това?“

Каквото и да си мислите, на която и „писта на модернизма“ да поставяте К. Павлов, него го боли за „късното появяване“ или изобщо за непоявяването на различните гласове, колкото нежни или несимпатични да са те. Преди вас, преди нас, преди да е добила популярност чуждата дума плурализъм…

„Ах, нека се парализира Фон!

Ах, нека ослепее Жиг!

Ах, нека заколят Фритоли!

Ах, нека, ах, нека!

Само да имаше!

Ах, да имаше:

Фреска

Фон

Фретон

Фритоли

Перасиафедрон

Орон

и Жиг!“

Истина е, че поезията на Константин Павлов не е поезията на душата.

И иска по-дълбоко вглеждане — в живота, в ставащото, в станалото.

В „Дон Кихот“ на Сервантес се появява Фрестон или Фритон.

„През тази нощ икономката подпали и изгори всички книги, които се намираха както на двора, така и в къщата, а между тях имаше и такива, които заслужаваха да бъдат запазени за вечни времена в архивите… Но за това попречи съдбата и ленността на този, който трябваше да преценява достойнствата им, и стана така, както казва пословицата, че често праведните плащат за грешниците.

Свещенникът и бръснарят препоръчаха като средство против болестта на техния приятел да се зазида и запуши помещението, в което държеше книгите. Надяваха се, че като премахнат причината, ще изчезне и последицата, и решиха да му разправят, че един магьосник е отнесъл помещението с всичко, което се е намирало в него.

— Сигурно е казал Фрестон? — запита Дон Кихот.

— Не знам — отговори икономката — дали каза Фрестон или Фритон. Помня само, че името му окончаваше на «тон».

— Така е — каза Дон Кихот — защото той е мъдър магьосник и мой голям враг, който ме ненавижда, понеже е узнал чрез изкуството и книгите си, че някой ден ще се срещне неминуемо в двубой с един рицар, когото той покровителства, и че ще го сразя, без той да може да ми попречи. Затова се мъчи да ми причини всички възможни неприятности. Но аз го уверявам, че мъчно може да осуети и избегне небесните повели“ (курсивът мой б.а.).

Но да спрем до тук. Нека само да се знае, че „закодираните“ не са толкова закодирани.

Учителят на Любомир Левчев и Константин Павлов, големият български поет Добри Жотев, е излязъл къде по-достойно от сродна ситуация. В бележката си във в. „Стършел“ — „Малкият принц“, посветена на 50 годишнината на К. Павлов, той пише: „Между другото Малкият принц от астероид Б 612 притежава собствено име, което не е съобщил на Екзюпери — Перси Фидрон. Малкият принц от нашата Земя също — Константин Павлов. Това, разбира се, са подробности…“

Въпросът е дали искаме да открием истинския смисъл.

… В някаква вечер със съпругата ми окъсняхме в София, нейни родственици ни оставиха да чакаме на уличните пейки, часовете се изнизваха и аз усещах как хладът от неуважението и бруталната нетактичност обхваща с лепкави пипала смолянското ми другарче. Тогава позвънях на Коста и някак кратко му обясних — с пет-шест думи, несвързани в изречения. „Тръгвайте веднага“ беше заповедния тон на Коста, после вкъщи той така старателно, свойски ни посрещна, такава сърдечност и доброта струеха в дома му. Разбира се — благодарение и на Мими. В нея вечер, вече поуспокоени, Коста ни запозна с Узуна (Йордан Узунски), белетристът от тяхното поколение, за когото бях чул толкова високи и ласкави думи от Иван Динков, Александър Миланов и Коста. По-късно Иван Динков ще отпечата в книгата си „Почит към литературата“ тази мисъл, ала аз я бях чувал много преди от него: „Георги Узунски пръв започна да пише проза като Йордан Радичков, а непосредствено след него Йордан Радичков започна да пише като себе си.“

Узуна се премести да спи в таванската стая, за да освободи място за нас, а на утрешния ден щяха да ходят да звънят на Левчев и да чукат по вратите на „Литературен фронт“, където Йордан Узунски се кандидатираше за отговорен секретар…

През лятото на 1989 година Константин Павлов ме извика в София. Не бях добре, ала тръгнахме с Елена. Караше ни синът — Стоян. В дома на Коста сварихме Мария, съпругата му, и дъщерята Донка (Доди). После заедно отидохме на „Чукара“ 13 — вилата… Вилата всъщност представлява нещо като дървен фургон. Мъничко дворче, една-две сливи, ниска дворна чешма… И Коста — един мъдър Робинзон Крузо на двайсетия век.

Изпратихме Стоян и Доди да купят нещо за пиене, а ние седнахме на двора. Коста искаше да се погрижа за „по-бързото и безшумно“ отпечатване на книгата му „Появяване“ във врачанската печатница. „Профиздат“, а по-точно редакторът Георги Борисов, бяха застанали зад тази книга. Коста имаше усещането, че може някой да се обади и да осуети отпечатването й.

Симптоматичната, предсказана книга излезе през декември 1989 година, но в карето е записано януари 1990 г. Не стана това, което можеше да стане — беше минал 10 ноември… Имах възможността пръв да му занеса книжното тяло на книжката. По-късно, на една от сигналните бройки, Коста надписа:

„На Елена, Сребрина, Стоян и Марин —

Горд съм с такива приятели!

С обич — Коста

декември 89 г.“

Аз пък съм горд и с Константин Павлов, и с този негов автограф.

Константин Павлов щеше да напише няколко думи — предговор към книгата ми с параболи „Тръпка и ехо“. През април 1992 година получих писмо:

„Здравей Марине,

Тези няколко думи за книгата ти написах отдавна, но аз така и не разбрах дали точно това е нужно.

След десетина дни ще дойда във Враца (заедно с Мими и Донка) и ще ти донеса текста за детска книжка (комплектована с рисунките).

Тогава ще се разберем за всичко и ще поплачем в дует — ти за демокрацията, аз — за тоталитаризма.

Поздрави Елена и цялото домочадие.

До скоро.

Коста“

В писмото беше и предговора към книгата.

Точно в деня, в който занесох на К. Павлов отпечатаните коли на „Появяване“, започнахме подготовката за издаването на първата му детска книжка „Фьони мъти кръгли речни камъни“. Илюстрациите към книжката направи дъщеря му Донка Павлова. Резултатът беше чудесен. Книгата, която излезе във врачанското издателство „Будилник“, получи първа награда на Съюза на българските писатели за най-добра детска книга за 1993 година.

В една от вечерите в неговия дом, като обсъждахме подробности от техническата редакция на книгата, Коста свенливо и с момчешка плахост попита не би ли могло да издадем любовните стихове на Иван Радоев, част от които бяха предизвикали шумната литературна дискусия през 1952 година. Тогава, от Коста, за пръв път чух, че Иван Радоев е болен, че „немилостивата“…

В края на декември получих новогодишна картичка:

„Честита Нова Година! Да ви постигне всичко онова, което вие бихте пожелали на нас.

Доди, Мими, Коста

П.П. Иван Радоев изпраща няколко уводни думи към стихосбирката му.“

„Да бъде любов“, книгата на Иван Радоев, чийто редактори сме с Константин Павлов, излезе същата 1993 година. Иван Радоев бе жив да я види. Тя бе и последната му, издадена приживе, книга.

… Тридесет години вече, при всеки телефонен звън, Константин Павлов все с готовност казва, че тръгва за Враца. И макар и не всякога да тръгва — пристига. С изострената си до опасност мисъл, с усмивката, в която винаги има някаква загадъчност, със зелената тънка фланелка, със стиховете и сценариите.

През 1993 година, в първите дни на май, чаках един от членовете на редколегията на алманах „Околчица“ пред редакцията на врачански вестник. Бяхме с композитора Спартак Бутански когато въпросния господин се зададе, вдигна глава и ни подмина.

— Господине, — подвикнах — днес е последния срок за предаване на алманаха в печатницата. Щяхте да давате разказ…

— Разказ — каза без да се спира „господинът“ — няма да дам, ами виж там да ме извадиш от редколегията!

Не вярвах на ушите си.

— Вади го, без да се ядосваш — рече композиторът. — Този човек току-що предпочете заплатата пред творчеството…

Леко объркан влязох в съседното ателие на скулптора Цвятко Йорданов. От неговия телефон се обадих на Коста. Казах му за случилото се и го поканих да стане член на редколегията. Поисках да му кажа какво ще съдържа книжката, която даваме за печат, и кои са другите членове на редколегията.

— Ти там ли си?… — гласът му се смее по телефона.

— Струва си…

— Нищо друго не ме интересува. Пиши ме.

Бях развълнуван, думите заседнаха в гърлото ми, гласът отсреща вече не се смееше, а тревожно питаше „Чуваш ли ме? Чуваш ли ме?“… Мисълта връщаше даденият ми автограф от Коста преди два — три месеца върху книгата му „Убийство на спящ човек“:

„За нашето (както се очертава) и следсмъртно приятелство.

Коста“

Чувам те, чувам те, Коста, виках без глас, дано повече хора те чуят в този объркан, озлобен и обезсилен от към добродетели свят…

Смея да твърдя, че синът на пернишкото село Витошко, който живя една година във Враца, бе най-отричания и най-признаван, най-обичания и най-мразен, най-спорния, а всъщност безспорен талант на България. И никой от българските литературни критици не го разбра. Хвалеха го тези, които не го разбираха. Дваж по не го разбираха тези, които го отричаха.

След 1990 година книгите на Константин Павлов излизат свободно, печатат го, хвалят го, ухажват го. И пак не го разбират… Защото у нас все още боли от истината. Особено когато е казана талантливо.

Тази „болка“ ще роди и острите удари под кръста от същите лица и издания, на които Константин Павлов бе нужен, и използван в първите години на „промяната“.

… 2 април е, 1998 година. Изминали са година и три месеца от както се оперирах от оня, дето върви назад. И е последният от месеците, в които ми вливаха болезненият „калгевакс“. Преди да вляза в операционната пък Коста получи инсулт… Не сме се виждали дълго.

Имам покана за откриването на изложба в София на младия врачански художник Николай Петков. Веска и Кирил Петкови ми бяха донесли покана, а сутринта специално се обадиха да разберат ще пътуваме ли. Не се чувствах добре, не ми се пътуваше. Но по радиото от сутринта поздравявали Константин Павлов за 65-тия му рожден ден. Елена, съпругата ми, ме гледа изпитателно и казва:

— Ако се е случило нещо лошо с Коста сигурно ще тръгнеш. Добре е да имаш кураж и в радостния му ден…

Какво пък, стиснах зъби, тръгваме.

Елена набързо подготвя: букети цветя, подарък за Коста, хартия, картони за Доди, вино, орехи… Слага и пакет книги „Фьони мъти кръгли речни камъни“. Звъни на Пепка и Георги Солунски — с тяхната кола ще тръгнем.

В 17:15 ч. бяхме пред дома на Коста. Притеснявам се какво ли ще е състоянието на Коста. Елена ме „зарежда“ с лексотан. Обаждаме се от домофона, нищо че входната врата е отворена. Качваме се. Посреща ни Мими, облечена в бяла дънкова риза, жизнена, приветлива. Ето го и Коста — по-добре е отколкото съм очаквал, а и по-добре от последния път, когато се видяхме. Прегръщаме се дълго — така си казваме повече от онова, което трябва да бъде изречено.

В хола е заредена маса за 6–8 човека. Елена иска да влезем в кухнята, да изпушим по цигара. Сяда и Коста. Мими сипва по чаша уиски.

„Вие сте забогатяли — усмихвам се, — ние с Коста предпочитахме ракия, водка, коняк“.

Забогатяли са — глупости. Коста и богатеене!

Нещо питам, Коста казва „Да“. Първата дума, която чувам от него след удара. После чувам и „Не“.

Междувременно става ясно, че Доди си има бебе. След малко и тя излиза от банята, идва при нас…

Коста ни дава книгите си „Интервюта“ и „Спасение“.

— Удари им по един палец — казвам — да имам белег от теб!

Той поглежда към Доди — иска писалка. Елена му подава нейна. Не, той иска своята. И с лявата ръка надписва книгите.

Казвам му, че към шест без петнадесет трябва да тръгнем. Коста, с мимика, настоява да останем. „Обещал съм да бъда на откриването на изложбата. Бащата на художника ме подкрепи навремето, когато ти настоя да издадем книгата на Иван Радоев. С «Фьони…» бях изразходвал всичките средства на издателската къща. Той ме разбра. Сега трябва да го разбера аз…“

Коста кимва с глава усмихнат, което значи — разрешавам…

Обещават с Мими да дойдат във Враца като се пооттопли.

Ставам, той ме гледа — иска да каже нещо. Знае за моята болест, сочи ми Мими, която му е разказала всичко.

— Господ е решил ние с теб да изпитаме всичко, особено горчивото!

Той се изправя и ме прегръща. После прегръща Елена.

На тръгване Доди пита дали пазя рисунките (оригиналите) на „Фьони мъти кръгли речни камъни“. Пазя ги, ще ги донеса другия път. И от „Фьони…“ ще ти дам хиляда екземпляра, ако искаш — продай си ги. За теб са. „Ти, усмихна се Мими, я издаде в огромен тираж.“

В броя на врачанския в. „Зов за истина“ от 8 април 1987 г., в материал за Константин Павлов, между другото съм написал и тези думи: „… И пак, както в най-трудните години, Коста в съвсем ограничен кръг отпразнува шестдесет и петия си рожден ден. Ония, дето шумят с името му, ги нямаше там. Но, замлъкнал от три години по решение на Божиите инстанции, Константин Павлов не се сдава, и както навремето друг гений на България — художникът Златю Бояджиев — е приучил лявата ръка да изписва бавно, но сигурно невероятните рожби на духа… И като ни надписа книгите си «Спасение» и «Интервюта», на деликатния въпрос на съпругата ми Елена — няма ли да каже дума за вестника, Коста посочи един стар текст, където на запитването на журналист, ако има прераждане би ли се съгласил отново да се прероди в България, е отговорил: «Аз имах възможност и в сегашното си раждане да избера друга държава, но избрах България. Не виждам основание следващия път да променям решението си. България е бедна страна — не искам да обеднява още повече».“

И тогава, когато ръката му посочи този текст, и когато го препрочитам, все се сещам за думите, изречени от Кольо Фичето пред руското командване, което се опасявало дали мостът над Янтра ще издържи при преминаването на войските, участващи в освобождението: „Този мост съм го строил аз. Мълви се, че ви изглежда нездрав, но той е як и каквото и да прекарате по него — ще издържи. За да ми хванете вяра, хайде да се условим така: аз ще застана под моста, а вие отгоре по него прекарайте топовете. Ако се срути — да ме затрупа.“

Колко са днес хората, от различните области на живота, които могат така да гарантират стореното от тях дело?

… От тук нататък по-често ще говори Мими вместо Коста.

Гледам дневник от 1999 г., 6 декември.

„Какво става бре хора, здрави ли сте, не идвате ли в София?…

…

Питам за Коста, за Доди, за внучето — добре ли са.

— Добре сме — казва Мими — толкова, колкото е добре и държавата.“

От 3 януари 2003 г.:

„Обади се Мими, съпругата на Коста Павлов:

— Търся думата, не я намирам… Обърках се, чуваш ли ме… Обичаме ви, вие сте от толкова малкото хора, които обичаме — от дълги години и до сега…

Прекъсвам я:

— И ние… Но то се знае. А защо не отговаряхте на Нова година — от 12 до 2 часа съм звънял — у вас, у брат ми, у Иван Кондов — никой не отговаря, все заето…

— Изключили са ни — казва Мими — никой не се е обаждал. Да знаеш… така сме се радвали на картичката от вас. Ти с децата ли беше?

— С децата, с татко… Имах желание седмица преди това да дойда. Нали знаеш, държа на думата си, а казвах нещо за Доди… Но брат ми, малкия, счупи ръка на Коледа — та до Нова година все търчим по болници.

— Е, и на теб ти дойде много…

— Живота ли, някой ли ни изпитва — до кога, до колко можем…

— Този някой го няма, мамка му — изостря се Мими. — Отдавна знам, че го няма… Все си мислим за Елена — какъв човек (г-о-о-о-л-е-м!) беше… И тя, мисля си, се поболя заради тебе. Както и Коста… Какво ни направиха тези в последните години,… каквото не можаха и в тоталитарната държава…

— Е — викам й аз — и тогава ни направиха каквото можаха. Но ти беше страхотна — все съм ти завиждал как издържаше на всичко…

— Но се знаеше докъде… А сега тия… без правила, под кръста, а пък се кълняха…

— Мими, прегръщам те, ти прегърни Коста от нас, и Доди, и най-малкия човек… Прояви ли се промеждутък, ще дойда за тридесетина минути…

— За толкова ли само?…

— Не, и за повече ще дойда… Ама нали сега имам подвижна, домашна болница…

— И ти прегърни всички от нас: Сребрина, Стоян, дядото… И да знаеш: често си говорим за вас, обичаме ви, липсвате ни… защо не бяхте по-близо… Но да се постопли и ще дойдем…

— … Освен аз да дойда да ви взема…

— Нали сега имаме кола. Само да се стопли…“

Българската литературна критика му е пяла „Осанна“. Наричала го е поетически гений. Но е викала и: „Разпни го!“ Оспорвани са стихове, киносценарий, но не е оспорван таланта на Константин Павлов.

Какво мога да прибавя накрая. Вървя цял живот Константин Павлов и продължава да върви „чист и спретнат, млад и умен, талантлив и честен“ между нас, за да ни повтаря уроците на един талант и на едно мъжество. Вървя ту из пътя, ту свръщаше по тайни пътеки, а най-често вървеше през острата растителност, където се вият бучемиш и коприва, но и редки полски и планински билки и цветя, по неясен и неутъпкан терен, към своето трудно осъществяване.

И неговите работници (повечето безработни днес!) още стоят с прашните си дрехи и ръце… И, за съжаление, макар и по-рядко, още изръкопляскват. И още онези от трибуните предупреждават да си мием ръцете преди ръкопляскане. Още свинчетата ритат настървено свинския мехур на майка си. Още всяка бълха си знае стареца… И оня, дето ще се появи накрая…

„Кой не знае Константин Павлов?

Кой не е пробвал да го убие?“ — ще запита поетът Иван Цанев.

Още по-близо до истината е Иван Радоев: „Константин Павлов е натоварен от природата да бъде допълнение към нея“.

Няма да е пресилено ако се каже, че дори само мъжеството да беше, той пак ще остане във времето.

Земята ни има нужда от гениално мъжество.

Още повече има нужда Земята ни от таланта на Константин Павлов, който, убеден съм, е по-голям от мъжеството му.

Из „Дневник, 1982 г.“

Ние и на най-близките си хора не казваме заслужената добра дума. Това е някаква особеност, май, на националния ни характер. Да не говорим, че не казваме заслужената дума и на най-изтъкнатите синове и дъщери на народа, вложили изключителен талант, воля и усилия за реализирането на дела, които славят България пред света.

Иска ми се повече хора да прочетат или чуят думите, по-скоро вътрешния монолог на баба Анна от „Последен срок“ на Валентин Разпутин:

„Онова, което Танчора имаше да й каже, го казваше не чрез някой друг, а направо, сякаш майка й седеше пред нея, тя не пишеше: «Кажете на мама», а «Мамо моя» и това ласкаво, зовящо и самотно «Мамо моя!» караше старата жена да примира от щастие и страх; тя чувствуваше как от тези думи по тялото й побиват остри студени тръпки. Баба Анна не помнеше Танчора да я е наричала така, докато си беше вкъщи, не, не защото не помнеше, а защото не бе я наричала: тези думи не би забравила и най-слабоумната майка. Значи, долавяше в тях такъв сиротен стон, такава болка, че и ставаше непоносимо тежко, тогава тя скришом и от себе си почваше да плаче, като се уверяваше, че не помни кога е почнала, че пролива сълзи по съвсем друга причина.

Да плачеш в съгласие със себе си, означава да се примириш със своите страхове, а това е още по-лошо, защото тогава по-трудно би било да се търси надеждата. Надеждата идва от бога, мислеше си старата жена, защото надеждата е плаха, стеснителна, добра, а страховете, които са от дявола, са нахални и груби — тогава защо да им се поддаваме? Или тя не знае откъде се вземат те?

И старата жена изведнъж просветваше, леко, с крайщата на тънките си устни произнасяше същите думи и долавяше в тях само ласка, пропита от мекия глас на Танчора. После вече тези думи се повтаряха без нейното участие, без нейните устни — само от гласа на Танчора, който звучеше близко и ясно като наяве, макар все по-тихо и по-тихо. Най-сетне всички звуци затихваха съвсем, но и тогава, както преди, старата жена изпитваше светло и радостно чувство от тяхната приветлива страст и сила; тя дълго и с наслаждение се ядосваше на самата себе си, че като последна грешница малко преди това бе доловила в тях нещо съвсем чуждо, не онова, което криеха те, и се наказваше пред дъщеря си за своята глухота.

«Ти, мамо, си герой» — «Туй пък що е?» — учудваше се майката. «Защото си ме родила и сега аз живея, а ако не беше ти, никой нямаше да ме роди и аз нямаше да видя бял свят». Танчора се смееше, подбираше и галеше косата на баба Анна. «Я стига!» — престорено се сърдеше старата жена. — Дрънкаш врели — некипели, дрънкаш, а кое как е и сама не помниш“. „— Не, помня. Ти наистина си ни юначина, ти не знаеш каква си ни юначина, ти си най-добрата от всички. Кажи, ние добри ли сме, или не?“ „Не казвам, че сте лоши“. „Значи сме добри. И то е все от тебе, никой друг не би могъл да роди и отгледа такива добри хора, никой — така да знаеш. На нас страшно ни провървя, че те имаме. Кой друг има такава майка като нашата? Така е“. Старата жена примираше и се объркваше, тя не знаеше такива думи да се говорят на глас, едва ли някой ги беше произнасял още на село, където не бяха свикнали към нежности. То и тъй се знаеше, че никой освен нея не би могъл да роди нейните деца, но нима това трябваше да се казва? Защо? Майката се плашеше и още по-ниско свеждаше глава в полата на Танчора. „Ти ще ни живееш много, много, най-много от всички, защото си най-добрата и ние няма на никого да те дадем, на никаква старост“. „Не си ги измисляй!“ — прекъсваше я майка й. „Не си ги измислям, аз дори не мога да си представя, че ние някога можем да останем без тебе“. Тези открити ласкави думи премрежваха със сълзи очите на старата жена и тя прибързваше и ставаше: „Стига за днес. Работа имаме!“

Валентин Разпутин е мой връстник. Не смея да кажа, че сме приятели, виждали сме се на неговата земя и в тия срещи са прескачали искри на приятелство и духовно родство. Радвал съм се на литературните му успехи. Когато излязоха книгите му „Живей и помни“ и „Последно сбогом“ аз бях щастлив и черпех литературни събратя, все едно че бяха мои книги.

Сега мога само да допълня, че нищо не ни пречи да кажем добрата дума на човека до нас. Може и не толкова талантливо, както е изпод перото на Валентин Разпутин.

Песните и хуморът на мама

Песните

С велико богатство премина през живота моята майка Янка Стоянова — мечтателната и поривната, тъжната и плачевната народна песен. Върви и днес тя, иначе сиромашкото краводерско чадо, в моята мисъл и въображение, в спомените на своите съселяни, в трепета на ония, които е научила на нови песни и им е дала свои. Върви в тънката усмивка на хората, запомнили нейния жизнен и заразяващ хумор.

Тя беше крехък човек. Физически и психически. В тая крехкост имаше нотки, за които не стигаше интелект да бъдат разбрани в моята бедна, морна от труд и с едва мъждукащо знание земя. Именно затова си мисля, че една тънка струна в нея си отиде тъжна от тоя свят… Гласът й беше ясен, крехък, изпълнен с нежност, чувство и мисъл. Имаше песни, които пораждаха усещането, че гласът тук ще се счупи като нежно — чупливите новогодишни играчки по елхата и ще стане на сребърен прах. Не, той просто търсеше и намираше оная глъбина на чувството и мисълта, за която се искаше тънкост и извисеност, за която ние, неразбиращите, имахме усещането, че ще се скъса.

Тя се заслушваше във всеки повей. Във всеки глас и шум. Чуваше не само когато й викаха. Чуваше и неизказаното. Тая чувствителност, подплатена от сираческото детство, от уголеменото чувство за страх, бе изострила сетивата до неузнаваемост и й позволяваше да забелязва и наглед незабележимите детайли.

Мъката и страданието при нея бяха основния подтик. Просто тя не е имала друг изход. Песента, колкото и парадоксално да изглежда, е нейният изход в живота.

Тя знаеше над хиляда народни песни. Заслушвала ги е от баби, майки и моми. От песнопойците по панаирите. От учители и случайни пришълци, от пътуващи музиканти, от грънчари и търговци… Сама на язлъчето пред къщи и в моминската градинка, на тлаки и седенки, на копан и жътва, на кръщанета, сватби и погребения ще пее и плаче песента.

Неповторими са юношеските години. В неделен ден, под нашата къща — плетарка, в лъката до Помпата, под сянката на старите дудове (така наричат в нашия край черниците) и липи, се събират всички младежи. Момичетата — по търлички, с къси чорапки, сукманчета и пошивани ризи, момчетата — с опинци, панталони и пошивани ризи. И като засвири кларинетът, край нема. И хора, хора… А измори ли се свирачът, ще запее мама, после всичките дружки. Само песента на реката, на лястовици и врабци, на синигери и чучулиги, а на свечеряване и на щурци ще се вплитат в това веселие.

Изпълнени с бедняшка радост са неделните дни, единствената отмора от тежкия селски труд. В ранна утрин момичетата леко, семпло облечени, възбудени и шумни изкачват баира отвъд реката на път за ливадите от прибалканските курии. На върха дружките ще спрат да отдъхнат, а мама ще викне да запее. Гласът й ще се носи в тихата утрин, ще гали и вълнува захвърленото в покрайнината от световните пътища и страсти селце. Десетина стари хора, между които баба Пена — 82 годишна, Мута Каленска — 72 годишна, Ценка Иванова, Николица Кирилова, Мара Иванова разказваха, че цяло село се показвало по вратниците и на прозорците на къщите да я слуша. И сред тая всеселска аудитория еквали думите:

Я викни, Янке, я викни байов

из едно гърло, два гласа.

Не мога, байе, не смея,

че ми е нива край гора,

във гора има кладенче

и при кладенче — хайдути!

После започват задявките, веселите игри, мечтите. Горската прохлада, непалещото, но топло слънце, зеленината на къра, младостта на дружките — всичко предразполага към жизнерадост и копнеж за щастие. Копнеж, защото наоколо е тъма, бедност, мизерия. И само той, младежкият копнеж, може да изведе човека на светла пътека. Временна, но светла. Нали народът с малките си радости е изживял сред океана от несгоди, мъка, несрета и труд.

Тя се е вслушвала в думата. В подредбата на думите. В звучността на думите. В музиката им. Пресявала е краводерския словесен пясък, за да се родят няколко златни песъчинки. Замисляла се е над хумора, над неочакваността на противопоставяните действия. Над начина, по който се усмива. Над силата на селянина да побеждава тежестта на живота с тънката си усмивка… Как иначе, ако не с това дълбоко вглеждане, можем да си обясним факта, че повечето песни, които тя пее, са художествено дообработени, подменени са слабите думи, нехудожествените моменти. И навсякъде, където е привнесена дума, мотив, случков елемент, песните са получили нова художествена сила, извисили са се.

И така, ден из ден, година из година, се е увеличавало песенното богатство в нейния репертоар. За да достигне внушителната цифра 1000. И да се запазят в паметта. И да се пеят и препредават на следващите поколения.

Янка Стоянова е не само преносител на народната песен и мъдрост, не само певец и тънък художник, дообогатяващ известните песни, но и творец. Тя създава оригинални текстове, които разкриват истински творчески възможности. Може би школовката е получена в дългите години, в които изпълнява и обработва известните, и пяти и от други хора, народни песни. Когато осъвременява едни, други очиства от ненужното натрупване на думи, трети подсилва с по-ясна образност.

И така в един ден тя започва сама да създава песни. Ранните й „Кметове, стари писаре“ и „Оплаквалка“ все още свидетелстват за неопитност, за несигурно опипване на новия терен. Ала се появява третата песен — „Накладе Янка седенка“, която веднага се харесва и се запява. В нея личи умението да се фабулира, има краткост на изказа, намерена е чудесна поанта. Песента има щастлив завършек, както е щастливо времето, в което я пее — няколко месеца преди сватбата си.

Седенка е вече в разгара,

до сека мома и ерген,

сал Стоян се бави, нема го,

стола му празен, чака го.

Сичките моми весели,

сичките моми смеят се,

Янка се само не смее.

Кой момък мина се седна,

седи, поседи и замине,

и стола си празен остава.

Накрай се Стоян зададе —

китка си в ръка носеше

и златен пръстен в кривача.

Кога си кривача отвори,

слънце изгре посред нощ.

— Това е либе за тебе,

златна звездица в небето,

да си ми верна, сговорна.

Много близка, по време на създаването си, до тази песен е песента „Идвай при мене, Стояне“. Тя има в началото си още игривост, близка до задявката:

Лудо младо, стига игране,

от лудост нозе ми стъпка,

ала не виждаш, Стояне,

че съм на листниче пъпка.

По-нататък текстът е директен, липсва иносказанието, подтекстът:

Сутрин ставам с мисъл по тебе,

на обед пея песни за тебе,

по икиндия съм луда по тебе

на седенки гледам само за тебе.

И пак следват началните два реда, за да създадат рамката на песента:

Лудо младо, стига игране,

идвай при мене, Стояне.

Четири години по-късно е създадена следващата авторска песен „Оплаквалка“. После се зареждат „Милке, Милке, чедо златно“, „Искрице ле, сестрице ли“, „Месечко, братко“ и др.

Животът в бедняшката къща затягал тежък пръстен около двамата млади. Беднотията, казваше мама, и с труд не се побеждава, ала татко тръгнал в Цигларницата в София с мисълта, че ще свърже двата края. Десет месеци не си идвал. И в една вечер, когато жените от махалата се събрали вкъщи, мама изпяла песента „Месечко, братко“:

Месечко, братко, ако го видиш,

кажи, че го чакам, дочакам.

Месечко, братко, ако завиждаш,

вземи ми главата, душата,

високо при тебе да ида,

последно Стоян да си вида.

Питал съм мама как се е родила една от най-художествените й песни „Искрице ле, сестрице ле“, тя се усмихваше и отклоняваше въпроса ми с общо обяснение за работата си над песните: „Никога не съм писала песента ред по ред. Най-напред нещо се заражда в главата ми, я от радост, я от мъка, завърта се като пчела как се върти около цвета… Никога не мога пред хора да запявам нов текст, да го мисла. Требва да съм сама. Сама като съм — припевам на глас — дира думи. Най-убави думи ми идат кога ми е мъка. От радост по не идат. Едни песни съм измисляла на стари мелодии и по ми е леко. А да измисляш и мелодия е труд, не — мъка е. Сама като съм, припявам и помна. Коги песента е готова — запиша си я на тетрадка… Опитвала съм и направо да правя песен. Заприказваме с женорята нещо интересно и почна да припявам. Много такива песни съм правила — ама ни една не съм запомнила. Отишли са си с вечерта… Не са стрували, ако са стрували, се да се е запомнило нещо…“

— Искрице ле, сестрице ле,

черноочена, руменобуза,

звездочела, бързонога,

на яка на Стоянова блуза,

ти да си дивното цвете.

Така започва изградената на диалог песен „Искрице ле, сестрице ле“. Ето и отговора:

— Сестрице ле, стига да мога,

на опинци му ще съм подлога,

кръпка ще съм му на дреха,

сладко възглаве в почивка,

бъклица вино във буйност,

в мъка — тънка усмивка.

Песенното творчество на Янка Стоянова има сериозни достойнства и трябва да се съжалява, че поради нашата разсеяност и бавност, а и поради ранната й смърт, една част от него остана незаписана и е нужен много труд, за да се възобнови чрез още живите и слушали песните й хора. Но и онова, което е запазено, не е малко. И то разкрива един талант, запазил за поколенията златните зрънца на народното творчество.

Хуморът

Тя не обичаше карбите. Прекратяваше острите спорове. Дори когато по работа говорехме и стигахме до спор, тя бързо се намесваше, успокояваше разговора и пак така бързо го напускаше. Имали сме случаи да спорим за книги, за оценки — мама и там не разрешаваше най-разгорещените думи.

В къщи бяхме с млад литературен критик, показвах му две рецензии за моя книга — положителна и отрицателна. Младият критик искаше да блесне пред родителите ми и говореше високопарни приказки, като категорично очерняше и единия и другия. Мама тогава каза: „Требва да почиташ хората, щом се занимават с работата ти. Почитай ги, ама не прави какво ти казват. Премисляй — ти ли познаваш по-добре онова, за което си се хванал, или те. Я съм неука много, ама по народната песен знам — изживееш ли това, дека сакаш да разкажеш, изживееш ли го отново, когато го разказваш на хартията, изкажеш ли го на чист и ясен език — ще е силно.“ На другия ден поднови сама разговора, когато младият критик си замина: „И учените немат рецепта за тоя живот. Това младо, критико, да извинява — учил много, приказва красиво, ама не знае живота. Ни човека знае, ни растението, ни животното. На какво може да те посъветва?“

Тя имаше силна памет, умееше да води разговор с добро, и да побеждава. Намесваше хумора си. Имаше усет за вечните и големите добродетели. За красотата. За художественото. Не е имало случай, докато беше здрава, нашите сбирки в къщи да не завършват с неудържим смях — оздравяващ, поучаващ.

Голям обект на нейния хумор беше животът на баща ми. Татко е от най-бедната къща на селото, завършил е второ отделение (днешният втори клас), трудно сричаше, пишеше лошо и само тя можеше да разчита йероглифите му. Животът му от детинството, та и до скоро, използваше за своя хумор. Но и тук винаги беше внимателна, не разрешаваше да записвам това, което казваше, не разрешаваше да пиша за него, а и когато разказваше, и то в много тесен роднински и приятелски кръг, ние ще се смеем до захлас, а тя ще обърне топло очи към баща ми, ще го погледне с блага усмивка и ще рече: „Смеем се, ама без моя човек я съм за никъде“.

Ето няколко случая:

* * *

„Беднотията в къщата на баща ти е голема — там пшеничен хлеб се месел само на Великден. Веднъж баща ти се връща от ливадето, дека пасел кравите, гладен, и влиза у къщи да търси парче хлеб.

— Мамо, от какво брашно е хлеба — попитал. — Кукурузено или чисто (чисто казват на пшениченото).

— Е па, мешано е, мале.

— Отчупи ми откъде чистия край!“

* * *

„На училище баща ти ходеше редко, защото е и пастир — пасе кравите. Затова пък не беше добре с учението. Ама чул, че тия, дека дават рушвет, по-лесно изкарват, по-големи бележки им пишат. И… те ти го Стоян у училището. Даскалицата извиква:

— Да излезне на дъската Стоян Йорданов.

Баща ти излиза, ама държи ръцете отзад, на кръста си.

— Чети Стояне урока!

— На, госпожа! — и й подава божур.

Дал рушвет.“

* * *

Голям и безкраен хумор правеше по писмата на татко от обектите. А той непрекъснато беше от обект на обект — черен, тежкофизически работник.

„Казвала съм му — пише какво пише у писмото, ама да дава на некой от другарете си да му надпише плика. И като го надписват, хората го питат:

— До кого?

— До Янка Стоянова…

И като го казвал много пъти, помислил си, че така требва да се пише. И пише у писмата си: «Здравей ДоЯнке, ДоЯнке кво прават децата…»

* * *

«Я бех най-богатата по това време. Ако се съди по писмата на баща ви — ние сме най-големите милионере… Он, да речем, праща 400 лева от старите пари. Ама нали човеко си не знае, на плика пише 40 000. „Получавала“ съм от него по 400 000, по четири милиона… По написаното на плика. Иначе — вътре все ония оскъдни парици, които му даваа по обектите. И които ми носеха парите можеха да се видат на зор, ако исках да ми дават толко пари, колко пише баща ти на запечатания плик, че е изпратил… Маани, ми можех да осъда хората. Та, за пари не съм била жадна. Милионере сме били…»

После се обръща гальовно към татко: «И ние пак сме си…» И ни брои с очи нас, децата.

* * *

«Боледува Стоян неколко месеци — ударил го беше камик по главата като копали тунел… Та лежи човека ми в къщи, а децата пишат писма — Данчо от София, Марин от Враца. И писмата им започват все със „Здравейте, мили родители“. Аз ги чета на Стоян. Оздравя, тръгна на работа. След два месеца получавам писмо. Писмото започва така: „Здравейте мили родители“… Какво си е рекъл Стоян — момчетата са учени, по-добре знаят как да се обръщат в писмо… Та и родител съм му била»…

* * *

През 1965–1966 година бях в Москва, а един от моите приятели на село, Венко Тошев, често ходел при мама. Мама обичаше този мой приятел.

«Иде Венко един ден, а мен ми мъчно, таман бех плакала. Дойде момчето, заприказва за вашите лудории и ми мина онова, дека ме стегаше. Рекох да го почерпа, гледам у лимонаденото шише, дека държех ракия, останали само два пръста. Взех две мънинки чашки, сипах — със зор ги напълни… Чукнахме се. Глътнахме. Момчето я изпи на един път… Прелях му малко от моята. Викам му:

— Мале, Венко, я се напих…

Венко и он хуморист, види че нема ракия, и вика:

— Мале, стрино Янке, и я се напих…»

* * *

Петър Гьошов е гол, беден, ама отишел при един от синовете и оня му купил балтон. Носи го на ръка Петър от гарата в Бели Извор, а студ, януари цепи дърво и камик. Петър — с едно излинело палтенце.

— Защо не облечеш балтона? — пита го другоселец, дека върви с него.

— Ще го варда за сборо!

— Кога ви е сбора?

— На Петровден…“

* * *

Тя умееше да имитира и в имитациите правеше чудесни текстове. Най-чест прицел бяха: първата жена на Гено Барабанджията Петра (Петра беше проста циганка и правеше най-невероятни езикови комбинации. Имаше гръмък мъжки глас, но прие с добро втората жена на Гено, грижеше се за младата циганка, когато тя се разболя), Петър Околийски, мъдър селски зевзек, баба Иванка Политиката, нашенки — клюкарки, неморални жени, пияници…

В разговорите си създаваше умни изречения, някои от които съм записал. Ето част от тях:

— Магарето, макар и с големи уши, малко чува.

— И кривото дърво може да влезе в употреба.

— И най-добрата пепелянка хапе смъртоносно.

— Всички обичат мекия орех — лесно се чупи.

— От много притискане човек става тънък.

— Сенкярете се чувстват добре и в най-големите жеги.

— Умрелия човек е пресъхнало кладенче. И пътеките, водили къде него, обрастват с трева.

— Пътя и нагоре и надолу не е равен.

— Да ти кажат кучкар не значи, че се занимаваш с кучета.

— Сърцето нема разум.

— Дърветата най-много мразат дърварете.

— Човеци — гъсто, човещина — редко.

— Жената е като рибата — обръща се и така, и така.

— Жената е като огино на къщата. Дървата за тоя огин са милувките.

— Живота е дар, умейте да се радвате на тоя редък дар.

— Погледа по звездите — това е запазената радост по света.

— Кмета се сменя, бирника се сменя и попа се сменя. Не се сменя добрината.

— Растението е като човека — разровиш ли покрай стеблото му, ще расте.

— Какво посееш на живо, с това ще те поменуват като умреш.

— Кой е мръзнал на виелица са не бои от дъжд.

— Кой е вървел срещу ветъро са не бои и коги го вее у гърбо.

— Преди да почнеш да лаеш, трябва да си наясно какво куче си: ловно, домашно, овчарско или граничарско.

— Краводер: мъжете у ръководството, жените у производството.

Можеше да говори и на чист литературен език, но в село винаги говореше на селския ни диалект. Посещавали сме я със Стоян Даскалов, Иван Динков, Константин Павлов, Иван Пауновски, Владимир Данкин, Александър Миланов, Цветко Сандулов, н.а. Иван Кондов, Георги Горанов, Иван Томов. За Иван Динков казваше: „Това момче носи мъката на цела България. Как ще я износи?“ Жалеше го и го споменаваше често.

Иван Динков заведе татко в Софийска болница. Мама също боледуваше и мой приятел — лекар й дал да чете в болницата „Епопея на незабравимите“. Мама викала: „Стоян писателе го водат на докторе, а мен докторе ми дават книгите на писателете… Като му четеш книгите на Иван — се едно че гледаш живота. А он в живота се държи все едно че четеш книга.“

Беше по-живичка, по-жизнена, когато я посетихме заедно с руския писател Симеон Шуртаков. Мама пя, разказва хумористични случки. Симеон Шуртаков се смя от сърце и като дете. „Русия беше прибрала мойто момче като майка. И ти сега се чувствай като при твоята майка.“

През пролетта на 1968 (или 1969) година в село пристигна писателят Стоян Ц. Даскалов. На площада го посрещнаха с духовата музика, тук беше цялото училище, ръководството на селото, много мои съселяни. После в училището хората се изказваха изкуствено, по предварително написаните им думи от учителката по литература и председателя на читалището, но задаваха и въпроси, и в тях бяха искрени и истински. А как умееше да отговаря на въпроси на селяните Стоян Даскалов! Мама седеше до мен, очите й се взираха в шумния и уважаван писател, попиваше всяка негова дума. А като си отидохме у нас, привечер чак, на залез слънце, както си седяхме на дървената, скована от татко, пейка на двора, мама рече:

— Ти го познаваш по-добре тоя Стоян Даскалов, ама аз го слушах, гледах големата му, буйна коса, едрото лице, едрото тяло… И какво забелезах: очите му — едни мънички, игриви, блещукат. Такъв човек в душата си бърка надълбоко, а в кесията си — плитко…

„И какво казваш — викаше ми мама — за Константин Павлов, че не го печатат, защото не го харесват, или не го харесват, защото не го печатат… Я му четох тая книжка «Сатири». Трудновата е за секи, ама па остра мисъл у Коста колко щеш… И друго си думам — адреса на работата му е за такива, дека са длъжни да разбират от Костовата мисъл… А за лош не е лош, даже ще река, че е много добър.“ И тук произнесе ония думи, които уважаемият читател вече е прочел в „Слънцето е моята свещичка“: „Не, не, много е добър Коста… Рогач ли го сметат че е? Може да не е точно сравнението, ама такова нещо ми минава през главата… За охлюва… Децата му викат «— Охльо — Бохльо, покажи си рогата…» А той всъщност си показва очите…“

В есента на 1975 година с народния артист Иван Кондов, тогава директор на Врачанския театър, отидохме на лов в моето село Краводер. Беше ужасна мъгла, мокро и студено. Уловът беше беден — един фазан, затова в мерите на село Пудрия като попаднахме на ято диви гълъби запълнихме ловните си торби.

След обяд, край топлата печка у дома, пихме ракия, ядохме и накрая се разбъбрихме около кана домашно вино. Иван Кондов вадеше от едно шишенце най-различни хапове, вземаше ги с виното и все разказваше за пристъпите на болестта си, и как я носи тази болест като войнишка раница през напрегнатия си театрален живот… По някое време излязоха с татко на двора, запалиха по цигара, гледаха плачущата върба и лозите.

Мама рече:

— Да не дава господ болест никому. Ама си мисля — те работата на Иван е такава, че требва да разбира хората, в душата им да влезне, та да може после верно да ги изиграе на сцената. А най-добре може да разбере хората препатилия човек… Неело нещо е болестта, ама ако не е опасно за живота му, за Иван е добре — болестта ще му помага на работата.

Пак на лов в зимна утрин, още по тъмно, беше пристигнал Владимир Данкин. Владо е идвал често у дома, знаеше се с мама, имаха си дума, както се казва по нашия край. В бързината, обаче, Владо намъкнал жилетка и шуба върху пижамата си. Валеше сняг навън, Владо вдигнал яката и на нощницата, и на шубата. Беше с очила, носеше и пушката в калъф на рамо. Не бях станал от сън, мама чула потропването на външната врата, станала да отвори и изписка панически: „Маринчо, тоя е от тия, дека пият кръв…“ Скочих — не мога да я успокоя. Бях забравил да й кажа, че сме се уговорили с Владо за лов. По-късно, като се поуспокои, викаше на Владо:

— Книги пишеш и книги четеш, ама човека не можеш да четеш. Ако четеше човека, щеше още оня ден, като ти разказвах страховете си, да се погледнеш в огледалото…

Казваше го вече усмихната и сипваше горещ чай на Владо.

Обичаше да ни казва: Умейте да се радвате на малкото. Живота е повече мъка, труд, трудности. Радостите са малко. Затова си ги създавайте сами. Радвайте се, че сте видели изгрев слънце, на реката се радвайте, когато влезете да се къпете, на хляба се радвайте, като го разчупвате, на цвета, на песните на птиците, на тревата и на дърветата. На чистото утро се радвайте и на знойния пек, на заник слънце и на звездите…

Нали всичко това е живота.

Години по късно прочетох стихотворението на Самуел Маршак:

Даже по делу спеша, не забудь:

етот короткий путь —

тоже частица жизни твоей.

Жить и в пути умей.

Господи, колко са сродни уроците, за които се прекланям доземи!

март 1981 год.

Москва, 1965–1966 година

Началният тласък. Стефан Цанев.

Бог да я прости, секретарката на Окръжния комитет на партията във Враца, Невена Гецковска, ме е питала:

— Кой ти е разрешавал да каниш Стефан Цанев в Клуба на дейците на културата?

— Попитайте този, който е подсказал въпроса: кого е трябвало да питам? Аз съм председател на Литературната група.

— Ти ли си им председател? — невярващо пита Гецковска.

— Засега съм аз.

— Ами тогава да те питам друго…

Раздавал съм на приятели много книги. Подарявал съм. Но са ми задигали неговите книги.

И на Александър Геров. На Константин Павлов. На Христо Фотев.

Той ми е надписал всичките си книги с един и същи автограф: „На Марин Ботунски — с обич“. През различните години. Защо — не знам.

Защо аз заобичах поезията на Стефан Цанев още от първата му стихосбирка — тогава също нямах отговор.

Истина е, че дългите години не помрачиха приятелството ни.

Поставяли сме във Врачанския театър негови пиеси. И в детския театър. Били сме заедно в АЕЦ — Козлодуй. Той написа стихове за строителите, аз — документална книга. Изпращал ми е стихове за в. „Отечествен зов“. Публикували сме го в алманах „Околчица“.

Той е „виновен“ за най-щастливите ми дни в Москва.

В лятото на 1965 година, ден преди отпътуването, срещнах Стефан Цанев. Бяхме излезли от някакво заведение и вървяхме по ул. „Стамболийски“: аз, Елена Коджебашева (която по-късно ще стане моя съпруга) и главния формировчик на завод „Изида“ — Елин Пелин Параскев Димитров. Черпили сме се, Елена ще ходи на кино с нейни приятели смолянци, ние с Параскев ще вечеряме в някой „народен“ ресторант.

— Ботунче, какво те носи в немилата се столица?

— Утре заминавам за Москва.

— И кога се връщаш?

— Догодина по това време.

— Ако ме изчакаш двадесет и пет — тридесет минути, ще донеса едно подаръче за приятел. Можеш ли да го вземеш?

— В куфара ми има една ушанка и две ризи. Място — колкото щеш.

След половин час Стефан Цанев донесе едно малко пакетче — за Евгений Евтушенко.

По някакъв начин то измени живота ми.

Ядрото

Живеем във Вишняки. Учебния корпус е на петдесет метра от жилищния. Столовата също. На юг, на около триста метра от жилището ни, е спортния комплекс.

Вечер стаите в учебния корпус са свободни — тук идвам да пиша.

В съседство е парка Кусково. Като извървим триста метра — и сме в друг свят. Голям дворец, около него — мраморни скулптурни фигури, езеро и изключителен по своята красота парк.

Излизаме често. От Вишняки се качваме на маршрутката — до спирка Кусково. От там електричката — до станция Комсомолская. И после — по избор: — на театър, в Третяковската галерия, в музей, в книжарниците на Петровка (тук продават събрани съчинения), на Червения площад, в ГУМ (универсалният им магазин), разхождаме се по Москва река.

Естествено, първото излизане е до Кремъл. Последният ден на август е, чудесен, тих и бистър ден. Най-напред застанах до мястото в кремльовската стена, където е прахът на Максим Горки. От ученическите години харесвах първия му печатан разказ „Макар Чудра“. И не само него.

Москва не може да се разкаже. Връщам думите на Лермонтов: „Който никога не се е качвал на върха на «Иван Велики», на когото никога не се е случвало да обхване с един поглед цялата ни древна столица от край до край, който веднъж не се е любувал на тази величествена, почти необятна панорама, той няма понятие за Москва“.

Не този път, ала имах щастието след няколко месеца да изкача тясната стълба, стъпките ми отекваха дълго по каменните стъпала на виещата се спирала, ала когато се изкачих на върха, неизказна красота и величие се откриха пред погледа. Пред мен бе Москва на старинните паметници, църкви и катедрали, чиито златни куполи светеха в студената синева на деня, ала и нова Москва — заразяваща с изкуство и мащабност. Кнут Хамсун, в книгата си „В приказната страна“, пише: „Никога не съм си представял, че на земята може да съществува подобен град: всичко наоколо пъстрее от червени и позлатени кубета и игловидни върхари. През тази златна маса, съединена с ярък небесносин цвят, бледнее всичко, за което аз, когато и да било, съм мечтал“.

Разбира се, оная стара Москва я няма. Но и у мен бледнееше всичко, за което когато и да било съм мечтал.

… Почти незабележимо, с мъглата, дъждовните дни, вятъра и сухия студ дойде ред и на бялата зима. Боже мой, какво чудо е руската зима. Като приключат занятията и стихнат споровете — излизам навън. Белотата и тихия шепот на брезите в Кусково ме привличат. Вятърът свисти в ушите, леко се вдига бял снежен облак, звънват весели звънчета. Приближават, изравняват се с мен и отминават с вихъра…

В такава вечер казвам на Елена:

— Аз съм неоправен човек, а поех ангажимент. Месец и половина мина — къде и как ще намеря Евгений Евтушенко?

На другия ден преподавателката ни по руски език Вера Алексеева, чиито очи непрестанно се смеят, ме попита:

— Нещо спешно ли е това с Евгений Евтушенко?

— Не, подарък от приятел. От българския поет Стефан Цанев.

И толкова.

В четвъртък преди обяд, в края на часа, Вера Алексеева ми казва:

— В пет следобяда да си готов. Ще те водя да си връчиш подаръка.

В уреченото време излизам пред Учебния корпус. Пред червен „Москвич“ виждам Вера Алексеева и Елена да се смеят заговорнически.

На улица „Горки“, може би най-богата на паметници, обелиски, обществени сгради, редакции и издателства улица, спираме. Вера Алексеева влиза в някакъв вход, после се показва с млада, красива жена, ръкомахат, обясняват си нещо, тръгват към нас.

— Да ви представя: Белла Ахмадулина, талантлива руска поетеса. Марин Ботунски, белетрист, българин… — обръща се към мен — Белла Ахмадулина ще те заведе при Евтушенко…

Тук Вера се извини, че човекът с колата закъснява заради нея, качи се в „Москвича“ и ни остави сами.

— Много се радвам. От днес сте наш приятел… Женя пак се е запилял някъде, но ще дойде…

Белла Ахмадулина ме хваща под ръка:

— Да вървим, да вървим… Минаваме на ти… Не ти ли е хладно — заглежда се в лекото ми облекло. — Човече, очите ти издават всичко, нищичко не крият… Те сега казват, че обичаш човека, към когото отиваш, или човека, който те изпраща, повече от себе си. (Нищичко не казах, но и сега, толкова години от този случай, се упреквам и уважавам за едно и също — обичам хората до мен, и тези, с които вървя в един път, повече от себе си.)… Имам навик да вървя — продължаваше Белла Ахмадулина — и да се вглеждам в лицата на хората. От лицата пък най-много говорят очите… Обичам книгите, но те не са достатъчни. И очите, в които можеш да погледнеш — не са много. Мисля, че и в моите очи може да се гледа, че гледащият може да се види в тях. Искам да живея така, е и да пиша така, че да смея да си вдигна очите към хората.

Като стигнахме кафене „Юност“ бързо се вмъкнахме в топлото предверие, после потънахме в приятната топлинка, поръчахме си и коняк за „стопляне отвътре“. Миловидното лице на Белла порозовя, разхубави се. Бях толкова „не на себе си“, не мога да повторя казаното на тази първа среща, но усещах как думите й се прецеждаха не толкова в присвитите искрящи очи, колкото в неприкривана дружелюбност и радост.

Разпитва ме от кой град съм, имам ли родители, над какво точно работя. Лицето й грее, очите, светещи трънки, са игриви, но когато мисълта се напрегне — те се вдълбочават, нослето — леко вирнато нагоре, брадичката — малка и красива…

И за да е пълно щастието ми от този ден в някакъв момент Белла Ахмадулина се изправи, подаде ми ръка и ме поведе към маса в отсрещния ъгъл, където седеше сам възрастен човек.

— Ще те представя на Константин Симонов.

Изтръпнах от радост и неудобство. Срещу ми беше човекът, в чиито книги съм се връщал не един път, авторът на всеизвестното стихотворение „Жди меня“. Той не само ни прие на масата си, но и ни приласка така, че се почувствах като трети от заговорниците за красота. Белла разказваше, че е неудобно, но Женя всеки момент ще „влети“, че сега ние четем не „жди меня“, а „жди Женя“, но работата не е военна, а красива, приятелска…

Неусетно тръгна дума (колко му трябва на руснака) за войната. И като ме гледаше топло, но изпитателно, Симонов изрече:

— Войната — това е уродството на света. Мирът е здравословното му състояние.

Белла Ахмадулина отиде пак до телефона, а той притвори очи и тихо продължи — как са мечтаели за една нощ без грохота на оръдията, свистенето на мините и воя на куршумите, каква мечта за войника е било да преспи, макар и една нощ, в бели чаршафи… Но хората са късопаметни, забравят за какво са дошли на света, за какво раждат деца, за какво садят овошки и цветя, за какво са изгревите, и слънцето и звездите за какво са…

И тъкмо ни бяха донесли поръчаните чашки с коняк и водка, от входните врати направо полетя към нас, широко усмихнат и широко разперил ръце Евгений Евтушенко. Бях го виждал на снимки само, но не можех да го сгреша.

И се започна тя…

Той не може да се задържи нито на една тема, нито на едно място.

В някое време каза:

— Правим програма… и ти, ако искаш я следваш и обогатяваш. Учебниците ще си ги прочетеш и в България. А тук трябва да видиш, да се срещнеш, да се огледаш и да прецениш. Първо — местата на хората на големия дух — Пушкин, Лермонтов, Гогол, Толстой, Достоевски, Чехов, Горки, Есенин, Маяковски, Борис Леонидович (Пастернак), Шолохов. Художниците, храмовете, големите строежи… Белла ще помага.

Белла Ахмадулина е родена в Москва, завършила е Литературния институт „Максим Горки“. Стихове печата от осемнадесетгодишна. Имаше (тогава, 1965 година) издадени две книги: „Струна“ (1960) и „Моето родословие“ (1964). Упорит и талантлив преводач.

Въздухът на Москва, на Русия, е наситен, не — упоен е от техните имена, от стиховете им. Четат ги в електричката и в метрото, в къщи и на работа. Залите, в които четат, са претъпкани. Изпълват се площади, стадиони — искат да ги чуят, да ги видят, да ги докоснат. Те са Евгений Евтушенко, Белла Ахмадулина, Андрей Вознесенски, Роберт Рождественски.

Андрей Вознесенски има такъв стих: „Нас мало. Нас может быть четверо…“ Но в стиха е назовано само неговото име. И сякаш вратата е отворена — всеки може да се смята за член, или за кандидат — член в тази четворка…

Към тях се присъединява в един момент малко по-възрастният Булат Окуджава.

Ядрото на младата поезия е скрепено от искрено приятелство, дружба и чистота, от неотстъпно търсене — на истината, на нови форми, на нов изказ.

Към това ядро ще се приближават и отдалечават Борис Слуцки, Юна Мориц, Висоцки…

Тяхната главна сцена бяха Политехниката, площад „Маяковски“, стадион „Лужники“.

Но в същото време в Москва израстваха и Владимир Соколов, Александър Кушнер, Олег Чухонцев… Много по-късно Владимир Соколов ще напише стихотворението „Не, Христо Ботев — той не е музей…“ и то, в превод на Николай Кънчев, ще намери място в съставената от мен антология „И певци песни за него пеят“.

На няколко пъти посещавах Руския музей. Бях, ако може така да се каже, един двадесет и пет годишен, пленен, омагьосан и „шашардисан“ от видяното човек.

По-късно ще прочета с удоволствие книгата на Владимир Солоухин „Руския музей. Черните дъски“. Солоухин пише: „Да вземем иконите «Света Тройца» на Андрей Рубльов и Симеон Ушаков. По-точно един детайл от нея — наредбата на масата, около която сядат трите ангела. При Андрей Рубльов на масата има една чаша за тримата. Тя е център на стройната композиция, върха на хармонията — единение, неразделно единство.

При Симеон Ушаков на масата има чаши, потир, блюда и т.н. Изразителността е намалена, повишена е правдоподобността.

Но е загубило изкуството.

Въпросът е към какво да се върви в изкуството — дали към концентрираща и вълнуваща изразителност, или към занимателно правдоподобие.“

Книгата четох вече в България. Много по-късно. А тук ме споходиха същите размисли… Моите разкази и миниатюри бяха критикувани в началото заради концентрираността. Казвали са ми: от тази парабола може да стане разказ, от тази миниатюра може да стане дълъг разказ, от тази — новела. Възхваляваше се безразборното, дребнозанимателно правдоподобие.

От онези младежки години имам високопарна записка в един бележник: „Нищо… Ще изтърпим този ХХ век. Нужно е много мъжество, за да се понесе терора на средата“!

Така се „изтърпява“ то…

Така се понася „терора на средата!“

С най-голяма обич Евгений Евтушенко говореше за Владимир Башев.

Башев е първият човек, който превежда Евтушенко у нас. В списание „Пламък“ излизат цикъл стихове — това е и първият превод на Евтушенко на чужд език.

През 1965 година бе издадено и самостоятелно томче (в поредицата „Съветски поети“ на издателство „Народна култура“ — София, която е под редакцията на Христо Радевски) — „Евгений Евтушенко — избрани стихотворения“. Подбор и превод: Владимир Башев. Книгата (тираж 5090) се „разграби“ за дни от читателите. В предговора Владимир Башев пишеше: „Евтушенко е ярко дарование на младата съветска поезия. Той притежава оригинален лиричен талант, неспокоен, напорист и силно емоционален. Стиховете му са полемични, свободно композирани, наситени с пъстри разговорни фигури…“

Няколко месеца делят излизането на книгата от срещата ни. Евтушенко още не се е нарадвал на мъничкото, добре оформено и с твърда подвързия томче. И от това томче, без да познаваш останалите творби на поета, се разбира — творецът отхвърля не само култа към личността, но и всяко насилие и несвобода. В „Рицари на инерцията“ той пише:

Останаха си прежни като вещи.

Не може никой да ги разплете.

Те свалят само шлемовете вехти,

ала отвътре си остават те.

Те — новото да схванат не успели,

не пожелали да го разберат,

с доспехите на бившите успехи

все още дръзко искат да дрънчат.

Аз виждам колко трудно им е вече,

как те слабеят и как слабостта

огъва ескадрона си обречен

пред праведния щурм на смелостта.

Конете им стареят — одръгляха,

и маниерът — друг е вече той!

И никак не върви, щом се смълчаха,

щом се боят от честния двубой.

Не знам защо, но мен не ме вълнуваха толкова антикултовските стихове на Евтушенко. И от преведеното от Владимир Башев най-много харесвах, преписал си го бях в личното тефтерче, знаех и наизуст — стихотворението „Съвършенство“:

Вятър духа прозрачно, студено.

Елхов мирис ме лъхва в лице.

Трепва птицата освободено

над завършеното яйце.

Тя с девическа непорочност,

пак изпълни извечния дял —

съвършенство на беличка облост

върху сламен пиедестал.

А над пътища в тиня стаени,

над безцветните къщни стрехи

съвършенство на област червена

в бавен изгрев се възцари.

И лесът задимя безтелесно,

цял пронизан от светлина,

озареният лес — съвършенство

като дъх на самата земя.

Не е форма, крещяща от модност,

или дялкана с чуждо длето —

съвършенството е природност,

топъл дъх от земята е то.

Не хленчи, че изкуството твое

в същността си е свят отразен

и сравнено с природата, то е

и сковано, и бедно съвсем.

По-добре отърви се от грима

сам на себе си се покори

и във творчество неповторимо

най-естествено се повтори.

Тъй човекът — природно творение —

в хладен кладенец вперил очи,

вади своето повторение

из потънали в лед глъбини.

Погледвал е и накриво, когато са му казвани такива предпочитания.

Бях „неприспособяем“, пък и на двадесет и пет години… Колко ти е, след няколко питиета, да кажеш, че и големия поет не винаги има точна преценка за нещата си…

Погледвал е…

При друг случай, изведнъж:

— Стефан Цанев е по-талантлив от мен.

После:

— Имам такива стихове:

… аз знам, че някъде едно момче живее

и ще постигне повече от мен.

Всеки може да бъде това момче. Защо да не си ти!

Казвал е, в добро разположение на духа:

— Не се привързвай само към един автор. Аз съм се учил от Пушкин, от Лермонтов. По-малко, но все пак съм се учил от Тютчев и Баратински. Повече, много — от Вяземски, Алексей Толстой, Сологуб, Маяковски, Ахматова, Пастернак, Багрицки, Тихонов, Михаил Светлов, Антоколски, Константин Симонов… Много са хората, от които съм се учил… Ето, как ти звучи, аз се уча и от тези, с които вървим заедно — Булат Окуджава, Ахмадулина, Вознесенски, Рождественски… Да, няма да пропусна Владимир Соколов — млад, но учител на младостта ми…

А вие, в България, имате много големи поети, много големи…

Споменавал е, в различни случаи, имената на Александър Геров, на Георги Джагаров, Владимир Башев, Константин Павлов, Стефан Цанев, Любомир Левчев…

Пийнали сме, часът е 1:30. Метрото не работи. Белла Ахмадулина ме води нанякъде. Влизаме в жилищна кооперация, изкачваме стълби. В широко таванско помещение, като да е ателие на архитект, довършваме подетия разговор. Много сме близо един до друг.

— Имаш ли нужда от насърчение, от утеха, от човешка дума? Защото аз имам… Нямам страх от нищо. Но един, достатъчно сериозен, се таи у мен: да не сгреша пред Пушкин.

Отпивам от чашата, и тихо казвам:

И Пушкин мило те следи,

догаря свещ и нощ отново.

И нежен вкус на родно слово

тъй често устните хлади.

Гледам тези леко уморени, но светещи очи, и изричам кой знае от къде зародилата се мисъл:

— Белла, ти много приличаш на това, което пишеш… Стих и съвест… Твоето е — една изгаряща от светлостта си съвест!…

Тя ме прегръща:

— Неделими са, драги мой, словесност и съвест!…

Подадената ръка

В студен ноемврийски ден ми казва:

— Дай ми някакъв първичен превод на твои работи. Ей така — за ориентир.

Маша, шефката на нашата българска група, е завършила руска филология. Не е литератор, но е отзивчив човек — превежда четири къси разкази. Давам ги на Ахмадулина.

След седмица Вера Андреевна ме търси в учебния блок.

— Иди и слушай в 11 часа радио Москва. Нещо твое ще четат.

Не вярвам на ушите си, но отивам в общежитието. Усилвам радиоапарата:

— Представяме ви младия български белетрист Марин Ботунски.

Четат разказа „Айде, майка“.

Превода е подобрен, не е точно Машиния.

Вечерта по телефона звъни познатият ми глас:

— Защо не каза две думи за това „айде“ — шашна преводачите. Пък го има и в заглавието. А самият разказ — чудесен.

Бях щастлив. Първото, което ми мина през ума бе да свържа този случай с отговора на въпроса защо обичат руските читатели Белла Ахмадулина:

И добре е, че с млади и стари

по опашки след работен час

пред кина, магазини и гари

най-накрая заставам и аз.

Подир момъка, смел до безумие,

след старицата с бавния тик —

слята с тях като думата с дума,

и на мой, и на техен език.

След четири дни, в същото предаване — „Урок“.

Представяла ме е в редакцията на „Юность“, осигурявала ми е билет за пътуване по Трансибирската ж.п. линия (говорил съм на литературни четения, писал съм в руски вестници и във врачанския „Отечествен зов“ за това си преживяване), до Братската ГЕС, били сме на „Таганка“ на постановки на Любимов, с участието на Висоцки, на литературни четения.

Но не това е важното — те бяха творци, които показваха изключителна устойчивост, характер, неотстъпчивост от поетия път. Те искаха и придвижваха руската поезия в прекрасна посока. Едновременно „придвижваха“ и читателите, обществото. Това срещаше огромна съпротива в големи литературни кръгове. Много често имената им бяха премълчавани и подминавани от официалната критика. Получаваха удари „под кръста“, срещаха затруднения. И продължаваха.

В гората няма два еднакви листа

Автобусът, с който тръгнахме от Москва призори, върви в равните подмосковски места, а дъждът не спира, облачността уеднаквява пейзажа. Чак към Тула се проясни, но не за дълго. Към дванадесет часа пристигнахме в Ясна поляна. От завоя на алеята се открива двуетажен бял дом под зелен покрив — домът на Лев Толстой. Пред дома — самотно вековно дърво — „дървото на бедните“. Тук сутрин пристигали селяни от близките села, старци от цяла Русия и млади хора в скромно облекло. Излизал и Толстой, облечен просто, като тях. Говорили за безизходните нужди на селянина, за смисъла на живота. Спорели с Толстой, когато той проповядвал несъпротивление на злото и нравствено самоусъвършенстване. Тук, на „дървото на бедните“ била и камбанката, с която известявали на семейството и прислугата за закуската, обяда и вечерята. Сега тя се е врязала в кората на дървото.

Посещението започва някак механично — вървим от стая в стая. Във всяка стая и коридор има библиотечни шкафове, малки лавички. Всичко, което е могло да се използва, е изпълнено с книги.

И ето го работния кабинет — докосвам бюрото, на което е писал, мастилницата, писалката, стола, на който е сядал…

Ясна поляна! Мястото, където са се родили „Война и мир“, „Ана Каренина“, „Детство“, „Юношество“, „Казаци“ и десетки още книги, които променят света и човека.

Лев Николаевич е на двадесет и четири години, когато пише: „Аз съм стар, за мен времето за развитие е минало или отминава, а непрекъснато ме мъчи жаждата… не за слава — слава не искам и я презирам; но да имам голямо влияние върху щастието и благото на хората“.

Вижте какво иска геният — ни повече, ни по-малко — да има голямо влияние върху щастието и благото на хората!…

На 4 юли току-що завършената книга „Детство“ Толстой изпраща на Некрасов в списание „Съвременник“. Ръкописът е придружен с кратко писмо: „Моята молба ще Ви струва толкова малко труд, че съм убеден — няма да откажете да я изпълните. Прегледайте този ръкопис и ако се окаже негоден за публикуване, върнете ми го“. Прилага и пари за връщането по пощата.

Не се наложило да се връща.

На 29 август получава писмо от Некрасов: „Той (ръкописът б.а.) представлява толкова голям интерес, че ще го публикувам. Без да съм чел продължението не бих могъл да кажа с положителност, но ми се струва, че авторът притежава талант“.

На 5 септември се получава второ писмо от Некрасов, в което редакторът уведомява Толстой, че ръкописът е набран и ще излезе в 9-та книжка на списанието. „… повестта е много по-добра, отколкото ми се стори отначало. Мога да кажа с положителност, че авторът има талант. Струва ми се, че за Вас, като начинаещ, това убеждение е засега най-важното“.

Така тръгва по стръмния писателски път Лев Николаевич Толстой.

Толстой положил невероятен труд в своето дело. Пишел ежедневно — разкази, повести, романи, статии, студии. Водел през всичките години дневник. Запознавал се с творчеството на всички водещи европейски писатели. Обичал от дете поезията на Пушкин, идеите на Русо, Стърн. В началото на литературната си дейност се срещнал с Херцен, с Тургенев… Повестта „Кавказ“ писал десет години. Както забелязва големият познавач на делото му Виктор Шкловски — „значи не се разказва бързо приказката“.

Знаел, че за да се промени светът, той трябва първо добре да се разбере. Същото се отнася и за всяко сериозно литературно дело. Животът привличал Толстой — та нали светът на изкуството по някакъв начин повтаря действителността, макар и усложнено.

Много четял.

Обичал да слуша хората, особено селяните. Не във всичко се вслушвал. Имал си свое цедило за малкия детайл, без който не може художествения образ, и за голямото, без което не може истинското произведение.

… Вървя щастливо напрегнат. Този велик човек е тръгвал да освобождава България. Гледал е нашите села и градове, стъпвал е на нашата земя. Толстой пише на Татяна Александровна Ерголска: „Местността, която се разстила пред очите ми, е не само великолепна, за всички нас тя представлява огромен интерес. Без да говоря за Дунава, за неговите острови и брегове, отчасти заети от нас, отчасти от турците, като на длан се вижда градът, крепостта и малките укрепления на Силистрия…“

Към това писмо е нужно кратко обяснение… Крепостта трябвало да падне. Австрия обаче поискала руските войски да се изтеглят от дунавските княжества. Австрийските войски били разположени във фланга на руските. Император Николай I отстъпил, захвърлил българите на произвола на съдбата.

В писмото на Толстой: „Щом напуснахме българските селища, веднага идваха турците и освен младите жени, годни за харемите, избиваха всички. Ходих от лагера до едно село за мляко и плодове — и там цялото население беше изклано“.

Защо тук непрестанно се говори, че и в последните си дни, в последния си път Толстой е искал да стигне до България?…

В парка на Ясна поляна, по сенчеста алея се стига до гроба на писателя. Поразително. Нито паметник, нито надгробен камък с надпис. Един правоъгълен гроб, посаден с цветя, около него още един пръстен цветя… Волята на Толстой била да бъде погребан без речи, без венци и без кръст… Само вековните дървета, изпънали върше към слънцето, тихо шепнат с клоните си.

Тук ще се върна през май 1966 година и ще прекарам цяла седмица на палатка, ще обикалям пътищата, пътеките, засеките, ще вървя ежедневно по местата, където са ехтяли стъпките му, звучал е гласът му, работила е напрегнатата му мисъл, а очите са попивали несравнимата Яснополянска красота. Тук се е родила мисълта, която е добре да си повтарят младите писатели: „Ето, аз вече съм на осемдесет години и все още търся истината за живота“. И тази: „Художникът, за да въздейства на другите, трябва да бъде търсещ, за да бъде неговото произведение търсено. Ако той е намерил всичко, и всичко знае и поучава или нарочно забавлява, той не въздейства.“

Още там, в Ясна поляна, си записах първата „лекция“ от своеобразния Литературен институт: „Шилер съвсем правилно смята, че нито един гений не може да се развива в самота, че външните дразнители — хубавата книга, разговорът — раздвижват много повече мисълта, отколкото годините усамотен труд. Мисълта трябва да се ражда в обществото, а обработката и изразяването й да стават в уединение“.

На връщане имах преживявяне, което е в основата на разказа „Път“. (Този разказ и още един — „Кучета“ ще са в основата на съображенията да спрат и унищожат моята първа книга „Измислени истини“.)

Съветите на приятелите, с които бях, прочетеното, видяното, и размислите на Виктор Шкловски оставиха завинаги ето този Толстоев урок: „Всички листа в гората са листа, но няма и два еднакви… Човекът трябва да се описва, както листът. Това, че листът е дъбов — е генералното, но когато пишеш за човек, трябва да напишеш за един единствен човек, като го дадеш и обобщено, и в неговата неповторимост“. Остана предупреждението: „Помни, че колкото по-трудни и тежки са обстоятелствата, толкова по-необходима е твърдост, дейност и решителност и толкова по-вредна е апатията. Слабите души постъпват обратно“. Остана и урокът за едно неподражаемо мъжество и отговорност пред даденият ти от бога талант — на които Толстой подчинил целият си живот.

Поет в России — болше чем поет

В 1965 година Евтушенко завърши поемата „Братская ГЕС“. Преди да бъде отпечатана в отделно издание слушах част от нея, изпълнена от автора. Още първият ред на поемата се запеметява завинаги с една „находка“, която, мисля, се отнася само за Русия: „Поет в России — болше чем поет“. Съблазнявам се да цитирам това начало:

Поет в России — болше, чем поет.

В ней суждено поетами рождаться

лиш тем, в ком бродит

гордый дух гражданства,

кому уюта нет, покоя нет.

Поет в ней — образ века своего

и будушего призрачный прообраз.

Поет подводит, не впадая в робост,

итог всему, что было до него.

Наистина, ако се вгледаме в историята на Русия, в духовната й мощ и влиянието на тази мощ върху обикновените „граждански“ дела, не можем да не се съгласим с думите на Евтушенко. Нима само поети са Пушкин, Лермонтов, Радищев, Некрасов, Пастернак, Маяковски…

И, на колене тихо становясь,

готовый и для смерти и победы,

прошу смиренно помощи у вас,

великие российские поеты…

Дай, Пушкин, мне свою певучесть,

свою раскованную речь,

свою пленительную участь —

как бы шаля, глаголом жечь.

Дай, Лермонтов, свой желчный взгляд,

своей презрительности яд

и келью замкнутой души,

где дышит, скрытая в тиши,

недоброты твоей сестра —

лампада тайнаго добра.

От Некрасов поетът иска „боль иссеченной музы твоей“, „дай твоей неизящности силу./ … чтоб идти, волоча всю Россию,/ как бурлаки идут бечевой.“ От Блок: „… туманность вещую/ и два кренящихся крыла,/ чтобы, тая загадка вечную,/ сквоз тело музыка текла.“ От Пастернак: „… смещенье дней,/ смущенье веток,/ сращение запахов, теней/ с мученьем века…“ От Есенин: „… дай на счастье нежность мне/ к белезкам и лугам, к зверю и людям…“

Много неща впечатляваха в поемата, поуки за младия и не само за младия автор, много отделни стихове запаметявахме и си рецитирахме в дружеските кръгове. Но има един епизод, който ми се струваше особено показателен. В поемата има такива стихове:

Так думал я, и, завершая праздник,

мы пели песни дальней старины

и много прочих песен — самых разных,

да и „Хотят ли русские войны“.

И, черное таежное мерцанье

глазами Робеспьера просверлив,

бледнея и горя, болгарин Цанев

читал нам свой неистовый верлибр:

„Живу ли я?

«Конечно…» — успокаивает Дарвин.

Живу ли я?

«Не знаю…» — улыбается Сократ.

Живу ли я?

«Надо жить!» — кричит Маяковский

и предлагает мне свое оружие,

чтобы проверить, живу ли я“.

Цитираните стихове от Стефан Цанев са изписани на плакат за премиера на поемата „Братската ГЕС“ в Италия. „Виж сега — обяснява на чашка, но с добро Евтушенко, — тези хора са ми приятели, не са искали да ме обидят. Просто са избрали най-добрите осем реда — и те са на Стефан. Затова казвам, че е по-талантлив поет от мен.“ Очите му искрят, смеят се. А аз си мисля кой, освен големият поет, може да си позволи такава оценка!

В „Братската ГЕС“ имаше стихове, които смразяваха:

О, шар земной, не лги и не играй!

Ты сам страдаешь — больше лжи не надо!

Я с радостью отдам загробный рай,

чтоб на земле поменьше было ада!

Или:

Ладно, плюйте,

плюйте, плюйте —

все же радость задарма.

Вы всегда плюете люди,

в тех, кто хочет вам добра.

Или:

Стоит все терпеть бесслезно,

Быт на дыбе, колесе,

если рано или поздно

прорастают ЛИЦА грозно

у безликих на лице…

Или:

Могу понять, как столько лет Россия

терпела голода и холода,

и войн жестоких муки нелюдские,

и тяжесть непосильного труда,

и дармоедов, лживых до предела,

и разное обманное вранье,

но не могу осмыслить: как терпела

она само терпение свое?

Есть немощное, жалкое терпенье.

В нем полная забитость естества,

в нем рабская покорность, отупенье…

России суть совсем не такова.

Борещ се, критичен, неотстъпчив, болеещ по недъзите на обществото, Евтушенко запазваше своята голяма и неукротима любов към Русия. В същата 1965 г. той писа в поемата „Просека“:

Дори потъващ и безсилен,

ще нося вик непобедим —

че името ми е Русия,

а Евтушенко — псевдоним.

С това съм силен, друго нямам.

Русия — тя е мой живот.

Поет народът става само,

поетът стане ли народ[1]!

Той изпревари много от съвременниците си да изрече „Зрелостта е вид убийство“. И още: „Аз твой поет съм, нероден потомък“.

В „Уроците на Братск“ Евтушенко пише:

Имам аз една мъничка тайна:

аз не съм само в стих въплътен.

Аз се влюбих в земята безкрайно

и земята се влюби във мен[2].

И не само земята. Той е обгърнат от читателската любов на не едно поколение. И не само в Русия — в света.

За цял живот

В лекция на Константин Паустовски са ме впечатлили за цял живот следните мисли: „Яснотата и силата на езика съвсем не е в това, че към изречението вече не може да се прибави нищо, а в това, че от него вече не може нищо да се изхвърли“. И: „Писателите не могат нито за минута да се огънат пред несгодите и да отстъпят пред пречките! Каквото и да се случи, те трябва непрекъснато да вършат своето дело… Ненапразно Салтиков — Шчедрин казва, че ако макар и за минута замлъкне литературата, това ще бъде равносилно на смърт за народа“.

Другият урок за цял живот е от Леонид Леонов: „Истинското произведение на изкуството, особено произведението на словото, е винаги изобретение по форма и откритие по съдържание, а за това е необходимо време. За разлика от тиквата, която за един сезон постига похвални резултати, произведението на словесното изкуство се отглежда като плодовото дърво. Като любовта то започва с плахо предчувствие, със семчица в духовната бразда. И след това трябва дълго време да го храниш със соковете на душата си, грижливо да отхранваш младото дърво, обаче — с безжалостно отрязване на излишните клони и с постоянна тревога за реколтата, толкова ненадеждна при нашия суров континентален климат.“

Пенати

„Изкарах 65 рубли. Заминах за Финландия. Куокала“ — това пише в автобиографията си Владимир Владимирович Маяковски.

В малкото селище Куокала, на Финландската железопътна линия, от 1900 до 1930 година живее големият руски художник Иля Репин. В Мустамяки пък идва Максим Горки, в Олила — Леонид Андреев. Около „Пенатите“ на Иля Репин се събират най-големите творци на Русия. Преди още да дойде тук, Репин е световноизвестен художник. Неговите живописни платна показват руската действителност в цялата й красота, но и с всичките й социални противоречия.

Названието „Пенати“ е дадено от Репин. По старо поверие древните римляни вярвали в бога на домашното огнище и семейното благополучие — Пенати.

Тук в летните месеци се провеждат сказки, представления, излети, хората на изкуството идват на кратък отдих, зареждат се с нови идеи.

Ние идваме от Ленинград (Петроград) по изключително красивия път на Приморското шосе. Млади сме, изпълнени с любопитство и с широко отворени очи за красотата. Автобусът ни спира на около стотина метра от „усадбата“ и преди още да влезем в дома започват да щракат фотоапаратите. Три филма пазя още от този незабравим ден, там сме с Елена, с Маша и Митко, с Жеко. Снимали сме се на входа, в зимното и в лятното ателие, в кабинета на Репин, в столовата — край кръглата маса, където сядали първенците на руския дух, и където всеки се самообслужвал, поиска ли да бъде обслужен — трябвало пет минути да седи на червения стол и да каже новина, или да прочете ново стихотворение, нов разказ, да изпълни нова песен… Тук са били Шаляпин, Стасов, Маяковски, Есенин, Горки, Иван Павлов, Бехтерев, Тарханов, Морозов, Бродски, Чуковски, Глазунов, Астафиев, артистите Георгий Ге, Мичурина-Самойлова и десетки други.

В специални албуми — книги за автографи са оставили белег от своето пребиваване тук много от духовните водачи на Русия. В един от албумите художника Карик е направил шарж на царя Николай II, под него ръката на Горки е изписала: „Кто сей урод?“. В същия албум има прошнуровани страници, тях посетителите не могат да прочетат. Аз съм хвърлял око в забраненото, милата Верка Н. ми е разрешавала дори да заснема няколко от тези страници — в тях е критичния поглед на творците един към друг, но и към политическите и обществени недъзи… Бях горд с тези тайнствени странички, тях не ги знаеха много хора, не можеше и да ги покажеш на всеки… Те също бяха особен урок — за някой от тези творци, и най-вече за Маяковски и Горки, трудно можеше да се намерят в писания съпротивите им, те бяха сведени почти до утвърждаващ новото плакат…

Репин е един от най-образованите художници за своето време. Библиотеката му е изпълнена с книги с автографи — от изтъкнати учени, писатели, художници, музиканти. Не случайно Корней Чуковски пише, че „целият си живот той (Репин б.а.) изживя на върховете на културата“.

Как да се забравят Репинските картини „Отказ от изповед“, „Не чакали“, „Бурлаците на Волга“, „Запорожци“, „Иван Грозни“, „Заседание на Държавния съвет“, „Запорожци пишат писмо на турския султан“, портретът на съпругата му, писателката Н. Б. Норманд — Северовой, автопортретът му от 1920 година, портретите на изтъкнатите първенци на руския дух. Как да се забрави пълната всеотдайност към изкуството, бягството от столичния шум и от светската суета! Завинаги ще е в ума и в сърцето Репинския урок: отдал ли си се на изкуството, дай му всичко искрено и безрезервно. Той така и пише в едно из своите писма: „Прежде всего я не бросил искусство. Все мои последние мысли о Нем…“

Най-лъчезарната от моите безброй души

Недалеч от площад „Таганка“ се намира тихата уличка „Маяковски“.

На неголям двуетажен дом — надпис „Държавна библиотека — музей «В.В. Маяковски»“.

Сега не е модерно да се цитират бивши партийни величия, но Надежда Крупская е казала: „Не забравяйте никога, че думата Маяковски и думата музей са някак несъвместими. Маяковски завинаги ще си остане жив, кипящ, зовящ напред. А музей, макар и малко, но винаги остава впечатление за нещо застинало, мъртво. Постарайте се да избегнете това, не замузейвайте!“

През април 1926 година тук се заселил големият и шумен поет Владимир Владимирович Маяковски. Тогава в квартирата имало малко вещи. Поетът мразел излишното. Обикновено се връщал вечер, звънял по телефона — канел приятели при себе си. Наричал това — „да се обезпечиш с хора“… Тук идвали Луначарски, Мейерхолд, Айзенщайн, М.Е. Колцов, И.Е. Бабел, Третяков, писатели, артисти, художници.

Съхранен е кабинета на поета и кухнята. На писмената маса — в центъра — голяма черна автоматична писалка със златно перо и последния бележник, на който е нахвърлена незавършената поема „С пълен глас“ („Во весь голос“). Бележникът е открит на една от последните страници. Чета текста: „Жалела людей — желудей… В серебре как в песочке старичонки височки… Где сыщеш любовь при такой наперке. Все равно, что в автомобильном Нью Йорке искат на счастье подкову…“ Окото се спира на зелен стъклен абажур, кожен футляр от бинокъл (спомен от баща му) — в него са поставени канцеларски дребосъци: писци, карфици, кламери. Удобна поличка е запълнена с книги — на челно място Пушкин, Лермонтов, Блок, Брюсов. Обичал особено Александър Блок…

Календарът е отворен на 12 април. В последните два дни ръката му не се е докосвала до него. Стрелките на джобния часовник „Мозер“ са спрели на 1:25 часа. Наред с голямата металическа запалка е захвърлена кутия цигари „Волго — дон“, въпреки че Маяковски пушел обикновено „Херцеговина флор“ или „Лукс“. Недопушени останали шест цигари. Писалката е спряла на последната нечетлива записка в бележника… Имаш усещането, че Маяковски е излязъл за минутка и ще се върне…

И потъвам в четено и чуто.

Бях впечатлен от един разказ на актрисата Вероника Полонска, дори смятах да пиша пиеса по него.

Накратко: На конни надбягвания Осип Максимович Бриг запознава Полонска с Владимир Маяковски. Там са още Катаев, Юрий Олеша, Пилняк и артистът от Художествения театър Яншин, мъж на Полонска. Уговарят се да гостуват вечерта на Катаев. Маяковски дори обещава да вземе Полонска след представлението. Не я взема. Шофьорът му я докарва у Катаев.

— Случват се такива работи в живота на човека, срещу които не може да се тръгне — отговаря вечерта Маяковски на запитването на актрисата защо не е изпълнил дадената дума. — Затова не бива да ми се карате…

И отведнъж се харесали.

По късно Маяковски й казал:

— Защо се променяте толкова? Сутринта на надбягванията бяхте урод, а сега сте толкова хубава…

Датата е 13 май 1929 година.

Така започва историята на една любов…

В началото на 1930 година Владимир Владимирович е в особено състояние, силите му, психически и физически, са поизчерпани, натрупано е огромно напрежение. То не е само от „безизходицата“ на тази връзка, но затова по-нататък…

На 12 април Владимир Владимирович звъни в театъра — Полонска има дневен спектакъл. Казва й, че е в стаята си на Лубянка, че му е тежко, не, не само сега, изобщо му е зле в живота… Няма ли я Полонска, всичко ставало ненужно. Отсреща чува, че и Полонска не може да живее без него, че след спектакъла ще тръгне към квартирата му. В този разговор Маяковски й доверява за писмо до правителството, в което е споменал и нейното име, защото я смята за свое семейство! „Боже мой, Владимир Владимирович, нищо не разбирам какво ми говорите!“

След спектакъла води разговор с нея, по съставен план. Нежен е. Тя му казва, че ще стане негова жена, но трябва да обмислят как по-тактично да постъпят с Яншин. Моли го още да отиде на лекар и… поне за два дни на почивна станция. Дори отбелязват тези два дни в бележника — 13 и 14 април.

Вечерта й се обажда по телефона в къщи. Казал, че пише, че е в добро настроение.

На 13 април през деня не се видяли. По телефона Маяковски й предложил на 14-ти да я закара на надбягванията. Тя го моли да не идва там. А какво ще прави вечерта? Отговаря, че е канена у Катаев, но няма да отиде.

Вечерта, все пак, Полонска отива с мъжа си у Катаев.

— Тъй си и знаех, че ще бъдете тук! — казал й разсърден Маяковски.

На трапезата седят един до друг, карат се, предизвикват любопитството на останалите — Катаев и жена му, Юрий Олеша, Ливанов, художника Роскин, журналиста Регинин, театралния критик и завеждащ литературната част на МХАТ Марков.

Започнали да си пишат в бележника на Маяковски. Пишат си обидни думи, оскърбяват се. Маяковски отива в другата стая, продължил да пие шампанско. Полонска тръгва след него, сяда наблизо, гали го по главата. Той продължава да е груб, заявява, че пред всички ще каже на съпруга й за техните отношения. Тя го умолява да се успокои, нежна е, и това го докарва до лудост. Вади револвер. Заявява, че ще се убие. И нея ще убие.

Полонска разбира, че присъствието й го нервира, сбогува се и си тръгва. Тръгват си всички. В предверието Маяковски й казва:

— Вие все пак сте много, много добра.

Тръгват си пеш. Маяковски ги изпраща до вкъщи. Вървят двамата, по-назад са Яншин и Регинин. Пак става мрачен. На няколко пъти се обръща към Яншин:

— Михаил Михайлович!

— Какво?

— Не, по-късно…

Тя плаче, умолява го. Уговарят се сутринта да я закара за представлението. Той не се сдържа, казва на Яншин, че трябва утре да говори с него.

На 14 април в осем и половина Маяковски дошъл с такси да вземе Полонска. Изглеждал ужасно. А бил слънчев, бистър ден. Като пристигнали в квартирата му се разкрещял:

— Мразя този театър, зарежи го по дяволите! Не мога повече така!

Заключил вратата и сложил ключа в джоба си.

Вървял бързо назад — напред, настоявал да остане още сега при него, без да обясняват нищо на Яншин, да напусне театъра веднага, той сам ще отиде и ще каже, че тя вече няма да работи там, да не се плаши от разликата в годините… Разбрал, че вчера е бил неразумен, груб, унищожил е вече листчетата от бележника…

Вероника Полонска го уверява, че го обича, че ще бъде с него. Но на Яншин трябва да обяснят човешки и разумно. И че няма да напусне театъра, защото това ще образува огромна пустота в живота й…

— Значи ще отидеш на репетиция?

— Ще отида.

— И с Яншин ще се видиш?

— Да.

— Тогава си отивай веднага, на минутата.

Той се върнал към писалището, вероятно е откъснал лисчетата с 13 и 14 април на календара, после дръпнал чекмеджето, затръшнал го.

Полонска казала:

— Няма ли поне да ме изпратите?

— Не, момичето ми, тръгвай сама… Бъди спокойна за мен… Ще ти звънна. Имаш ли пари за таксито?

Дал й 20 рубли.

Тя излязла, направила няколко крачки към входната врата, когато се чул изстрел. Върнала се — Владимир Владимирович лежал на килима разперил ръце, а на гърдите му имало мъничко кърваво петънце…

— Какво сте направили, какво сте направили? — чупела ръце жената, която обичала Маяковски и която била обичана от него.

Разбира се, че големият поет не се е самоубил само заради нерешените въпроси около връзката му с актрисата Вероника Полонска.

Белински пише, че „нито един поет не може да бъде велик от само себе си и чрез себе си нито чрез своите собствени страдания, нито чрез своето собствено блаженство; всеки велик поет е велик, защото корените на неговото страдание и блаженство са враснали дълбоко в почвата на обществения живот и историята, защото той следователно е член и представител на обществото, на времето, на човечеството. Само малките поети са щастливи и нещастни от себе си и чрез себе си; но затова пък те сами слушат своите птичи песни, които нито обществото, нито човечеството искат да знаят.“

В края на 1912 година Маяковски публикува първото си стихотворение.

Началните стъпки в поезията свързва с декадентската група на футуристите. Дори много по-късно, когато ще е поет на „атакуващата класа“, литературните критици ще напомнят този период, ще твърдят, че „не е успял да получи такава здрава идейна закалка, която да го предпази от въздействието на буржоазната идеология“. (Виж „История на Руската съветска литература“, т.I, изд. „Наука и изкуство“, София, 1961 г.)

А всъщност Маяковски искал да пише за нещата и явленията така, както друг, преди него, не ги е видял.

Метафорите му, още от ранния период, са сложни. „Той е млад, едва на двадесет години — пише Максим Горки, — той е креслив, необуздан, но у него несъмнено някъде е скрита дарба“.

Ранните му стихотворения, писани през 1913 година „А вие бихте ли могли“, „Нате!“, „Я чуйте!“ показват оригинална, самобитна мисъл. Горки се отзовава: „Аз прочетох неговата стихосбирка. Някои неща привлякоха вниманието ми. Те са написани с истински думи.“

Ранният Маяковски е лиричен, непосредствен и деликатен в живота. Възприема света около себе си прекалено остро и хиперболично. Въпреки това е общодостъпен.

Може би ето тук се заражда първата вътрешна съпротива на автора. Общодостъпен, а не съвсем ясен.

Някъде в 1925 година, в стихотворението „Домой“ пише:

Уходите, мысли, во-свояси.

Обнимись, души и моря глубь.

Тот, кто постоянно ясен

Тот, по моему, просто глуп.

Отричал и разобличавал всичко старо. Приобщавал се, вървял в революционните среди. В 1915 г. пише поемата „Облак в гащи“. (Първоначалното заглавие, свалено от цензурата, е „Тринадесетият апостол“. Тринадесетият, по замисъла на автора отрича дванадесетте и е вестител на нов свят.) После пише антивоенната „Война и мир“ (1916 г.). В същата година, в стихотворението „Евтина разпродажба“ открехва прозорец, през който можем да надникнем във вътрешното раздвоение на поета:

О, колко съм тържествен аз

в най-лъчезарната

от моите безброй души!

А е сред малцината, които виждат в Октомврийската революция начало на друг, жадуван и заслужен от хората свят. Сред малцината са Демян Бедни, Александър Блок, Валерий Брюсов.

Мояковски, обаче, е вулканичен. Няма време за спокоен размисъл, за отлежаване. Реагира бързо на летящите събития. Пише „Ляв марш“, пиесата „Мистерия буф“ (премиерата й е на 7 ноември 1918 година в Петроград), имал нескриваното желание да превърне театъра в народно зрелище. Постановката не се харесала. Имала противници не само сред естетите, които се групирали против Владимир Владимирович. Той направил втори вариант. Подобрената пиеса поставя Майерхолд. Постановката има голям успех, но пак предизвиква бурни спорове.

Много били настройващите се против него.

А той ги обичал, живеел със стиховете на другите.

Опитвал изкусна игра с езика. Бил „дегустатор на думите“.

Признава, че стиховете му са разбираеми и остроумни „само ако почувстваш системата на езика като цяло — и са почти непреводими като игра на думи“.

Откъде идва остротата във взаимоотношенията с раповците, защо преди това се противопоставя на футористите, чието знаме е бил, на „лефовците“, които сам е изградил и създал?

Да се върнем назад. Владимир Владимирович е роден в с. Багдади (по-късно Маяковски, районен център в Грузия). Баща му е лесничей. От малък е влюбен в природата, тя става частица от неговия вътрешен свят. И как не — кавказката природа, величието на планините, горите, реките и водопадите са впечатлявали случайните пътници (Пушкин, Лермонтов, Толстой), камо ли живеещите тук. Семейството е добродетелно, на първо място са изведени уважението към труда, стремежа към знание. Малкият Владимир е насочен към произведенията на Жулн Верн, на Купър, към класиците на руската литература, към богатството на народното творчество. В семейството четат на глас Пушкин, Лермонтов, Крилов, Лев Толстой, Тургенев, Гогол. Но и преводните съчинения на Шекспир, Хайне, Сервантес. Частни учители го подготвят да постъпи в гимназията. През 1906 г., след смъртта на бащата, семейството се премества в Москва. В пета мъжка гимназия, в която продължава обучението си, Маяковски прави първите си литературни опити. И напуска гимназията. Става „другарят Константин“, нелегален, сътрудник на Московския градски партиен комитет. В периода 1908–1909 година е арестуван три пъти. Третият път прекарва шест месеца в Бутирския затвор. Там пише стихове, рисува, чете книги. И решава да се занимава с изкуство.

Като излиза от затвора — взема уроци при известни художници. В 1911 година постъпва в Московското училище за живопис, скулптура и архитектура. Ето тук попада в средата на модернистите, тук се създава групата на кубофутуристите. Шумната група, в която са Бурлюк, Хлебников, Каменски, Лифшиц, Гуро, Крученних, се обявява за апостол на новото изкуство.

Тук започва и онзи неудържим интерес към словото, към разкриване на изразните възможности, към играта на думите…

С Маяковски са свързани първите стъпки на съветското кино. Още в 1913 година той написва сценария „В гонене на славата“, участва в снимките на кинокартината „Драма в кабарето на футуристите №13“. Първият филм, по сценарий, написан в 1918 година от Маяковски, е „Не за пари роден“. Той изпълнява и главната роля — на поета Иван Нов. Сценарият е по романа на Джек Лондон „Мартин Идън“.

През 1926 година пише сценариите „Сърцето на киното“, „Деца“, „Слон и Кибрит“, „Любов Шкафолюбова“, „Декабрюхов и Октябрюхов“, „Как преживявате“; през 1927 година — „Историята на един наган“, „Другарю Копитко“, „Забрави за комина“.

Заснети са само два филма: „Трите“ („Деца“) и „Декабрюхов и Октябрюхов“. А е запазен само един с участието на Маяковски — „Барышня и хулиган“.

Той е измежду първите писатели, застанали пред микрофоните на радиото. Има такъв анекдот ли, истина ли:

Влизайки в радиостудиото Маяковски пита:

— А там много народ ли слуша?

Отговарят му:

— Целият свят.

— На мен повече не ми е и нужно.

Отзовавал се на ежедневните, понякога и ежечасни „повиквания“ на заводи, армейски части, училища — да напише текст за тях, да нарисува плакат, да изнесе беседа, да участва в литературно четене…

За „Окна Роста“, от октомври 1919 до януари 1922 година Владимир Владимирович нарисувал около три хиляди рисунки и съчинил шест хиляди текстове към тях. Ленин казвал: „А аз не знаех, че този футурист се занимава с такава полезна работа“.

Ленин отрицателно се отнесъл към стихотворението „Ляв марш“. Рязко разкритикувал поемата „150 000 000“. Когато през март 1922 година похвалил стихотворението „Вечнозаседаващите“, не пропуснал да заяви: „Аз не принадлежа към поклонниците на неговия поетически талант, макар да признавам своята некомпетентност в тази област“… Ето защо бях впечатлен, че в книжката, която се продава в музея „Здесь жил Маяковский“ е отбелязано, че сред книгите, които постоянно били на работната му маса, са произведенията на Ленин. А в спомена на Вероника Полонска от последния час на живота на поета е записано: „Някой взе да чука на вратата — куриер беше донесъл книги за Владимир Владимирович (събраните съчинения на Ленин). Като видя в каква минута е дошъл, куриерът тръсна книгите на канапето и избяга.“

Ето така се „облича“ голата истина.

Той е висок, строен, пластичен, с много изразително лице. Гласът му е мощен и звучен. Натурата му е артистична. Мисълта — бърза, остра, дълбока. Остроумието, хумора, остротата го правели любим на многохилядните аудитории. Разчитал много на контакта с читателите. Особено интересно преминавала финалната част на литературните му четения, когато отговарял на зададени въпроси или на критични бележки.

Ето няколко въпроси и отговори, които дават представа за бързината на реакциите, за остротата на мисълта, за умението на Маяковски да излезе от всякаква ситуация и да спечели на своя страна слушателите:

— Маяковски, Вие считате себе си за пролетарски поет, колективист, а навсякъде пишете — Аз, Аз, Аз.

— А Вие как мислите, Николай Втори бил ли е колективист? Той навсякъде е писал: Ние, Николай Втори… Не бива навсякъде, за всичко да говорим: Ние. Ако вие, да допуснем, започнете да се обяснявате в любов на девойката, и кажете: „Ние ви обичаме!“, тя ще Ви запита: „А колко сте вие?“ И накрая, защо в тези случаи, когато аз говоря за себе си и от свое име, трябва да говоря и от Ваше име?

— Защо през цялото време хвалите себе си?

— Моят съученик по гимназия Шекспир винаги ме е учил: „Никога не говори за себе си лошо, това винаги ще направят другарите ти“.

— Маяковски, Вашите стихове не вълнуват, не греят, не заразяват…

— Моите стихове не са море, не са печка и не са чума.

„Американските вестници са продадени — веднъж и завинаги — казва Маяковски. — Така че американската преса може да се счита за неподкупна. За мен там разпространяваха всякакви глупости. Когато попитах репортера защо не е написал, че аз, например, съм убил своята леля, той се замисли и каза: «И наистина, защо не написах?»

«В Америка за вас няма да кажат мечтателно — поет, художник, философ. Американецът определя точно: „Този човек струва 1.230.000 долара“. И с това е казано всичко: кои са вашите познати, къде е възможно да ви приемат, къде ще отидете лятото и т.н.»

Маяковски е прекалено социален като мислене, за да се задържи при футуристите, и прекалено натоварен със знания и интелект, за да се примири с примитивността в позициите на раповците.

Критиците отбягваха дълги години да изведат основната черта в поезията и драматургията на Маяковски — борбата срещу всички сили, които отнемат, и търсенето на всички нови пътища, които ще доведат до законното щастие на човека.

Граждане!

Сегодня рушится тысячилетннее «Прежде».

Сегодня пересматривается миров основа.

Сегодня

до последней пуговицы в одежде

жизнь переделаем снова.

(«Человек»)

Бил убеден, че новият човек ще се роди и в себе си ще носи всички благородни пориви на човечеството:

Придет он,

верьте мне,

вертье!

Новатор в творчеството, той няма как да не бъде с новото в живота.

И защитник на живота. Той пише (в стихотворението «На Сергей Есенин»):

В етой жизни помереть

не трудно.

Сделать жизнь

значительно трудней.

Имал творчески и човешки изпитания. Потискайки огромния интелект, той се обръща към просторечната, дори вулгарна на моменти лексика, когато застава срещу еснафския свят. Тръгнал от лагера на футуристите — декаденти, той става най-яркият им отрицател. Създател на ЛЕФ, ще трябва да се обърне срещу лефовци. Защитник на «атакуващата класа», нему ще се противопоставят раповците…

Вбесявал се от малокултурието, от мързела, от псевдоизкуството.

Поставял много високо Блок, Пастернак, Михаил Светлов, Асеев, Северянин. Ценял Юрий Олеша, но мразел показността в поведението му. Възмущавал се от Уткин и Молчанов.

Интересувало го всичко в човека.

Обичал хората, а живота го натиквал в самота.

И натовареният с огромно познание, надареният от бога поет, бързал. Прибързвал. Усещал и неразбирането, и недолюбването от свои…

Сериозен удар е отношението към неговите пиеси.

За «Дървеница» Майерхолд пише: «С тази пиеса Маяковски казва нова дума в областта на драматургията и същевременно това произведение поразява особено с виртуозната обработка на словесния материал. На строежа на словесния материал е придадено такова своеобразие, което ще накара да се пишат цели глави с изследователски характер» (в. Рабочая Москва“, 27 декември 1929 г.)

Пак той казва за „Баня“: „В нея Маяковски не е съставител на агитки, а драматург на истинска народна комедия. Лекотата, с която е написана пиесата, ни кара да си спомним за почти единствения в историята на театъра от миналото драматург — Молиер“.

Но и двете пиеси много бързо падат от сцената.

Театралния и литературен живот е ненормален.

Скъсалият с ЛЕФ Маяковски всъщност скъсва връзки с близки хора.

На шести февруари подава заявление за постъпване в РАПП. Мислел, че се обединяват прогресивните сили в поезията. Излъгал се. Критиците от РАПП смятат Маяковски за представител на бохемата, индивидуалист, бунтар. Именно те дават тон за изостряне на критиката към „Баня“. Наричат поемата „Хубаво“ — „картонена поема“.

В края на 1929 и началото на 1930 година засилват позициите си раповците. „Баня“ е „овикана“ още от първото представление. Смятат това представление за провал. Към Маяковски са задавани въпроси, дори подсещания да „прехвърли“ вината на Майерхолд. Могъл ли е, след като прочита на пиесата от автора и обсъждането на 4 декември 1919 година в клуб „Пролетарий“ направили добро впечатление?

Могъл е, но нямало да бъде Маяковски. Той пише: „Щеше да ми бъде много лесно да кажа, че моето произведение е прекрасно, но постановката го е развалила. Този път би бил много лесен, но се отказвам от него. Поемам напълно върху себе си отговорността за слабостите и достойнствата на тази работа“.

Той е и физически поизчерпан. Налягат го непрестанно грипове.

А бил и в творческо „пропадало“. На всеки творец се случва. Но при Маяковски във време, в което от много страни стрелите се насочвали точно в сърцето.

В предсмъртното произведение „С пълен глас“ Маяковски като че ли отговаря:

Я ухо словом

не привык ласкать.

И още:

Мне и рубля

не накопили строчки,

краснодеревчики

не слали

мебель на дом.

И кроме

свежевымитой сорочки,

скажу по совести,

мне ничего не нада.

Човекът, чиято най-голяма грижа била „да се обезпечи с хора“, оставал все повече сам.

Лев Никулин, познат на Маяковски, пише:

„Малцина мислеха какво става, когато той се намери сам в тясната си стаичка на Лубянски проезд или в мрачната и тясна хотелска стая. Фуриите на самотата и съмненията се нахвърляха върху него и гризеха този силен, прикриващ се с ирония човек…

И животът ще премине, и «любимая местами скучновата», както и пиесата, на която е отдал три месеца нечовешки труд. А фуриите на самотата завладяват сърцето и стиха му и диктуват: «Аз искам да бъда разбран от моята страна, а не ще бъда разбран, какво да се прави»… Проклетото, разкъсващо сърцето съмнение в смисъла на нечовешката борба на лиричния поет с политическия поет, на поета, прекрасно владеещ тайната на прякото лирично въздействие и отказал се от похватите на лирика — хипнотизатор.“

(„Жизнь есть деяние“ М., 1940 г.)

Убивала го липсата на приятели.

Те не дошли на изложбата, по случай 20-годишнината на творческата му дейност, която устроил в Клуба на писателите на ул. „Воровски“.

И усилили безпътицата му… И „нервността“ във връзката с Вероника Полонска.

Неразбран и недолюбен…

Защо е очаквал толкова от литературните приятели! Не е ли знаел, че във всяко ново се проявяват силите на старото, и силите на новата посредственост?

Знаел, и пак не могъл да го приеме.

На 14 април 1930 година, вечерта, Корней Чуковски записва в дневника си: „Преди малко ми се обади Тагер: самоубил се е Маяковски. Сам съм в къщи, не ме свърта на едно място, плача и си повтарям: «Милият Владимир Владимирович»… Маяковски, който макар и за миг ми бе толкова близък,… и се разхождахме по покрива, и идваше на лекциите ми с жълтата си блуза, и неотклонно следваше своя път, без да дава и пет пари за нас, и ето че вместо «Милият Владимир Владимирович» вече повтарям «Пазете си поетите, гадове»… И ми се струва, че Маяковски е казал всичко като писател, че е от творците, които казват ЕДНА — ЕДИНСТВЕНА, ала ОГРОМНА ДУМА в литературата, и откъде-накъде той, великанът, ще живее сред разни лилипути, дето му подражават и живуркат в сянката му. Още в първите си статии за него усещах, че е трагичен, безумен, самоубиец по призвание, но се залъгвах, че е така само в литературата, но ето че литературата се превърна в живот, ето че погледнахме с нови очи на неговото

«Кажи на сестрите, Люда и Оля —

няма къде да се дене вече»

и на всичките му катастрофични стихове от онова време, и на стихотворението «На Есенин» — «о, какъв пророк бе, преди да ни напусне, колко ясно виждаше онова, което става сега пред ковчега му…»“

На люде с такъв род дарба, като дарбата на Маяковски, им е необходимо време — за спокоен размисъл, за успоредяване на талант и прозрение. Може би не колкото на незабравимата българска поетеса Дора Габе, за да напише „Почакай, слънце“, но все пак достатъчно време…

Ето защо не трябваше да пропищи оня куршум…

Боли от спомена.

Боли и от днешния ми размисъл. И се връщам към стиховете от поемата „Човек“:

И только

боль моя

острей, —

стою,

огнем обвит,

на несгорящем костре

немыслимой любви.

Из „Дневник, 1968 г.“

Обичам кратките форми. И кратките изречения. Те създават яснота. Динамика.

Ала не само краткостта е качество.

Чехов казвал на Шчукин: „Обърнали ли сте внимание върху езика на Толстой? Грамадни фрази, изреченията са натрупани едно връз друго. Не мислете, че това е случайно, че е недостатък. Това е изкуство и то се удава с труд“.

Зимни препускания в Матра планина

Сърдечен, искрен, с лъчезарна усмивка и подкупваща доброта, с игрив пламък в черните умни очи, влюбен в България и нейните хора, Золтан Кирай от сърце се радва на промените у нас, на постиженията в областта на духовната култура.

Този разказ на унгарския поет и преводач Золтан Кирай, близък приятел и ученик на лауреата на международната Ботевска награда, незабравимият Ласло Наги, записах през месец август 1984 година при гостуването му във Враца. Записах го, когато болката от загубата на Ласло Наги беше непреодолима. А още бяха парещи спомените от гостуването на големия унгарски и световен поет във Враца и в домът ми през 1976 година.

Роден съм в гр. Чоп, Унгария, в подножието на Карпатите. Бях малък, когато се преместихме в Шарон поток (Кален поток), едно много известно и интересно градче. То има близо 500-годишна гимназия — в нея завърших средното си образование. Все в това време литературата, художественото слово, започваше да заема по-особено, привилегировано място в моя живот. И някак естествено, без много лутане се насочих в Университета към специалността унгарска филология… След като завърших — една година бях преподавател, после директор на библиотека в научен институт… И започнах да се занимавам с литературни преводи… Има една възраст, чудесната възраст на човека — юношеството, в която много хора пишат стихове. Аз мога да кажа, че сериозно се занимавам с поезия от студентските си години.

За пръв път превеждах от руски, чешки, сръбски… За щастие доста рано се запознах с Ласло Наги, станахме близки приятели. „Знаеш ли, каза ми той, ние сме малко — българистите… Ела при нас и няма да съжаляваш. Ще се запознаеш с една много интересна страна и с литература, чието богатство е със световен блясък.“

През 1959 година дойдохме заедно в България. Ето тогава взех решение, разбрах, че има защо да се хвърлят всички сили. Но не знаех езика. Изминаха две-три години. Тогава се обърнах съм Министерството на просветата, ако има възможност да ми дадат стипендия за България. Получих разрешение за една година. Започнах да уча и да превеждам. Най-напред преведох „Сън за щастие“ от Пенчо Славейков, след това отделни стихотворения от Димчо Дебелянов, Кирил Христов, Теодор Траянов, Никола Фурнаджиев — „Сватба“. О, много силно нещо е тази „Сватба“. Познавах се с Иван Пейчев, в неговия вече труден житейски период, но и в този период той пишеше чудесни стихотворения. Но, ако трябва да бъда честен, аз и езикът научавах, и революционната и културна история на България, и в многообразното творчество на българските писатели навлизах благодарение на близкото общуване и дружба с поетите Любомир Левчев, Слав Хр. Караславов, Нино Николов, Никола Инджов, Петър Караангов, Лъчезар Еленков, Димитър Стефанов… Почти всички после преведох на унгарски… Аз се включих в съставянето на три енциклопедии на българската поезия… Бях се запознал с интересни работи на Калина Ковачева, Матей Шопкин, Екатерина Йосифова, Кольо Севов, нещо ме теглеше да направя по-задълбочен преглед на най-младата поезия, затова отидох в издателството в Будапеща за най-младите. Обърнах се и към българското издателство „Народна младеж“, където Евтим Евтимов и Йордан Милев ме приеха с голяма топлота и разбиране. Така съставих „Слънчево колело“, в която представих двадесет и четири млади български поети. Беше щастливо нещо — у нас, в Унгария, книгата „изчезваше“, разграбваше се за часове…

Сега имаме план да съставим Родопска антология, работя вече по нея. Още, превеждам новели, разкази. Ласло Наги преведе само няколко народни песни — смъртта го отне в разцвета на силите му, недовършил своите големи преводачески планове. Ето защо, в моите планове е да преведа възможно повече от вашето изключително народно песенно богатство. Срещите ми с Ласло Наги са празникът на моя живот.

Уроците на живота ми. Той беше поет, преводач и човек от много голяма величина. Ако си спомняш, тези думи ти казах и през април 1967 г. тук, във Враца, след участието ни в литературното четене, организирано от в. „Пулс“ — тогава Ласло още не беше станал носител на Международната Ботевска награда… Той беше мощна творческа натура, искрен и достъпен човек. Нашето приятелство продължи от 1959 година до последните дни на живота му. Срещахме се често, споделяхме планове, замисли, трудности. Най-напред от него чух за гения на Христо Ботев, за трудната и мъжествена история на вашия народ. Той, като отличен учител, ме водеше за ръка в моите първи опити в преводаческата работа… Едва ли има човек, на когото да съм толкова задължен и благодарен.

Последната ни среща… Да… Списанието „България днес“, което се издава от София прес и има унгарска редакция. Ласло Наги беше художествен редактор в него. През 1978 г. аз бях в провинцията. Слушах един певец на народни песни в Матра планина и записвах този чудесен народен талант. Върнах се и веднага на другия ден отидох в редакцията при Ласло. Това беше пет или шест дни преди да почине. Разказах му за този народен певец, дори му попях. Ласло много хареса песните от Матра планина. Близо час и половина говорихме. Ласло беше блед, прежълтял. Казвам му, не си добре, иди на лекар, виж се… А, не, отговори той, настинал съм, ще взема чай, ще се постопля… Кой е мислил тогава, кой е вярвал, че ще се случи непоправимото…

И от преди често мечтаехме с Ласло. Той много обичаше коне. Рисуваше ги. Имаше скицници с много рисунки на коне, в бележниците си ги рисуваше… Та, мечтаехме ние, че ще купим конче, шейна, и в зимните дни, в бялата красота на Унгария, ще летим само двамата в Матра планина. На тая последна среща той ми заръча, като съм там, в планината, да потърся и купя конче… След няколко дни, когато чух съобщението по радиото, не вярвах, стоях вцепенен и не вярвах, плачех и не вярвах…

Не се сбъднаха нашите мечти за зимни препускания в Матра планина. Затова пък, със сребърна шейна, като белия му развят перчем, и със златно конче препуска сега Ласло Наги в сърцата на благодарните си читатели, които го обграждат със заслужена обич. Защото неговото дело внася в живота на всеки от нас неизмерна красота.

1984 г.

Талант и характер

или думи за мрачния български светец Иван Динков и неговите „Спазми от Отечеството“

Той стои толкова високо в българската литературна нива и не е нужно да се взираме, за да го видим.

Още в началото на пътя гласът му ни стресна и приобщи към себе си: отчетливо — честен, дълбок, до болка влюбен в България — нашата едновременна майка и мащеха. Неговата първа книга „Лична карта“ легитимира наличието на самороден талант. „Епопея на незабравимите“ пък беше младежкия порив: да подскаже на майката истинските съставки на нейното величие:

Може да сме груби българите, може,

може да не тачим знаме, химн и вожд.

Може да се кръстим в блясъка на ножа.

Може да не помним брачната си нощ…

Такъв глас в литературата ни нямаше.

Дори застанал в центъра на патоса, той беше неговото мълчаливо и гласно отрицание.

Читателите помнят жаждата, с която се очакваха стиховете на Иван Динков. И… страхливо премълчаващите го политици и критици!

За пръв път го видях на гарата във Враца. Идваха, по наша покана, тримата — Иван Динков, Иван Пауновски и Александър Миланов. Чакахме ги с Цветко Сандулов. Те слязоха от вагона — двамата Ивановци високи, стройни, Александър Миланов — по-нисък и по-слаб.

И тримата — облечени в дълги кожени палта.

Първото стихотворение, което чете във Враца — „Братя Пачови“.

С първата му жена се запознах след като се познавах с втората — Маша. Иван и Маша кумуваха на сватбата на Цветко Сандулов.

Появата на две „прозаични“ книги беше радостно симптоматична — „Докосвания до България“ и „Почит към литературата“. Последваха „Моминството на войниците“ и „Махалата“. Те изправиха в цял ръст пред народа таланта с неговата мъдрост и любов.

Толкова прости ли са великите неща? В предговора към „Докосвания до България“ авторът изповядва: „Простото не бива да се поетизира, защото сама по себе си неговата същност е възвишена“.

Преди да дойдат промените душата на Иван Динков беше уморена от многото, което знае за българския живот. Особено за политическия. И тя стана олтар, чрез който българинът взе да почиства себе си, изнервен и обезверен от „промени“. И в който намира и собствената си вина:

Народ —

с държава,

със знаме,

с химн,

със земеделие, със скотовъдство —

велик,

сюблимен,

непостижим —

на първо място по дълго робство!

…………

Българите не вярват на бели лястовици.

Българите вярват на черни овце.

Дълбока и неестествена е болката на „големия народ“ от непреходния и непреходим „преход“. Малцина са ощастливените от него. Ала Иван Динков, който от ранната младост твърдеше, че „българският народ се състои от не повече от петстотин души, останалото е народонаселение“, вървя през всичките тези мъчителни години рамо до рамо с големия народ, предъвкваше сухия и пресядащ залък.

И същите кълчища от мръсници —

каквито бяха — паметта не лъже;

и тъжно пеят пролетните птици,

и есенните дюли шушнат тъжно;

България отново се превръща

в тресавище за щъркели и жаби;

по гръб замръкват българските къщи

и гърбом бяга от нивята хляба;

………

Иван Динков не задава въпроси. Той, омрачнял литературен счетоводител, слага черта за трудни отговори.

Мъртвите българи са в гроба.

Живите са по-дълбоко.

…

България — все пак родина:

и майка, и леля, и стрина;

и — милата! — блъска чекръка,

и пее — умряла за сън:

„Не, няма да стана по-мъртва,

отколкото съм!“

Има и още по-мътна тъмница: „Как можа отечеството ни да се падне в такава държава? Под достойнството ми е да съм жив“.

Поетесата Валентина Радинска, която е възпитаничка на Иван Динков, има едно посвещение, озаглавено „Репетиция“ (в стихосбирката „Нощна книга“, 1983 г.):

Есен. Късен следобед. Припрян, подранил листопад.

Тънък вятър подмяташе два — три листа със снимка на тях.

Бях щастлива тогава и бързах, и щях да подмина.

Но се мярна за миг — черна рамка и твоето име.

Спрях и вдигнах листа. Гледах в упор небивали думи.

Те засядаха в гърлото и в сърцето ми като куршуми.

Не е истина, казвах си, туй е само жестока шега.

Той е жив, и е мрачен, и цигара си пали сега.

Невъзможно е утре — да му хвърлят по шепичка пръст;

да минават години и да никне спокойно трева

върху целия ужас и ад в тази тъмна глава!

Утре как ще посмея да воювам до смърт със листа,

да враждувам със знаците — поражения да търпя!

Кой с насмешлив урок ще ми връща до плач чернови

и в усмивката крива кой оскъдни похвали ще крий?

Невъзможно е, Господи… Рано бие злокобния час!

Двама — трима са само… Остави ги по-дълго сред нас!

Не превръщай на пепел душата ми — всичко ще дам,

ала трябва да имам пред кого да изгарям от срам!

Нали трябва все някой да крепи занаята ни стар —

от продажни търговци превърнат в позорен пазар! —

да го пази от жалки съдии, от шутове груби,

нали иначе, Господи…

В този миг се събудих.

И видях, че разсъмва, че е март, че отново вали;

и разбрах, че сте живи, че страшно за вас ме боли,

скъпи мои, които все време за мен не намирате —

моля само едно,

моля само едно —

не умирайте.

Виждал съм „целият ужас и ад в тази тъмна глава“. Нощувал съм като студент — задочник в квартирата им с Маша — някъде към Захарна фабрика, последната спирка на трамвай № 10. Зад блока, в който живееха — царевична нива. В голата стая — дюшек. В хладилника — парче кашкавал.

Намирам го на работното му място в Партиздат:

— Защо си омрачнял — почернял такъв? — питам го.

— Ако прочетеш тази папка на бюрото ми — и ти ще почернееш… А аз чета по няколко такива на ден…

Небрежно хвърлям „странично око“ — материали за Станко Тодоров, за Тодор Живков, за Народния театър на гости у Хитлер…

После се надига тежко:

— Хайде да идем до „Феята“, ще те запозная с двама големи…

Не казва — приятели ли, политици ли, спортисти ли…

Той ме запозна тогава с Тончо Жечев и Здравко Петров, двама литературни критици, които дълбаеха упорито в сложни и дълбоки светове. В друг случай — с големия аристократ на духа Кръстьо Куюмджиев. С поета Радко Радков. С Борислав Геронтиев. На футболен мач в двора на Полиграфическия — с младия, тогава, свенлив и изключително талантлив поет Иван Цанев.

Той е почернял като българската земя. Всичко му е ясно за тази земя. И не само за нея — за българите и за човека въобще. Негови са тези късове: „В знаменития разказ на Вазов «Иде ли» Стоянчо лежи в пиротските лозя и над него се сипе сняг. Около българските селища вече няма лозя. Рядко се срещат и Стоянчовци“. „Когато говорят, че едно или друго не е в ред, повечето от българите не разбират, че редът е такъв. Трябва да се преобрази съществуващия порядък“.

Но носи на рамото си лъч, за да осветява българските ни тъмници: „Добре, добре — най-после се дръпнете, защото на човека му е тъмно…“

Вестници от Южна България го предлагаха за Нобелов лауреат.

В Пазарджишкия музей има стая за поетите от неговия край. До Фурнаджиев, учителят, е Иван Динков…

… Още е много млад, строен, хубавец. Но думите му са на премъдър човек. И тежки, не търпят възражения. Няма „ако“, няма „или“ — при Иван Динков е „да“ и „не“. Разказва с умиление за Фурнаджиев. На няколко пъти — за Добри Жотев. За Христо Радевски. За друг не съм го чувал така да говори. Не крие несъгласията си, противоречията.

Не дай боже интелигентстващ да вземе да „играе на големо“ — смазан е на минутата. И не така, с хаплива реплика — цялостно. До дъно.

Към обикновените хора е изпълнен с любов.

… Разболял се е баща ми, но и аз съм с тежка невроза тогава — Иван Динков ще го води в Исул. Вечерта пристигат в София, Иван го настанява в някакво общежитие до гарата. Води го в съседен ресторант на вечеря, оправя го после да се настани. Сутринта пристига рано, води го по кабинетите. Намира и медицинска сестра да се грижи — човекът за пръв път влиза в болница, идва от село, объркан и незнаещ.

После всеки ден ходи да го види. От тук нататък той е светец за татко. И никой няма право да каже спорна дума за Иван Динков.

След десетина дни Иван ми се обажда по телефона: „Знаеш ли, бай Стоян не може да свикне с болницата, размъчил се е. Иска да го изведем.“ Отивам и аз на София. Намираме с Иван бели престилки от персонала, качваме се в стаята на баща ми, обличаме го и го извеждаме. По телефона се обадихме на дежурния лекар да не се притесняват, че сме си взели човека.

Но и такъв случай… В дома сме на Цветко Сандулов — Цвятко има годишнина, поканил е приятели, празнуваме. Там са и Тончо и Стефка… Стефка, бог да я прости, е попска щерка, има сериозна култура, остър език. И както полусериозно вървеше разговора — тя нещо се противопостави на Иван. Но ей така, с лековати съображения, както обикновено се изежват със знания кандидат-студентите, или току-що приетите. Боже, продъни се небесния под с гръм и трясък, изсипа се такъв остродум град — да не си на мястото на Стефка. Но и на Цветко Сандулов. Нищо не можеше да спаси тържеството. Тогава изведнъж в паметта ми пробляснаха думите на мама за Иван Динков и Константин Павлов: „С простия са прости, с умния — острие на бръснач“.

… Сандулов му е дал вилата на КДК да почива три дни. Вилата е далечко, върви се по стръмен черен път. Иван е с актрисата Бела Цонева (Бела беше актриса във Врачанския театър, но я поканиха в театър София), настанили са се рано, но сигурно им е доскучало. Събота е, „Ботев“ — Враца има мач. Иван пристига на обяд у нас, пихме водка и връщахме спомени, после те с Бела отидоха на стадиона. След мача дойдоха отново. Елена ги навива да останат — ще попием и ще се наговорим спокойно, пък и вече е късно, къде ще бият в мрак пътя до тази „лозарска“, както я нарече тя, вила. И жените предрешиха въпроса — ще останат. Нас пък ни беше приятно.

Тази вечер, като се усамотихме на децата в стаята, Иван ме попита:

— Решил съм да се женя за Бела. Какво ще кажеш?

Той работи много, интересува го ставащото в литературата и живота не само у нас. Ако не е пресилено, може да се каже, че работи непрестанно. Това е уморително за когото и да било. Когато „системата“ е претоварена, Иван я разтоварва с тежки запои. Тогава е добре човек да не е много близо до него. Целият рай, но и целият ад се изсипват върху му. Той пуши цигара от цигара, гледа те право в очите, безпощаден е. В такъв момент разбираш думите му: „Особено потискаща е мисълта, че всичко, което носи подтици за творчество, в същото време донася и нова опустошеност“.

В книгата си „Когато господ ходеше по земята“ Никола Радев говори, че вече старите приятели (има предвид Иван Пауновски и Иван Динков) почти не се срещат: „Младите вълчета са станали вълци единаци. С яки литературни вратове, които не се огъват встрани“. Може да е прав Никола Радев за ежедневието. Но пък, седмици преди да си отиде от тоя свят, литературният критик Иван Пауновски казваше: „Смилете се, грижете се за Иван. Ужасно е бремето на огромния талант. И на неповторимия характер…“

Хора като Иван Динков отстояват достойнството на българската поезия. Те може да са малко на брой, но са достатъчни, за да имаме пред себе си пример, воля и кураж да извървяваме следващите си стъпки по коравата и свидна българска земя.

Може да сме страшни българите — мрачни.

Може да ни носят вятър и мъгли.

Но зад нас неспирно едно перо паче

пише, пресъздава пътя на орли!

Из „Дневник, 1979 г.“

Моят роден край! Той започва от тихия бял Дунав, върви през плодната Златия, сече Козлодуйския и Островския валове на първата българска държава, прекосява Огоста, Ботуня и Искър и се възкачва към най-високия български духовен връх — Околчица.

Здравей, Враца, здравей мой град, полегнал тихо край Балкана. Сините му зъбери са твоя ненаситен и пленителен декор. Легендите застават тихи в твоя скут и те изпълват с очарование. Стъпки на коне и звън на саби, скрити пушкала и ляти куршуми, горди стъпки на юначни синове възкръсват из легендите и тръгват изумени в твоя ден.

… Хълм застига хълма, втори, трети… И планински върхове — и те се гонят един друг, и все по-високо издигат чела, достигат висини, гонят се в небето… Веригата им е продълговата — прилича на полегнал хайдутин, наметнат с ямурлук и от облъкатяването главата се е вдигнала нагоре…

Като огнен меч сече врачанската земя Ботевия път, единствения в света 120-километров паметник на подвига. Пак от тая земя, година след Ботевия подвиг, ще прокънти Възванието на Софроний Врачански: „… любезний чада моя, роде болгарский! Христиани, що живейте у Болгарскую землю, здраствуйте! Радуйтеся, понеже ето сега приходить радость общая на вся Болгария: ето сега приближава спасение и избавление ваши… ето сега приближава до вась крестоносного его войнство — ваши христиани братиа, да избавят вас оть толикия беди; ето прийде оний светлий день, що го чакате отъ четиристотинъ години!“…

Неделими са човекът и земята. Който има очи е видял как земята всяка година изстисква и последните си сили, за да налее плод, сочен и богат, как го носи в пролетната си утроба, как го люлее от цвят на цвят и го храни със земния си сок, за да ни го даде в златната есен. Който има уши е чул тихия й шепот, когато приема дъжда и го скрива в дълбините си; как пропуква стоплената й от слънцето кора, за да пропусне зеления кълн, как стене пресушената й снага под летните пекове и изстисква последната влага, за да подхранва живота. Каква родитбена отдаденост и вярност към земния труд на човека! И как умът и трудът на човека въздигат на огромен пиедестал плодородието на родната земя!

Големият син на Горна Бешовица

Иван Фунев.

Родната му Горна Бешовица още гледа с унес и лека тъга към мястото, където стоеше неговата Жътварка. И към стаената родна къща на своя голям син. Есенните листа са наредили златна пътека към нея, защото ако нашата земя е откърмила великани на духа, той е в първата им редица. И ни подсеща тази златна пътека за ранни дългове, за недостатъчната ни синовна грижовност… Лабрюйер, мисля, учеше, че щедростта не се състои в това да даваш много, колкото да даваш навреме.

Корените на Иванфуневото творчество са дълбоко в народната душа. Той сам излиза от недрата на народа, въздига своя изключителен талант до неочаквани висоти, посвещава го без остатък на народа, за да се слее завинаги с него.

Още първата му художествена изложба (съвместно със Стоян Венев), открита не в художествена галерия или изложбен салон, а в маза, очертава особен творчески натюрел, търсещ дух, който е близък не до блясъка и богатството, а до отрудения човек, до потиснатите, до безработните, до гаврошовците.

Естетическата платформа на твореца се оформя в 30-те години. Още тогава младият художник отхвърля остарялата, догматична „изтънченост“ и, верен на своя корен, въвежда редица теми и образи от трудния живот на народа: „Хамалин“ (1930 г.), „Свобода на словото“ (1930 г.), „Трета класа“ (1933), „Стачен пост“ (1933). И още: „Машинист“, „Жътвари“, „Копач“, „Дървари“, „Събрание“, „Радиослушатели“. Представяте ли си весело-тъжната суматоха в „изтънчените“ среди? В света на прекрасното един младеж от Врачанско въвежда работници, машинисти, хамали, миньори, селяни — орач, копач, жътвар, дървар!

Иван Фунев остави за поколенията и прекрасните скулпторни портрети на Асен Златаров, Гьончо Белев, Людмил Стоянов, семейството на Стоян Венев, Георги Караславов, Николай Хрелков, Христо Смирненски.

Имах щастието в годините 1969–1979 да се срещам често с него, да усетя дълбокото му познаване на народната душа, да ме окриля безкрайната му вяра, чистият хумор, селската му простота и мъдрост. Отбивах се в ателието на ул. „Янко Забунов“, в дългостроеното ателие в Бояна. Бивал съм сам, с Илия Беширов, ала най-често с Цвятко Йорданов, който през всичките години се държеше искрено и уважително към своя учител. Посрещах го във Враца, ходехме заедно в родната му Бешовица, радвахме се на пролетното буйство край Искъра, купувахме обувки за дъщеричката, преко присмехулните очи и задявки… Той обръщаше поглед навътре в себе си и се осланяше на времето, което непременно трябваше да покаже кой е бил за присмех… „Аз да направя доброто така, както го разбирам — казваше развълнуван и с плувнали очи скулпторът — пък другото…“

По онова време бяхме улучени от един и същи куршум, той също се оплакваше от виене на свят, ала беше голям, голям във всичко, и ето в какъв стил се оплакваше:

Беше дошъл във Враца, усмихнат се здрависа и поиска чаша вода. Налях му бързо, той отпи глътка и седна на стола до мен. Най-тежка, вика, болест — това е болестта на сърцето и главата. Не те боли. Не те боли и отведнъж — замахне и те отхвърли от пътя… Сега като пътувам в „Чайка“ все едно, че съм в лодка — унася ме, унася ме… Виж, с „Вартбурга“ е друго. „Вартбурга“ те друса, подмята — сигурно оросява мозъка… Миналата седмица пътувах с един „Вартбург“ до Пловдив и обратно — нищо ми нямаше. После казвам на жената: „С «Вартбурга» пътувах прекрасно.“ Жената, нали не разбира от коли, пита ме: „Млада ли беше?“ „На хиляда километра“ — викам й…

Широка усмивка огря добродушното му лице.

Имаше кипящ и необуздан хумор, разпилян в срещи и разговори и все още не събран. Веднъж ми показа снимка — той и Стоян Венев пред къщата на Венев. Питам несръчно — поддържат ли си някогашното приятелство. „Стоян често ме кани в къщи. Ела, вика, ще ти платя билета за трамвая. Много щедър човек!“

И заблещукаха хитрите му очи.

Беше вече професор в Художествената академия. Отнасяше се със студентите си като със свои синове. Хранеше ги, даваше им пари за кино, театър, а ако някой имаше приятелка, скулпторът додаваше петолевка или десетолевка, да се почерпят след спектакъла. И все се себевглеждаше — доколко е вярна всяка направена стъпка.

„Като ме направиха професор в Академията — сподели един път във Враца — си рекох: Сега, като се занимавам с глина, дали някой няма да каже, че съм кален професор!“

Веднъж ми даде следния урок. Бях работил до късно през нощта, сутринта Елена изпратила децата на училище и отишла на работа. Позвъня се. Скочих, метнах някаква дреха ядосан — приятелите ми знаеха, че работя вечер и сутрин у нас не се звъни преди 9 часа. Отворих външната врата. Беше Иван Фунев. Засуетих се — в хола, където спях, е неоправено, (цял живот с Елена, повече от тридесет години, всяка вечер разгъвахме един диван, за да спим, и всяка сутрин го сгъваме, подреждаме, защото този хол ни е и за спане, и работен кабинет, и гостна). Аз — разрошен, небръснат, немит. Поканих Иван Фунев, извинявайки се, в кухнята. Бързо си плиснах няколко шепи вода, среших се, оправих хола и отворих да се проветри. Влязох в кухнята, бързо сварих кафе, направих закуска.

После поканих професора в хола. Той ми обяснява за какво иска да го придружа до градския съвет, разхвърля от неговия си хумор, очите му се смеят. Преди да тръгнем, ми рече:

— Седни по-близо до мене… Ти знаеш, че те обичам повече от син. Затова няма да ми се сърдиш, че ще ти направя ей тая бележка… Богатите хора, сине, могат и да си позволят да се глезят сутрин — те имат големи къщи, приемни стаи, гостни… По-бедните такова право ли му се вика, привилегия ли — нямат… А ние сме от втората категория. Сутрин ставаш, подреждаш навсякъде и всичко. Защото си на такава работа, и имаш такова обкръжение — не знаеш в кой момент кой ще ти почука на вратата — може да е циганин, може да е човек от село, но може да е министър, или кален професор като мен, изтъкнат писател, художник, чуждестранен високопоставен…

Докато съм жив няма да забравя този урок.

… Иван Фунев пребивава в Италия и Франция, вглежда се внимателно в постиженията на художниците. Когато се завръща — прави сполучливи опити в моделирането на голото тяло. И се раждат неговите „Момиче“, „Ева“, „Седнало момиче“ и др.

По-късно водеща става темата за труда. Заслужава да се отбележат неговите „Сондьори“ (1959), „Жътвар“ (1960), „Миньор“ (1965). Все в тия години скулпторът създава скулпторните портрети на Димчо Дебелянов, Павел Матев, Асен Босев.

Негови скулпторни фигури осейват българската земя.

Още в началото на творческия си път Иван Фунев пръв дръзва да огруби формата, в съзвучие с идейния замисъл и внушение на образа. Още тогава се домогва до неоспорими постижения в релефа.

В едно от ранните си стихотворения — „Песента на скулптора“ (писано през 1936 година), Иван Фунев изповядва:

Венери при мене не правят портрети,

ни кротки мадони с небесна печал.

При мене позират гавроши с каскети

и всички хамали от моя квартал.

От мрамор не вая аз мойте модели.

Студен е тоз камък и чужд е за тях…

От простия камък, гранитния камък,

по който вървиме вседневно навън,

от него аз вая и техния пламък,

и техните грижи. И обич. И сън…

През 1975 година Георги Чайковски ми изпрати стихотворението на Иван Фунев „Скулптор и Родина“, за да го отпечатим във в. „Отечествен зов“. Във финалната част на стихотворението се казва:

Затуй те моля, о, Родино,

когато твоя юбилей

победни знамена развей

до тебе близо да премина:

да пипна бойната премяна

от чиста броня стоманена

под Аспаруховия шлем,

че ти и в боя бе за мен

едничка майчица рождена!

В края на годината (1978) получих поздравителна картичка. Професор Иван Фунев беше болен и ръката му бе изписала с леко разкривен почерк следното:

„ЧНГ 1979

Всичко хубаво. Искам много да се срещна с теб.

Проф. Ив. Фунев“

В първите дни на януари го посетих в ателието му срещу Народната опера. Столицата беше побеляла от сняг, вятърът навяваше бели вихри. За пръв път видях скулпторът тревожен и смутен. Помоли ме да си избера една от неговите работи в ателието за спомен, аз се вгледах в дребничката „Пиета“, той ми я зави във вестник, и когато ми я даваше, помоли:

— Аз в тебе имам голямо доверие. Направи нещо, за да излязат на бял свят стихотворенията ми. Вземи старата книжка, аз ще събера новите и ще ти ги изпратя, направи подборка и се поклони на някое издателство…

Ето още един ранен дълг — неизпълнен.

Вече беше усетил коварството на болестта си, а вееше бяла коса и бяла брада, та приличаше на библейски мъдрец. И като последен спомен ми изпрати собственоръчно написаното (в ръкопис) стихотворение „Моя Врачански балкан“. В първите четири строфи поетът Иван Фунев тръгва директно, за да зададе естествения си въпрос:

Легенди, легенди пълзят тук в скалите.

Нашепват ми вечер и вятър и шума.

Тук нявга съм бродил и мълком се питах:

Каква бе на Ботев последната дума?

И като преминава с болка през въпросите на един отдаден на свободата на народа живот, и през кривините на незаинтересованите, и на тия, които „мърсяха тук святата шума“, той оприличава майка си, жената от народа, на жътварката, проляла сълза и изпяла най-тъжната песен за герой.

Ето и финала на стихотворението:

И днеска легенди пълзят тук в скалите.

Нашепват ги вечер и вятър и шума.

Аз бродя и слушам, но вече не питам

каква бе на Ботев последната дума.

P.S. През ноември 2000 г. бях в софийската квартира на моята дъщеря Сребрина, и заедно с нея и сина Стоян водехме невероятна и неразказуема борба с „немилостивата“ за живота на Елена. След редицата безсънни нощи, може би за да ме изведе от стресовото състояние, Сребрина предложи да ме заведе да видя юбилейната художествена изложба, посветена на сто годишнината от рождението на Иван Фунев.

… Бедната „Шипка“ 6. След блясъка, който имаше, сега бе сиромашко изоставено дете — гола, мръсна, студена. Явно творчеството не се радва на особена почит в любимата ни столица, а държавата нехае и за най-талантливите си деца. Във вятърния ноемврийски предиобед обикалях изложбените салони, обиден от отношението на самовлюбените ни управници към най-даровитите синове на България. И не ме разсмя докрай националната изложба „Шарж“ на другия етаж, нито отзива на в. „Капитал“ за изложбата на Иван Фунев, където едно журналистическо среднячество, без любов, но и без талант пишеше за „този праволинеен скулптор“. Боже, виках си, защо даваш сили и право на бездарието с нечистоплътни ръце да дърпа към собствената си кална локва хората, отворили с таланта си, и с усилието на духа, нови български хоризонти? Та нали Иван Фунев бе от онези български художници, чийто талант, морал и човеколюбие дадоха отражение не само на личното им творчество, но и послужиха като ориентир за по-младите поколения творци.

Не само народа, и „Капитал“-истите трябва да знаят, че Иван Фунев е от непреходните художници на България, скулптор с ясно творческо кредо, един от строителите на българската култура.

Из „Дневник, 1969 г.“

Този ден няма да забравя — извикаха татко в Общината в Краводер. Трябваше да носи военната си книжка. Обръснат, измит, стегнат рано сутринта той тръгна ведър и весел.

На връщане не беше същия. Вървя дълго из двора и градината. Ходеше, както на село казват — като същисан.

— Не ставам вече за войник, а? — гласът му идваше пресипнал и някъде отдалеч.

Тогава го видях да запали първата цигара с един негов акран и комшия Петър Балабански.

После пак не пушеше. Пропуши след смъртта на мама.

Какво беше станало? Една нищо и никаква военна книжка — че не подлежи на запас, виках си аз.

Той обаче знаеше, че на вратата е почукала старостта.

Първата

През април 1987 година в Софийската опера бе чествана 60-годишнината на народната артистка Радосвета Бояджиева. Няколко вечери преди това, у дома във Враца, Бояджиева само спомена, че има напрегнати репетиции, а се главоболеше за дребни неща около „лозарското“ си съществуване, разказваше радостна за прегледния концерт на сина си Михаил с Плевенската филхармония, имитираше остроумните задявки на внучетата, радваше се и се сливаше с простата чистота на хората от кръчмата на Деривол.

Лекарски разправии не ми позволиха да присъствам на юбилейната вечер, но с мисъл и сърце бях там. И за да е пълно присъствието ми взех молива, за да извървя нейните криволичещи, ала светли земни пътеки. И неземни…

И ако започнах разказа си с оная вечер у дома, то е само за да затвърдя за сетен път усещането си, че Радосвета Бояджиева винаги е имала несигурност и главоболия с дребните житейски неща, но в голямото, в своето диригентско изкуство, в отстояването на позициите си, тя винаги е била силна, уверена, сигурна. Запаметил съм от едно нейно интервю по телевизията следната мисъл: „Много е трудно да си добър музикант, а да не си гъвкав човек“. Как изкристализира в тая мисъл цялата сложна и прекрасна същност на народната артистка. Това е извлечена от сърцето сентенция, защото чудесната музикантка не е гъвкав човек, още повече, че в пламъчетата на очите й, и в извивката на интонацията прозираше нейната иронична определеност за какъв вид гъвкавост става дума. И от къде да вземе тоя вид гъвкавост Радосвета Бояджиева? Та тя е горда дъщеря на Анто Бояджиев, който в най-тежкото време за България се изправи срещу фашистката машина, за да защити на процеса Никола Вапцаров. На каква гъвкавост е могла да бъде научена Радосвета Бояджиева, когато детството й е пропито със спомена за чичото Димитър Бояджиев, приел участта да бъде хвърлен от Лъкатнишките скали, но да не направи крачка назад!

И Радосвета Бояджиева не направи нито крачка назад. Във вечерите, които прекарвахме в нейния гостоприемен дом във врачанските лозя, тя връщаше с учудващи подробности своето детство, ранното си увлечение към музиката, любопитството си към света, но във всички нейни връщания във времето, все се възправяше обаятелната фигура на бащата. Другата голяма опорна точка на паметта е изживяното в Ленинград (сега Санкт Петербург), тази руска люлка на изкуствата. Всъщност именно там, където завършва диригентско майсторство при големия педагог и диригент Борис Хайкин, се предопределя нейната съдба за цял живот. В Ленинград Радосвета Бояджиева има щастието да дирижира Радиооркестъра, Ленинградската филхармония, оперната студия. Стажува в Московската филхармония и в Малий оперен театър — Ленинград. Защитава дисертация и получава званието кандидат на изкуствознанието.

В България се завръща през 1950 г. и близо десет години е диригент в Софийската опера. И още първите й появявания на подиума разкриват един вдъхновен, ерудиран и чувствителен талант, който умее да предаде ярко и образно своите внушения на слушателя. Музикант със завидна памет, Радосвета Бояджиева дирижира без партитура, което освобождава внимание и сили, за да се стигне до оная пълноценност и артистичност в извайването образа на музикалното произведение.

През 1973 година Радосвета Бояджиева се завърна в родната Враца и стана главен художествен ръководител на Врачанската филхармония. Много любов, труд и себераздаване характеризират този период от нейния живот. Тук, в полите на легендарния Балкан, сред хората, които обича и на които искаше с благодарност да служи, тя не щадеше нито дни, нито нощи, нито здраве. Втурваше се с апостолска всеотдайност в настоятелното си желание да изведе новосъздадената филхармония до значителни художествени постижения; да се заговори за Враца, както обичаше да се изразява, като за център на музикалната култура в страната. И с нейните, и на останалите диригенти усилия Симфоничният оркестър наистина стана способен да изпълнява сложни и със значителна трудност произведения.

Репертоарът на Радосвета Бояджиева е голям и включва едни от най-прелестните музикални произведения: симфонии и концерти от Бетховен, Бах, Моцарт, Менделсон, Шуберт, Берлиоз, Мусоргски, Чайковски, Шостакович, Прокофиев, Стравински и много други. С любов дирижира произведенията на българските композитори — Владигеров, Пипков, Големинов, Христов…

От музикално-сценичните творби е дирижирала „Аида“, „Травиата“, „Риголето“, „Отело“ на Верди, „Мадам Бътерфлай“, „Тоска“ и „Бохеми“ на Пучини, „Кармен“ на Бизе, „Борис Годунов“ на Мусоргски, „Дама Пика“, „Евгений Онегин“, „Орлеанската дева“, „Лешникотрошачката“, „Чародейка“ и „Лебедово езеро“ на Чайковски, „Дон Жуан“ и „Отвличане от сарая“ на Моцарт, „Ромео и Жулиета“ на Прокофиев…

Виждам я „разгорещена“ на редовните й репетиции и пак се радвам на изкуството й с няколко словесни образа да подскаже с изключителна точност музикалното настроение, да създаде атмосфера на творческа прецизност; виждам я още с грубоват и неотстъпчив език да чука по врати и кабинети и да осигурява зали за репетиции, средства, квартири; виждам я в Клуба на дейците на културата, заобиколена от нейни колеги и възпитаници; на остроумни и закачливи вечери с Иван Кондов и Цвятко Йорданов; виждам я да носи чашка кафе в чантата си, за да й гледам ще се сбъдне ли това, което я вълнува. В един период на щастливи утра и тъжни вечери ми носеше да чета току-що написаните стихотворения, които дооформяха образа на една богата и чувствителна душа. Вървяхме с нея в прохладните врачански вечери, а тя все намираше с кого да се бори и кой да защитава. В гарсониерата й срещу болницата винаги я очакваше пианото и новите партитури. И грижите за дома, за децата… После се натовари със строителни неволи, за да има сега чудесен артистичен дом във врачанските лозя.

Много трудности, ежедневни болежки, човешки самотни вечери, и непремислени от другари и колеги боричкания понесе, ала не съм я видял омърлушена, не съм видял сълзи в очите й. Виждал съм я разпалена, бореща се, или готвеща се за борба. Но всичкото това е отнемало само малка частичка от периферните й сили. Главните усилия тя непрестанно влагаше в своите творчески търсения и великолепни артистични осъществявания.

Шейсетте години я свариха бодра и силна, зрял майстор с много жизнени и творчески запаси. Тя не е само първата жена диригент, първата народна артистка в своята област, не е само човек с достойно извървян творчески път. Тя е още и бъдеще, защото неприкосновеният й запас на творец е богат, защото избистреният й музикален поглед е ярък, защото музикалното й чувство е съвременно. А душата й — млада.

1984 г.

Щадете сърцата на поетите

Той е сух, висок, близо двуметров човек, леко поизгърбен. Облечен е в черен костюм, бяла блуза и червена жилетка. Правата му руса коса е гладко вчесана назад. Лицето му има пергаментов цвят. Сините очи са потънали в големи, черни очни ямички.

Роден е в град Астрахан. През 1934 година постъпва в танковото училище, а когато Хитлер надвесва пипалата си над страната му, той защитава Ленинград. Раняван и физически, и душевно. Вследствие на ревматизма от окопите заболява от порок на сърцето.

След войната инженерът от Астрахан постъпва в Литературния институт „Максим Горки“, ала преди да го завърши се наложила операция на сърцето. Трябвало да избира между смъртта и операцията. Оперирал го Ал. Вишневски. Дипломната работа в института защитава жена му Надежда. А той отново се учел да ходи…

В студената февруарска привечер на 1966 година четеше свои стихове в московското предградие Вишняки. Четеше бавно, напевно, като обръщаше повече внимание на музикалността на фразата, отколкото на смисъла й. Прочете и няколко стихотворения от актьора Иван Шамов.

— Иван Шамов пише хубави стихове, но той пострада от войната и затова сега няма щастието да бъде с нас…

Бях млад, невъздържан, и зададох такъв въпрос:

— Какво търсите сега във Вашите стихове?

Отговори:

— Каквото съм търсел винаги — истината.

Когато след четенето се разхождахме в парка край Кусковското езеро, замислен, но и поосвободен от нервното напрежение, той каза:

— Поезията е като живака. Подгрееш ли я със сърце — повдига се.

И тогава си помислих, че не само това чудовище войната, ала и мирният живот недостатъчно щади сърцата на поетите.

Беше член на Съюза на съветските писатели.

Името му е Борис Шаховски.

1967 г.

Ако е победа, говори за слабостите!

В последния ден на октомври 1965 година група българи бяхме на гости на младежи от московската фабрика „Фрунзе“. Да поздрави работниците бе дошъл и писателят Марк Борисович Колосов. Среден на ръст, възпълничък, червендалест, той бе много жив и жизнен, интересен разказвач и събеседник.

През 1960 година Марк Борисович посетил за първи път България и останал очарован от хората и гостоприемството й. С часове може да говори за стария Пловдив, за срещите си с българските приятели.

На българския читател той е известен с книгата „Другарю генерал“. По-малко е известно другото, което искам да разкажа.

Когато речите и приветствията свършиха, а в залата започнаха танците, ние седнахме край една от масите, а писателят, може би докоснат от преливащата младежка възбуда, дълго и разпалено разказваше за трудния път на неговото поколение.

Марк Борисович работел като редактор в издателство „Млада гвардия“. Една сутрин възрастен човек донесъл ръкописа на Николай Островски „Как се каляваше стоманата“.

Гледах го напрегнат и с любопитство, а Марк Борисович не криеше радостта си: „… Истинско щастие е да редактираш такава книга… Само това да беше в моя живот — пак щях да бъда доволен от съдбата си.“

Не беше нужно да се настоява. Марк Борисович разказваше надълго и развълнувано, фразите му бяха накъсани и заредени с особено напрежение. Бях неопитен още — не записах целия разговор тогава. Ние често оставаме край нас да изтекат случки, събития, мисли, които няма как да се възкресят по-късно. В едно мъничко тефтерче съм записал само думите от разказа на писателя за срещата му с Николай Островски след прочита на ръкописа:

— Седяхме един до друг. Той беше блед, с изострени скули. Докато търсех най-точните думи за начало на нашия разговор, Островски започна: „Говори честно. Какво мислиш за книгата ми: победа или поражение? Ако е победа, говори за слабостите!“ Не ме виждаше, ала през цялото време стискаше ръката ми — като че ли искаше от нея да разбере истинския, незабулен от учтивостта на думите отговор… А нямаше какво да се забулва — имаше победа. Имаше чудесна, ярка книга, имаше изградени силни характери на герои, които съвсем естествено станаха любимци на не едно поколение.

В тефтерчето съм подчертал думите: „Ако е победа, говори за слабостите!“ Какво още бих могъл да кажа?

1966 г.

Пръсна светлина и се отрони…

Няколко дни преди Цанко Христов да си отиде от тоя свят, го посетих в болницата. Часът бе определил той. Влязох в болничната стая, приседнах до леглото и му подадох новоизлязлата книжка на алманах „Околчица“. Той я погали с костеливата си ръка, отпусна глава на възглавето и заспа. Зачаках. На съседното легло лежеше опериран, но жизнен човек. Той заговори, че „съквартирантът“ му не се храни и е отпаднал. Мъчех се да го слушам учтиво, а мисълта ми тръгна по други пътеки, назад в годините на ранното ни запознанство с Цанко Христов, в неговите поетически търсения, мъки и радости.

Той дойде във Враца и в поезията от сгушеното в тишина селце Царевец. Беше завършил Педагогически институт и преминал романтичната и вглъбена школа на селския библиотекар.

В редакцията на окръжния вестник „Отечествен зов“ приеха не само литературен сътрудник, но и една надежда. Каква беше и какво крепеше тази надежда? Цанко Христов имаше чист и любопитен поглед към света, а кръвта му може би пренасяше закодираните знаци и тревоги на някогашните граматици от Староселската школа. Тази школа беше изтляла във времето, останали бяха само рисунките и надписите в Староселската пещера и в старата църква на Царевец.

В тетрадките, които носеше Цанко Христов, изписани със стихотворения, имаше такова четиристишие:

Светът все още търси себе си

и във един уречен миг

с една черта от мен, най-дребната,

би имал по-завършен лик.

(„Предречени са дни, събития…“)

Той бързаше да намери тази черта, скромната, която да даде по-завършения лик на света. И се втурваше в най-земните дела, в обикновената проза на живота. Във вглъбените и уморени зад очилата очи се наслагваше и утаяваше, пречистваше се красотата на земята от Дунав до Балкана. И сред цифрите и имената в оръфания бележник грейваше пречистен стих, или светла метафора, или вик, или тихо стенание на душата. Но Цанко Христов беше млад, изпълнен с надежди и вяра, стенанието много рядко навестяваше белия лист, а честите гости бяха вярата, понякога прекаления оптимизъм, търсенето на истината за този свят, който все още не правеше човека високонравствен, все още не го отърваваше от всичко зло в душата му.

Архимед,

усмихни се,

мечтателю!

Вихрите

няма да ни завеят.

Към пролетта

ще обърнем

земята,

като стоим здраво на нея.

Той беше честен човек и поет. Вярваше безпределно, понякога безкритично, самобичуваше се заради прокраднали се в душата му съмнения.

Павел Матев пръв откри и представи младия поет. Малко по-късно издателство „Български писател“ пусна от печат първата му стихосбирка „Сламено слънце“ (1968 г.). Обещаваща, многообещаваща бе първата книжка на Цанко Христов. И той упорито продължаваше да търси онази черта, скромната, с която светът би имал по-завършен лик. Появиха се книгите му „Не дойдох като чужденец“ (1969 г.), „Сладкодумен дъжд“ и „Жарава от звезди“.

Цанко Христов работеше упорито за утвърждаването и творческото извисяване на приложението за литература, изкуство и култура на окръжния вестник — „Дъга“, участваше в културния и обществен живот на града. Известно време бе председател на Окръжния съвет за култура и точно тук го застигна тежката болест. Той не се предаваше, продължаваше да работи.

През 1981 година премина на работа в редакцията на литературно-художествения алманах „Околчица“ като заместник — главен редактор. Болестта сриваше силите и здравето му, тялото слабееше, но духът крепеше слабото тяло. Тогава излезе поетичният му сборник „Преображения“ — зрял белег на една титанична борба за живот.

И какво ще правиш ти, всемилостива,

ако те заразя със живот?

(„Към смъртта“)

Може би в този стих е най-истинският Цанко Христов, Цанко Христов, който премина през всичкия ад на болезнените мъки, през цялото упорство, което един човек може да хвърли в лицето на коварната болест. В тази стихосбирка има много посвещения — малки подаръци или тъжни раздели с приятели. Те са част от опитите му да победи, част от ежедневното наточване на волята и сетивата, за да издържат:

Тленността не ще съблечеш като дреха,

но е в твоята власт да загърбваш смъртта

винаги — през полето, грейнало в плод,

винаги — в целувката, в сълзата прощална,

винаги — в тоя благословен живот

с пътищата звездни и пътища кални.

…………………………………………

Докато гледаш, усмихваш се, дишаш,

всеки миг от смъртта се връщай по-жив,

всеки миг — в капка пот, озарила света,

всеки миг — в глътка вяра или в съучастие,

всеки миг — в думата ласкава, в яростта,

в твоята горест и в чуждото щастие.

В тази книга Цанко Христов ми е посветил едно стихотворение, което ми е особено скъпо:

ДЪРВЕТА

На М. Ботунски

Умирате ли, есенни дървета?

Въздишките ви, някога зелени,

люлели облаци, криле и мълнии,

надолу слитат — и под тях земята

като ковчег разтворен хладенее.

И вятърът ви пее упокой,

реката в дефилето ви оплаква,

а хълмовете вече коленичат

до гроба ви…

Но вий стоите прави!

И пак челата ви се вдигат остро,

и гърбовете ви не се пречупват

под гибелното бреме на страха.

И нека звяр и камък да си мислят,

че свършено е с вас. И жалък червей

да остри за плътта ви своя зъб.

Вий ще пребродите до дъно ада

от яростни фъртуни, от самотност,

от неми снегове и безнадеждност.

Април изправени ще ви намери,

в сърцата ви премръзнали да влее

от слънчевата животворна кръв.

Много преди да напише това стихотворение и преди да започне подготовката на книгата „Преображения“, вече „прихванат“ от ужасната болест, Цанко Христов беше освободен като председател на Окръжния съвет за култура. Ходеше отслабнал, ако перифразирам Стефан Цанев — „един костюм, наречен“ Цанко Христов се появяваше из града. Имаше жена и дъщеря, а нямаше никакви средства. Тези, които уж бяха близко до него се бяха отдалечили. Срещнах го пред редакцията на врачанския вестник „Отечествен зов“, заговорих го. „Довършвам документална повест, но нямам с какво да съществувам.“ Дай ми, предложих му, ръкописа, ще започна да го печата и ще получаваш поне колкото досегашната си заплата.

Донесе ми екземпляр от книгата още същия ден. В следващия брой 69 (от 2 септември 1980 г.) на вестника се появи първия къс от „Ако не бъда аз…“ И беше печатана тази документална повест от брой в брой — до бр. 64 от 14 август 1981 г. „Ако не бъда аз…“ беше работното заглавие на излязлата през 1982 г. книга „Юмрук свободна територия“.

По-късно обикаляхме със съпругата ми специализираните магазини, за да търсих специален ориз, една от малкото храни, които можеше да приема.

От София — Поликлиниката по лечебно хранене и метаболитни заболявания (етаж 2, стая 9) — идваха тревожни писма:

„29.V.1981 г.

София

Здравей Марине,

Обаждам ти се с тези няколко реда преди всичко за да изразя искрената си, дълбока и сърдечна благодарност за съучастието и грижите, на които даде израз в този труден момент в моя живот. Разбирам, че в основата на всичко това е твоята човешка доброта и духовна извисеност, умението да разбереш отделния човек и таланта ти да обичаш хората. Не съм от хората, които си кривят душата, за да сипят комплименти когато трябва и не трябва, и можеш да ми вярваш, че говоря напълно искрено. Не всеки от смъртните притежава тези добродетели, а що се отнася до мен, в това отношение виждам и признавам твоето превъзходство, макар че може би и у моя милост може да има нещо хубаво. Няма да изреждам тук отделните факти и човешки жестове, които си направил за мен, тъй като не е нужно; по-важното е, че сборът от тях, притурен към присъствието ти между другите хора, в работата, в литературния живот и на общественото поприще очертава една личност, ако не изключителна, то в много отношения достойна за уважение, за обич, за признателност, за възхищение…

Дълбоко съжалявам, че напоследък положението ми — става въпрос за здравето — беше влошено доста сериозно и нямах възможност лично да те видя и да ти засвидетелствам всичко това, което може би неумело се мъча да изразя сега на хартията. Разчитам и този път на дарбата ти да разбираш човека от полудума.

За себе си какво да пиша — постъпих на 21.V в тази клиника по лечебно хранене, дано най-после ми помогнат да не се въргалям вече по тия проклети болници. От 78–79 кг. сега съм останал 51.200 кг. Краката и ръцете ми треперят, мъчи ме стягане в гърдите и задух, виене на свят и притъмняване пред очите, болки в сърдечната област — епизодични, но не много утешителни. Тук лекарите предприеха нови изследвания, надявам се нещата да тръгнат към по-добро. Надявам се обаче не е най-точната дума. Твърдо съм уверен, че ще си стъпя на краката в недалечно време. Тялото ми се оказа недостойно и кекаво, но духът ми е все така непокътнат, даже по-силен и ако е въпрос за кураж, мога да раздавам на здравите песимисти с пълни шепи. Без да се пресилвам — чета по малко и пиша. Имам нови стихове, които са по-добри от всичко, което съм писал до сега. И независимо, че съм откъснат от културния живот във Враца, живея напълно пълноценно, и така ще бъде до самия край — какъвто и да се окаже той.

Много сърдечни поздрави и на теб, и на Елена.

Цанко Христов

П.П. Пропуснах да отворя дума по един въпрос, по който знам, че се коментира и търпя упреци. Това е, че като съм в това положение, нищо не правя за Литературната група и за отделните творци във Враца. Ще кажеш, че болестта не ми позволява, че съм извинен и пр. Да, но аз не мога да си простя всичко това и в него е най-голямото ми угризение. Зная, че творците ме разбират, но дано дойде по-скоро деня, да мога да се реванширам за бездействието и за несъмнените вреди, които съм нанесъл специално на литературния живот със своето отсъствие. Знам прекрасно, че не сме солта на земята, че животът и без нас ще си върви, може би и по-добре, но нищо не може да ни освободи от нашите задължения. Бих казал, че не дори свободата, а осъзнатия дълг свързва човека с другите люде и му дава благословеното усещане, че е на своята почва, в своето време — т.е. — че живее…“

Какви „болки“ и каква отговорност към всичко проявява Цанко Христов. И то в момент, когато е застрашен личният му живот!

На 3 юли 1981 г. ми изпрати картичка, текстът й подсказва, че Цанко е живнал, повдигнал е духа:

„Сърдечни поздравления от адски напечената София! Абе и тук имало господ — да не повярваш, че започнах да оздравявам най-после. Вече окачих на многострадалните кокали цели 5 оки. Ако така кара, ще отърва кожицата — а бях сериозно намислил да я хвърлям на кучетата и на червеите.

… Всичко ми е натамън, хеле да имаше как да чета и «Отеч. зов» (това без майтап).

Много здраве на всичко живо в редакцията! И заран, и вечер ги споменавам с добро в молитвите си. Па и ти много здраве си носи и да се вардиш от сладко вино, от целомъдрена жена и от бедни поети…

Да си жив и здрав, Ленчето ти тоже! Сполай ти — Цанко.“

На 13 юли 1981 г. обаче пристигна друга картичка. В нея поетът е с по-друга чувствителност, зад думите, че си заслужава да се живее, се прокрадва неясна тъга.

„Марине,

От все сърце благодаря за пратката с броевете на любимия «Зов». Този жест ме трогна и дълбоко развълнува. Заслужава си човек да живее, с нокти и зъби да драпа да остане под слънцето, когато знае, че не е забравен, че има протегнати към него човешки ръце. От друга страна, в такава атмосфера на човечност и да се умре — не е толкова трудно и страшно…

Поклон доземи на всички хора в редакцията!

Ваш с всичко добро у мен —

Цанко

Гр. София, «Урвич» 13“

Цанко Христов имаше един изяснен кръг от приятели. Смея да кажа, че неколцина от тях проявиха изключителни грижи и му оказаха сериозна морална подкрепа. Други изчезнаха в най-тежките моменти. Нямаше ги в трудните дни в редакцията, където той работеше, нямаше ги в часовете за свиждане в Първа и Втора градска болница, когато онази, която той с насмешка нарече „всемилостива“ вече немилостиво чукаше на поизтъркания му от борба и себеизтезаване праг.

Цанко Христов беше в разгара на творческите си сили, когато трябваше да се прощава с полето: „поле постой, постой до моя праг…“ Беше хвърлил много сили да разорава, сади, да окопава и плеви това поле, като добър селянин беше приглаждал длан в нивите му, беше извивал потни ризи. Смъртта му отне правото на щедър жътвар, отне му възможността да търси настойчиво онази черта, която придава по-завършен лик на времето ни. А може би тя съществува и внимателният читател ще открие между трудните му, изстрадани стихове далечен намек или тънко предмостие към нея!

Той си отиде така, както беше писал в стихотворението „Пчела“:

Бе за теб последен тоя полет.

Като малка трепкаща звезда

пръсна светлина и се отрони

във крайпътна спечена бразда.

Враца, 1987 г.

Знак за човека и времето

Толкова е светла, толкова е топла тази ранна есен, така силно грее слънцето и е ясносин и избистрен небосклона, че все имаме чувството за неотминало лято…

… Много хляб и вино сме си поделили. Много вечери и нощи сме седяли или вървяли един до друг, мислите са се радвали на радостни възходи и възпламенявания, счепквали са се, изостряли са се като люти ками, отричали са се, присвятквали са като кремъчни искри; вземал е тоя, който е имало какво да взема за утрешната борба с думата и камъка. И пак… и пак се въртяха дните и нощите на радостното и изтощително търсене…

Точно в деня на шестдесетгодишнината му по телевизията излъчваха документален филм за скулптора, и режисьорът Димитър Добрилов ни покани в дома си — да се черпим и заедно да гледаме филма. Цвятко Йорданов пристигна радостно възбуден, по-късно дойде съпругата му Емилия и синът му, младия художник Вельо Цветков — носеха те пита и пиле, почерпка, а аз си мислех, и сега си мисля — ох, не трябваше ли, както правим за много самодейци и полупрофесионалисти, по друг начин да отбележим годишнината на скулптора… Не бяхме отпили първите чаши, когато филмът започна. И ни погълна откровеният разказ на художника, добрите находки на автора, финният поглед на оператора зад камерата…

И връщах времето назад…

Някъде в шейсетте години Кирил Торомански отпечата в „Отечествен зов“ миниатюрата „Гонене на небетата“, посветена на Цвятко Йорданов. Много ме впечатли това разкриване на нови и нови хоризонти пред младия човек, това гонене на хоризонтите от жадното за знания и откривателства селско момче… Точно така — гонене на небетата — мога да нарека неговият творчески път, неговата жадност да открива и създава, да се вглежда и да прониква дълбоко в характера на човека и времето, да го трансформира в художествен образ, в знак, по който идните поколения ще ни разпознават.

Цвятко Йорданов е роден в с. Вировско през 1926 година. Той сам обича да доуточнява, че се е родил на нивата, на Байнов брег, в най-усилния работен сезон. Обича още да уточнява, че земята, на която се е родил, на която живее и работи, е богата земя и ражда много царевица, жито и добри хора. Любовта към родната земя, към родния край, дава отпечатък на цялото творчество на скулптора. „Трудът на нашенците“ се вмества още в ранните му творби. При кандидатстването си в академията рисува селяни, селянки, образът на майката. „Рисунката, която най-много тача — споделя Цвятко Йорданов — от тези, които приложих тогава, бе мама на дарака. На оня примитивен дарак, в който ще пъхне краката си и ще даде първична обработка на кълчищата и вълната, и ще изтъче след това чергите, торбиците, чувалите — всичките тия вещи, които съставляват и определят нашия бит. Скиците ми в часовете по композиция в Академията също се въртяха около тази тема — селянинът, селянката, селянчето в труда, в борбата. Все от тоя период са «Юнак през житата», «Селянка с мотика», «Селянин със секира», «Селянин със силен вол»…“

Дипломната работа на Цвятко Йорданов при завършването на Художествената академия естествено ще бъде в тази тематична насоченост, посветена на неговото детство; художествената му работа, която и до днес го събира с хората и го осъществява по чудесен начин пред съселяните му, пред „нашенците“ — „Биволарчето“.

Биволите, понесли първите му седемнадесет години, като прекрасна метафора продължават да носят скулптора на гърба на своята тематична връзка, носят го на гребена на мисловното и чувствено единение с народа, и по-точно, с трудовия селянин, независимо от големия списък на завършените творби и порасналото художествено майсторство.

Народът има хубава приказка: денят се познава от сутринта. Първите работи на скулптора Цвятко Йорданов след завършването на академията са показателни: паметен знак на лобното място на Христо Ботев в местността „Йолковица“ и барелеф на Димитър Благоев. И двете задачи не са крупни по обем, ала, премерени далеч във времето, те носят белега на една целеустремена и с гражданска отговорност личност. Цветко Йорданов в целия си творчески път не изменя на селската тематика. Нека припомним неговия „Селянин с кърпата“, „Вировската музика“, амбициозния му замисъл да осее врачанската земя със символични знаци — оръдията на труда. Може би рожба на този замисъл бяха неговите ранни посвещения: „Човекът с копралята“, „Селянката с хурката“, „Дунавската равнина“, по-късните връщания към намерението да превърне сечивата в паметници — ралника, палешника, мотиките, брадвите, косите, хурките, сърповете…

Друго основно тематично направление в работата на художника са революционните борби, образът на бореца за национално освобождение, на септемврийците, на участниците в антифашистката борба. Тук можем да споменем паметникът на Козарчето, проектът за паметник на Софроний Врачански, образите на възрожденците, подготвени за парк „Хижата“, паметникът в местността „Томин мост“, посветен на участниците в Септемврийското въстание от 1923 г., паметникът в Мизия, паметният знак край с. Главаци, паметниците на Тотка Илиева и Семко Крачунов, паметниците на загиналите в борбата против фашизма и във Втората световна война в селата Вировско и Селановци, паметният знак в с. Сараево, паметният знак за в. „Отечествен зов“ във с. Буковец и др.

Той винаги е бил в котела на кипящия живот. Понякога дори е бил повече, отколкото се полага на един творец. Където има да се решават въпроси относно градоустройството, оформянето на градската среда, създаването на нови паметници, на паркове, подготвянето на нови издания, оформлението на вестници, сборници, решаването на задачи от организациите на културата, на работата на творческите групи — Цвятко Йорданов е там. С писателите ходи на литературни четения в градовете и селата на окръга, в промишлените предприятия, и се завръща с куп рисунки — на хора от строежа, на селяни, на участниците в четенията. Следи внимателно театралния живот. Дружи с младите творци. Някога бе в кръга на оная ентусиазирана група, която създаде литературното приложение „Дъга“ към окръжния вестник и основа Клуба на дейците на културата. Може спокойно да се каже, че в 60-те години той бе един от ония неспокойни творци, на чийто ентусиазъм и упоритост ние дължим разчупването на шаблоните и интензивното развитие на културните процеси. В един от бележниците си съм записал разсъжденията на скулптора пред 25-годишнината на Клуба на дейците на културата (КДК): „Ние си живеем с риска и на сто години живот да си умрем пак малолетни… Клубът има вече своите 25. От хляба на столетието това е една четвърт. С езика на народа е един голям комат от време, които Клубът е изял. Колко е пораснал тогава?… Когато се заех да изградя клубния знак, някак бързо ме обзе идеята за вечния полет на човека и направих птица. Еднокрила птица (защото второто крило се покрива от първото), която напомня и лодка. Значи, едновременно птица, в неспирен полет към висините, и платноходка на безсрочен път…“

Едновременно в ателието на скулптора се извършваше огромна, упоена от търсене и новаторство работа. Защото скулпторът Цвятко Йорданов и мислителят Цвятко Йорданов си бяха подали ръка и не искаха и не можеха да изостанат от времето. В много неща може да бъде упрекван Цвятко Йорданов, ала справедливостта изисква да кажем, че никой не може да го упрекне в естетическа ограниченост, в застой. Защото в ателието, посещавано от най-добрия мисловен и художествен потенциал на България, се кръстосваха и противопоставяха мнения, школи, моди, ала скулпторът винаги ги прокарваше през сърцето и разума, сверяваше ги с изискванията на хората от родния край, с изискванията на времето, и чак когато биваха изпечени в пещта на личната изстраданост — тогава се показваха като художествен резултат.

В малкото часове, които си отреждаше за почивка, Цвятко Йорданов сядаше на чашка в Клуба на дейците на културата, сипеше на околните епиграми, сатирични наброски, които той определяше като съставки от нещо по-едро, което носи работно заглавие „Създадено ета — между две питиета“. Някой от тези игри на ума дори заслужават да бъдат показани на читателите, ала Цвятко Йорданов ги отминава като деца на почивката, като „бъбривост“, породена от вседневната мълчалива борба с камъка. В други дни и нощи обичаше да се връща към словесните уроци на учителя Бешков, този незабравим ерудит; „пишеше“, вървейки, незабравими есета — за мостовете, за приятелството, за постовете и славата, за любовта, за вестника, за книгата… Малко бяха предвидливите — много от тези „разсипани“ из улиците догадки и прозрения останаха незаписани и разпиляни… На ул. „Петропавловска“ 43 във Враца е последното ателие на Цвятко Йорданов. Когато е вън от ателието, той често поставя някаква бележка, която ще улеснява дължимото вчера, или обещаното за утре. Някъде в средата на 1991 г. той постави на входната врата бележка със следния текст: „И когато ме нема — тук съм! Тук съм!!!“ И не поставя вече други бележки… И всички, които знаят донякъде качествата и мащаба на неговите творчески посвещения (към миналото, към бъдещето), четат тази бележка и разбират трайния й смисъл.

Автор на стотици паметници, паметни знаци, архитектурни решения, графики, на хиляди чудесни рисунки, Йорданов има навика да записва на отделни листчета случайно навестилото го хрумване, или промислен извод за себе си, за времето и за хората; тънка игрословица или парабола, обагрен с хумор стих или виц. Едно време побождаше тия „записки“ на пирон в ателието — „тиражираше“ ги за посетителите. Сега те са едно солидно нещо, което тепърва ще изисква поглед към себе си. В книжките на алманах „Околчица“ от 1992 и 1993 г. съм публикувал част от тези игри на ума, ще си позволя и тук да оставя на вниманието на читателите една малка част от тях:

И когато ме нема — тук съм

— В устрема си напред човечеството (става дума за напредничавото човечество) няма какво друго да прегази, освен себе си. (18.04.1988 г.)

— Щом е съзнал физиономията на човешкия живот, човекът има право на своята заключителна ирония. (юни 1975 г.)

— Едномандатни ленторезци. (2.10.1976 г.)

— Днес истинският лъжец се е скрил. Само лаикът лъже на 1-ви април. (1 април 1977 г.)

— У нас една малка част от хората виждат добре. И ако и те започнат да се правят на кьорави?!…(30.07.1977 г.)

— Нищо повече не ни трябва от онова, което си нямаме. (Юни 1977 г.)

— Някои стигат и сто години живот, но никога не са били пълнолетни. (11 април 1977 г.)

— Властта никога не е разбирала от каква свобода има нужда човека. (11 ноември 1977 г.)

— Когато един човек казва често истината, ще го обявят и узаконят за луд. Ако продължава да я казва — само ще му презаверяват документа. (9 януари 1979 г.)

— И когато народна е властта, пак с народа си бъди! (2 юни 1979г.)

— В провинцията животът е толкова евтин, че не струва за нищо. (3 юни 1979 г.)

— Питат ме: „Бай Цветко, имаш ли кибрит?“ Паля по всички въпроси и без кибрит — отговарям аз. (13.11.1980 г.)

— От всичко, което най-много съм имал, това е немането. (24.02.1982 г.)

— На сцената — премиера. На балкона — премиера (със съпругата си). А де! Къде съм се нахакал между премиери на спектакъл? (18.11.87)

— Онова, което се прави в областта на изкуството и да не потребва някому — пак не е излишно. (1.11.1990 г.)

— Пойдеме ли всинца да се давиме, спасителе нема. (17.11.1989г.)

— Времето, в което чаках светлината, беше облачно. (1991 г.)

— И всеки ден животът ме среща не с хора от „нов тип“, а с всевъзможни типове от някакъв тип може би нови хора! (23.12.1983 г.)

— Ниско ли е високото? Кога високото е ниско? Когато високото слиза до земята ниско, запазва високото си място. Когато високият съзнава ниския си до земята корен, от никакви бури няма да бъде съборен. (21.12.1988 г.)

— През годините все препоръчвам мисълта на Гьоте: „Не ме е страх от хорската присъда — не всякога е прав светът!“

И всякога е права. (1975 г.)

Опорите му са здрави: в бляскавото слово и завършеността на рисунъка у Бешков, в социалната справедливост и извисеност на учителя Иван Фунев, в народната песен, шевица, танц, в здравата българска вяра на героите, чиито образи пресътвори в произведенията си… С такава вяра човек не може да се остави да го погълне случайната шумотевица, модната сладникавост, формалистичните увлечения. Който иска и може да вижда — нека види рисунките на Цвятко Йорданов. Те споделят изповедно своя автор, без никакви прикрития, безхитростно, цялостно. В тях художникът се изправя като многолетен дъб на висока поляна — дето бият много ветрове, и дето само здравите корени могат да те спасят от налета на хали и бури. Цвятко Йорданов е пуснал здрави корени в живота на хората от Врачанския край и затова произведенията му са заредени с искрена българска душевност.

1986–1992 г.

Сълза за Цонка

Не само от лудия февруарски скреж, от разбеснелите се вихри и коси ветрове, е студено в моята стая. В такъв ден остро прозвъня телефонът и в пукота на слушалката се провря зловещата новина, че я няма вече между живите поетесата Цонка Илиева.

Много студ се насъбра в последните години в моята стая. Запрелиствах стари ръкописи и вестници, погледът задълго се задържа на броя на в. „Отечествен зов“ от 23 май 1979 година. От малката снимка ме гледат тъжните и дълбоки езерца на Цонка, гледат ме и нещо ме питат, а аз стоя стихнал и безмълвен във февруарския студ. Какво и на кого да го кажа? Къде да изпратя посланието си?… И още по-студено става. Студът, от който никога не съм треперел, гложде очите ми, врязва се в гърдите, и аз съм само един много уморен човек, който кой знае защо си спомня думите на Йордан Радичков, казани във влажна врачанска привечер след непредпазлива реплика на приятели:

— Има една руска песен, в която се казва: Ходи ми се не знам къде, прави ми се не знам какво…

Под снимката на Цонка, със слънце в косата и тъга в погледа, се редят думите на стихотворението „Монолог“:

Аз зла съм.

Зла.

Но взрете се в очите ми.

Тъй много мъртви чакат ме по здрач.

Те всяка нощ от братските могили

сечат във чувствата ми всеки плач.

И изповядала се в своята искрена преданост, лесно наранимата душа и мисъл на поетесата се самозаклева:

Изправяй се —

по-твърда от скалите,

по-вярна и родилна от борба.

Целувай, мри,

задъхана от истини.

Обичай като слънцето —

без пристан.

Глава чупи, ала за връх да бъде —

нали затуй сме легнали в пръстта?

Аз зла съм.

Знам.

Но взрете се в очите ми —

там съдник ви е само любовта:

онази страшната,

несподелена,

едничка проверена

от смъртта.

Онази страшната, несподелената… И вече проверена… Толкова неочаквано, толкова болезнено рано проверена…

Връщам се във времето назад. Когато от Елисейна прелитаха във Враца първите стихове на непознатата инженерка. Стиховете й носеха и плахостта на началото, ала и една дълбока обич към света и човека, една задъхана топлота и добре осмислена човешка категоричност. Аз не я познавах тогава. Поетът Георги Бончев я откри и представи на читателите на вестник „Отечествен зов“. С времето гласът на Цонка Илиева ставаше по-ясен и по-художествен и тя лека — полека избистряше своя поглед към света.

„Слънчевата“, „златокосата“ поетеса слезе в нашия град, работи известно време в редакцията на окръжния вестник. Острите й публицистични материали намираха жив отклик в сърцата на хилядите читатели. Взривният й нрав, откровеността, прямотата й бяха заразителни. Можеше да снеме от машината току-що изписаната страница с репортаж за броя и веднага да постави чист лист и да зареди стихове на него. Защото тя никога не „измисляше“, не „пишеше“ стиховете си. Носеше дълго в себе си замисъла, зрееше той в горещите й дни и луди нощи, и в един миг се изясняваха огнените връзки на думите, на художествените образи. Тогава Цонка Илиева вдигаше телефона и се обаждаше на неколцина приятели, на които вярваше и които й вярваха, и рецитираше новороденото стихотворение.

Аз ще се полутам,

налудея.

Жива съм.

И с обич ще живея.

Няма да забравя — беше излетял първия българин в Космоса, още очаквахме с тревога радиосъобщенията, а Цонка Илиева върху цигарена кутия пишеше стихове. По-късно, когато Георги Иванов гостува на Враца, на хилядния митинг на площад „Христо Ботев“, тя с любов рецитира посвещението си на българския космонавт. Беше хем радостна и щастлива, хем напрегнато съсредоточена.

Имаше и луди дни и вечери, с тревога се вглеждахме в тая й болезнена обремененост, търсехме — кой другарски и внимателно, кой началнически, кой островато — път за помощ. И още ненамерили го, още докато го търсехме, тя ни се надсмиваше в стих:

Аз ще се полутам,

налудея…

Нося обич.

Дълго ще живея!

Търсехме път, а може би сме вървяли в обратна посока. Колко години стихосбирката й лежа, непрочетена, в издателските чекмеджета! И колко много тежки, а колко малко добри думи са й казани… А тя заслужаваше тъкмо обратното. Все се заглеждахме в чашката й с кафе, в която тя доливаше и коняк. И с право се плашехме. Ала не забелязвахме ние, че в чашката с кафето и коняка е и отровата на тежката и лукава дума, и незачитането, и толкова неестествено трудното възлизане по българския литературен небосклон.

В папките с писма едно листче се вейна в тъжна привечер, писано на половинка кариран лист:

„Мой скъпи Марине!

Прибирам се при родителите си.

За 10 дни ми пусни, моля те, отпуска от годишната полагаема.

Няма да се върна, по-точно не мога!

Не защото съм слаба!

Родих се на юг.

И там ще умра.

Оставам твоя приятелка:

(подпис)“

Тогава се върна. Но после…

Тя беше искрена и чиста. Беше ясна. Не бягаше от трудните въпроси. Обичаше да навлиза в мрачните дебри и излизаше винаги по най-вярната пътека. Болееше за всеки човек. И много… Най-малко болееше за себе си.

Имаше огнена българска кръв. Привличаха я сините очи на Апостола. В единственото си стихотворение, отпечатано в алманах „Околчица“, тя караше „небето — камбана“ да удари:

Сто пъти за тебе, горо,

майчице хайдушка.

И за първата ти свята

и последна пушка.

Сто пъти — за поп Матея,

бойното клепало.

И за оня, синеокия,

бесило изгряло.

Сто пъти — за тази тежка

дума в април пряма.

И за оня вечен огън:

„Сам съм. Други няма.“

Сто пъти — за двайсет песни,

двеста глави луди

в дните ни, с които Вола

сабя — съвест буди…

Сто пъти, в тия студени февруарски дни, Цонке, камбаните на нашата съвест и човешка скръб удрят за теб.

Февруари 1986 г.

„Голямата къща“ на епика

Той е роден във врачанското село Лиляче през 1909 година. Завършва Педагогическо училище в Лом, Учителския институт в Шумен и славянска филология в Софийския университет.

Той създаде грамадно по обем и художествена стойност творчество: „Магдина чука“, „Мелницата Липованска“, „Път“, „Първа дружба“, „Стубленските липи“, „Поколение без земя“, „Есенно сено“, „Земя на апостоли“, „Предшественикът“ и много други.

Стоян Ц. Даскалов.

Като прогимназиален учител в с. Лиляче започва писателските опити — пише малки разкази, стихове, песни, чието предназначение е предимно за учениците му.

Включва се в кооперативното движение. Уволнен е като учител заради прогресивните си идеи. Установява се в София.

През Втората световна война Стоян Даскалов заминава като доброволец на фронта. Тук с Димитър Чавдаров — Челкаш редактират фронтовия вестник „Часовой“.

След войната, в годините 1947–1956-та е главен редактор на списание „Дружинка“. Работил е известно време като редактор в сп. „Български войн“ и сценарист в Българска кинематография. След което се отказва от всякакви постове и служби, за да се отдаде, до края на живота си, на литературен труд и да създаде може би най-голямото по обем литературно творчество у нас.

Като писател и гражданин той бе близък до народния живот.

С особена сила и драматизъм са заредени творбите му, посветени на основния сблъсък — раздялата на селянина със земята.

Стоян Даскалов беше самобитен писател. Имаше прям характер. Беше пословично трудолюбив. Недолюбващите го ще кажат: и пословично стиснат.

Мисълта му бе подпечатана с неповторимост.

Влюбен във врачанската земя, жизнелюбец, той дълбоко и с обич се вглеждаше в света на селския човек и присвитите му, бляскащи очи, виждаха повече от много взиращи се в същия терен.

Бивал съм в домът му — в гостната и в работния кабинет. Завиждал съм му за оная „планина“ от още неизползвани ръкописи, за картините и рисунките от най-изтъкнати български художници. Бивал съм с него на литературни четения, на срещи на Стоян Даскалов с читатели от градове и села на някогашния Врачански окръг. Свидетел съм как писателят се интересуваше и от най-малките подробности от живота и битието на селския човек.

Приживе още се носеше „славата му“ на човек, който умее да си отвоюва високи хонорари. Намираха го за стиснат, скръндза човек. Спомням си, че някаква привечер в град Криводол се опитах, млад и глупав, да начена дума за това. Смутолевих го някак, поменах, че „големият трябва да е голям във всичко“… Той ме гледаше с втренчени очи и мълча известно време. След това каза: „Аз уважавам трудът си и искам той да ми се заплаща, както между впрочем искам да ми се плаща и за пропиляното време. Но дори по-важно от уважението към труда е уважението към свободата. Не съм на щатна заплата — и ако не държех да ми се заплаща според количеството и качеството на вложения труд — тогава ще съм зависим от всеки началник и чиновник… Звънят ми — да съм бил на не знам какъв си комитет, на събрание, на тържество, в жури… Да, ама там седят все чиновници, хора на които им «тече» заплатата. И могат да губят много време. И го губят. Казвам им — за толкова часове аз ще напиша един разказ — значи ми струва еди колко си. Ако много държите да бъда там — плащате.“

Бяха спрели от печат набраната на коли първа моя книжка „Измислени истини“. Стоях стъписах и ошашавен в коридорите на издателство „Народна младеж“ и не знаех какво да правя. Позвънях в дома му. Не знам точно какви думи съм казал. „Чакай ме там, идвам“. А са ми казвали, че не е много отзивчив… След петнадесетина минути влезе в издателството, нахлу в стаята на директора Марко Недялков. Секретарката го посрещна учтиво, а той огърмя пространството. „Знам, че го няма, тези литературни началници все ги няма, когато ги търси човек. Отвори ми стаята му да звънна аз в Це Ка и да питам — кой и като как прави тези щуротии.“ И от стаята на директора започна да върти телефоните… По някое време извика: „Свържете ме с Венко (Венелин Коцев б.а.) Няма ли го? Свържи ме с някой от началниците на отдел «Изкуство и култура»… И този го няма — ха така… Ало, Бояджиева ли е? Стоян Даскалов се обажда… Исках с Венелин Коцев, но началството все го няма… Не знам кой и как се разпорежда, но са извършили огромна глупост. От издателство «Народна младеж» ти звъня… Тези тук са спрели от печат, та изгорили ли са, набрана на коли първа книжка на един млад автор. Марин Ботунски. Момчето е талантливо колкото си иска, а тези бездарници тук виж каква са я свършили… Или пък вие там… Искам да разбера…, аз ще разбера как стои тази работа, но няма да я оставя така… Как така не знаете! Тези тук му казали, че не знаят, вие не знаете… Кой знае в тази държава?…“

За Стоян Даскалов са изречени и най-хвалебствените и най-отричащите думи. Бил е и с ореол, и с трънен венец. Назовавали са го и първи, и последен. Литературните и политическите джуджета как ще бъдат забелязани, ако не се покатерят по огромна снага, като тази на Стоян Ц. Даскалов… Аз, обаче, винаги си спомням думите на мама: „Такива хора, мале, в джобовете си бъркат плитко, а в душата си — дълбоко.“ И наистина дълбоко е бъркал Стоян Ц. Даскалов, за да бъде забелязан още в 1940 година и да му присъдят наградата на БАН за книгата „Магдина чука“. Може днес да не се уважават даваните по-късно награди, но те все пак са знак, че писателят е оценяван от съвременниците си. А Ст.Ц. Даскалов през 1950 г. става лауреат на Димитровска награда за романа „Път“, през 1967 г. му е присъдено званието народен деятел на културата, втори път лауреат става през 1969 г.

Отпечатал първата си литературна творба през 1930 г. в сп. „Светлоструй“, Стоян Даскалов е редовен сътрудник на сп. „Угари“, „Кормило“, „Златорог“, РЛФ, „Жупел“, „Бран“ и др. Повече от петдесет години присъства в литературния живот. Значителен е приносът му в развитието на детската литература. Неговата самобитност обаче най-ярко се изяви в произведенията, посветени на селото и земята. Той, повече от всеки друг използваше народната реч в стила на повествованието.

След промените през 1989 г. литературните издания и онези, които определят „литературната мода“ у нас, го забравиха. Тям е нужно да се повторят думите на Елин Пелин: „На Даскалов господ му е дал много, с пълни шепи, голямо богатство и като всеки селянин той започва да си прави голяма къща. И я направи. Къща — да му завиди човек. Творчеството му е един богат дом с врати и вратички, с прозорци, коридори, балкони, входове, че човек се обърква къде по-напред да влезе…“

Неговата едра фигура още върви из нашата земя, вее се буйната му коса, очите му гледат косо в нас и питат: вие, дето лесно се отказвате от своите, не се ли отказвате и от себе си?

Пиша тези редове в августовски ден, не толкова като напомка за годишнината от рождението на писателя, а с тънката вяра, че българските поколения, че всички ние, рано или късно ще извървим своя път до истината.

Враца, 1999 г.

Из „Дневник, 1980 г.“

Есен шета из полята — пелинът е свил рамене, прецъфтяла е старата коприва, само тук-таме светва като фенер личицето на късно задържал се плод от дюла…

Аленее хоризонтът на запад. Залязващото слънце помръква, претъркулва се зад тъмната ивица, и огнените клепки, таки силни и ярки до сега, се затварят. И само, както при силно светило и през затворените клепки усещаш светлината, все още не угасналият докрай пурпур, като светлик на загасващо огнище, размяташе последния си дъх пред настъпващия мрак.

… На сутринта беше паднала слана, ловците тръгнаха и по белите и измръзнали тревички оставаха черните отпечатъци на ботушите им. (Те са писецът, който рисува предзимната графика.) Кучетата бяха нервни — сланата не позволяваше да надушват следите. Когато изкачиха баира слънцето ги огря и сланата излетя под топлите му лъчи. Само там, покрай гората, в сянката на големите дървета, продължаваха да мръзнат посребрените стръкчета на есенната трева.

Старицата от горската къща, с отмаляла снага, пренесе наръч дърва, стъкна огъня и с паднала назад шамлия се взираше през малкото прозорче. Тя усещаше хлада, който идеше от към балкана и безпогрешно знаеше, че след седмица — две клоните ще се отрупат със сняг, виелиците ще сковат дърво и камък, ще скрият пътечките и над горската поляна ще падне сив похлупак… После с мъка се сви на трикракото столче, по лицето й заиграха отблясъци от огъня и мисълта я върна назад, към светлите момински пролети…

Нежен цвят и ветрове арктически

И друг път съм писал: Лиана Даскалова е един от най-нежните цветове в българската поезия.

Ще спомена само някои заглавия на нейни книги, като „Обичам този град“, „И нарисува нейната усмивка“, „Тракийка“, „Душа на открито“, „Пръстени“, детските — „Будилниче — приспивниче“, „Шарена картичка за милата внучка“, „Черното коте с дългите мустаци“, „Ключ на бащината къща“, ще спомена първото стихотворение „Две есенни рози“, отпечатано в сп. „Българска реч“… От тук ли започва всичко? От надареното и отзивчиво сърце, от непрестанния стремеж на Лиана Даскалова да разширява хоризонта на живота, да прецежда от мъката лек и от делника красота за нас? От умението й да докосва неуловимото, да улавя най-тънките трепети на душата?

Лиана Даскалова има грижа и болка за света, грижа и любов за Отечеството, грижа и възпев за дружбата между хората и народите. Тя познава издълбоко душевността на българката и затова стихотворенията й за жената, за любовта, за майчинството са художествено уплътнени, искрени.

Лиана Даскалова бе вярна съпруга и духовна спътница на големия български писател Стоян Ц. Даскалов.

Моята стая е изпълнена с нейните писма, телеграми, покани, с телефонните разговори между нас, с невероятната й чистота, нежност и такт. Дели ни разстояние, делят ни години — пък нищо не ни разделя.

Вече осем години София се изживява като мащеха, която не забелязва този нежен цвят на българската поезия. И няма да е Лиана Даскалова първата, която нашето българско недовиждане, пренебрежителност и студенина към талантливите деца на Родината ще нарани… Преди да започне студенината, поетесата я беше предвидила:

И не мога да привикна

с модата: във всичко лед.

Лед в уиски, лед в усмивки,

лед в изискан словоред.

Веят ветрове арктически

край плещи и рамене.

И душевно, и физически

зъзна. Студ. Студенина.

Зъзне пролетното и жизнено пламъче, докато се мъчи да освети и най-делничните ъгли на българската духовна къща. Зъзне, но го боли не за себе си, боли го за нас. Боли го за пропуснатата, а възможна радост в живота на българина, на човека въобще.

Времето ще отпрати самодоволните глупаци. Но раните от тях?

Единственото противодействие, единственият мехлем за ранявания и раним автор, е читателската благодарност. А Лиана Даскалова има своите влюбени в книгите и поетическия й свят читатели. И колкото животът ни открехва по-широко вратите си за истинските, неподправените стойности, колкото повече израства духовно човекът, толкова повече ще се множат читателите на Лиана Даскалова.

В стихотворението „Моята Родина“ тя изповядва:

Моята Родина е само от светлина,

само от любов — като сърцето ми…

А българинът, макар и късно, макар и трудно, винаги отвръща на любовта с любов.

В края на 1997 г., малко преди Коледа, Лиана Даскалова издаде стихосбирката „Последна зима“. И отново ни изненада — докато други пишат спомени и мемоари за събития и хора, тя посвещава на своя покоен съпруг, писателят Стоян Даскалов, стихотворен сборник. През болката и страданието, през това непонятно и страшно „отвъд“, през непреодолимата самота тя търси образа му „до забрава. Без забрава.“

Протягайки ръка между звезди и земна твърд,

аз знам,

оттук натам как ще те пресъздам,

за да те имам в тоя свят, да оцелея

до Двайсет и девети ред в Централната алея…

„Последна зима“ е завършен художествен резултат на човешката обич и преклонение, постижение на поет, чиято ръка е подкрепяна от Божия дар и в чието сърце не само красотата на природата, на цветята и дърветата, на взаимоотношенията, на вещите, докосвани от любимия човек, но и злобата, „камъните, дето хвърляха по теб“, грубостта и непремерените постъпки на хората, са прецедени и спасени, за да изградят впечатляващ духовен паметник. За да се изпълни казаното:

… хоризонтът

със своето острие

ще отреже земното —

а ще ми даде небе…

Любящата хората Лиана Даскалова е разкрила и осветила за нас и най-потайните, най-закътани и съкровени кътчета на душата си. От което „Последна зима“ се е превърнала в книга не само за Стоян Ц. Даскалов, и не толкова за него, а за човешката любов и преданост, преданост и обич не само до живот, но и след смъртта.

1998 г.

Из „Дневник, 2003“

Възстановяваме издаването на литературно — художественият алманах „Околчица“. За Ботевите дни трябва да е готова книжката. Събрани са материалите, подредени са, подготвя се оформлението.

На 6 май заминах за София, трябваше да взема подборка стихове от Константин Павлов (отбелязваме неговата 70-годишнина), казал съм, че ще пристигна у тях към 16. 30 часа. Ще отида и до Лиана Даскалова — тя ми се обажда четири-пет пъти през миналата седмица, продала е апартамента на „Шейново“, премества се в друг, по-малък в Лозенец. Тъжно й е — това беше тяхното „гнездо“ със Стоян Ц. Даскалов. Подари на Врачанската библиотека „Хр. Ботев“ книги на Даскалов, ръкописи, дневници, писателския стол.

Пътувах със сина и дъщерята, пристигнахме към три часа следобяд в София. Реших да отидем първо у Лиана Даскалова. Намираме улицата „Димитър хаджи Коцев“. На номер 27 — току-що завършено, кокетно малко блокче. Звъним. Чува се гласът на Лиана: „Марине, качвайте се на третия етаж, асансьорът не работи.“ Лиана ни посреща с патерица и бастун в коридора — „секнала“ се при пренасянето. Току са нанесени нещата — подредена е библиотеката, мебелите — всичко друго още е в кашони. Някъде по-надолу, по същата улица, живее нейният син.

Не може да прежали „Шейново“, там е спомена за един бляскав и усилен писателски живот. Трудно свиква със самотата. Но тук, в този блок живее Георги Струмски, жена му е „много отзивчив, прекрасен човек“.

И изведнъж Лиана Даскалова изважда от една папка две стихотворения и казва: „Това е за «Околчица». Искате ли да ви ги прочета?“ И се оживи, и грейна. Още като чух стихотворението „Градът на поета“ реших, че ще се пренарежда книжното тяло — с това стихотворение ще започне тази книжка. Ето го и стихотворението:

Градът на поета

Когато си тръгвах,

цялата вечерна поезия на този град се пробуждаше.

Гълъбите трисрично гукаха в „анапест“

върху раменете на поета,

Кулата на Мешчиите бе обвила в пашкул

самото време,

и часовникът точеше своя звън в тънка копринена нишка.

Една много млада луна

със смях провря иззад Вола боса петичка

и зачака облак да й нахлузи пантофка…

Реката, наречена Лева, затъгува още по-самотно

по близначката си, сигурно кръстена Десна,

залутана по гурбет кой знае где по света…

Архиереят в своя палат

коленичил, зашепна вечерната си молитва.

В рими, естествено,

тъй като всичко в този град

носи божествения печат

на Поета.

Градът е целият една нежна прегръдка —

влюбените се срещат.

Многоетажните кошери светват с медни килийки —

пчелите — майки са прибрали жужащата челяд

от детските градини.

Едно циганче, сплело разкошните си къдри със здрача,

върти порцеланените си очи

и талантливо ме подкупва:

— Майчице, како, дай лев, пък Бог

ша ти праща късмет!

В тоя миг в болницата се ражда момченце —

то ще да е поет!

От върховете като стада

прииждат със мрака нощните лесове…

И застават пред градските порти.

От механите повява юнашка песен…

Господи, с кой акъл щях да си тръгна преди

да видя звезди

как обсипват свода небесен!

Радостта от себераздаването

Георги Горанов е човекът, когото сърцето ми прие още в ранните юношески години, ето защо няма да събирам златни трохи, а като уморен от черен труд селянин ще разчупя хляба на дългото приятелство, изпълнило целия ни живот. Не, не биография искам да разплитам, у нас дал бог хора, които ги плетат, заплитат и разплитат, аз само ще се върна в оня прегарящ есенен ден, с все още топли, но коси и клонящи към залез лъчи на слънцето, в който вървях с другарчета към Криводол. Птици пееха в пътя ни, слънчогледови пити ни мамеха встрани, ябълки бяха отрупали плодните дръвчета край износеното и изкорубено шосе. На няколко места пътят преминаваше през бялата лента на родната Ботуня, босоноги рибарчета мятаха въдици във водите й, а ние вървяхме щастливи от младостта си, изпълнени с мечти, с бъдеще.

В Криводол магията се уголеми и красотата ни обърка и вцепени — Георги Горанов, млад, талантлив и любещ, готвеше премиерното представление на „Хан Татар“. Онемяли стояхме, прехласнати. А после, когато влязохме в неговия дом — стаичката в читалището, в която имаше само дървена леса и книги, някакви корави буци заседнаха в гърлата ни, и ние, все бедняшки деца на Ботуня, колко време вече ги преглъщаме и все не можем да ги преглътнем. Животът има милост към нас, не иска да ни направи глезени, радостно живеещи хора, ами опазва съпротивите на таланта ни, поднасяйки ни все нови и нови корави буци към гърлата… Ние тогава не знаехме, че Георги Горанов идва през мъката и горчилката на сиропиталищата, не знаехме през какви несгоди и през каква детска тъга са промити тези златни късове радост, които поемахме през ранната есенна вечер… По обратния път вървяхме мълчаливи и вглъбени, тъмнината беше погълнала слънчогледи, ябълки, треви, нямаше ги косите лъчи, белите облаци бяха потъмнели, само Ботуня стоеше изпъната пред нас, като чист, неизписан лист.

Може би на другата година той отиде във Враца, премина през театралния колектив на Профсъюзния дом „Й. Лютибродски“, за да намери своето истинско място във Врачанския театър. И на неговата сцена изигра толкова много и запомнящи се образи. Не могат да се изредят всичките постановки, но няма как да не спомена „Васа Железнова“, „Преспанските камбани“, „Когато розите танцуват“, „Конникът без глава“, „Мария Тюдор“, „Иркутска история“, „Аз, ти, той и… телефонът“ (на която бе и изпълнител на главната роля и постановчик), „Пътеки“, „Големанов“, „Вечерите на Иван Гилин“, „Модистката от Сайгон“, „Дванадесета нощ“, „Нахлуване в замъка“, „До трети петли“, „Обещай ми светло минало“…

От репетиция идваше на моето работно място и започваше нашият ден. Четяхме поезия, подготвяхме рецитали, ходехме по училища и на младежки сбирки, обсъждахме до късно пиеси, нови книги…

Още оттогава Георги Горанов започна да работи с най-малките в Пионерския дом. Колко усилия и колко любов им отдаде, господи! Моята памет е изпълнена с живота на неговите ученици, голяма част от които станаха артисти, режисьори, театрални дейци, достойни и честни граждани. Без да напрягам паметта си връщам голямото им приятелство с Иван Манов, съвместните вечери с Димитър Добрилов, безкрайното себераздаване към Милко Стоянов, Ангел Георгиев, Наташка Шаматова, Ефросина, Илия, Емил, Даря… Много са, не мога да изброя всички.

Отгде, питам се, сбра толкова обич сърцето на Георги Горанов, за да я раздава с такава щедрост. И отгде взе тази последователност в себераздаването си? Не е ли това компенсация към другите за всичко, което той не бе получил в младостта си? Не е ли тази безмерна любов част от таланта? Не е ли тя оня таен белег, толкова рядък напоследък, с който Георги Горанов иска да остави частица от душата си като белег и добродетел и на възпитаниците си?

Щастието не бива да се разгадава докрай.

Студио „Пионер“ е рожба на творческите усилия на Георги Горанов, на неговото педагогическо умение. Ако сме го слушали в изповедните му вечери, сигурно да сме разбрали, че може би то е основното дело на живота му. А е ясно, че именно на основата на студиото се тръгна към създаването на детско-юношеския театър.

Пикасо има такава мисъл: „Детето отива към изкуството, както стомната към извора.“ Георги Горанов носи и води тази щастлива стомна на свободното детство към чистите извори на театралното изкуство. И ся в душите на младите чудесни семена, от които не само се очакваше, но и избуя прекрасния цвят на любовта към живота, към труда, към възвишеното и прекрасното.

Бели ружи

Приятелю, много вода изтече, много бели ружи цъфваха, радваха очите на младите и повяхваха — без тебе. Много спомени се извървяха и уморено потъваха в скръбните ни сърца. Много песни изпяха твоите малки птичета от хор „Волна песен“.

Георги Гетов — усмихнато лице, черна смолиста коса, мустак, жизненост и весели пламъчета в очите. И песни. Безкрайни и чудесни песни, родени от една велика всеотдайност и любов.

Когато дойдох от моето сгушено в самота и тишина село в окръжния град Враца между първите запознанства беше и това с основателя и диригента на хор „Волна песен“ Георги Гетов. Най-напред ме впечатли невероятната му енергия и жизненост. Той се подготвяше упорито за всяка репетиция. Репетициите му бяха истинско свещенодействие, незабравими уроци не само за малките хористи, а за всеки, който попаднеше в салона. Първом оживяваше текста на песента в необичайното му тълкуване през света на детето. В този период на репетицията Георги Гетов се разкриваше пред нас като едно голямо, изпълнено с вяра и любопитство към света дете. Тази вяра и това любопитство веднага се разгаряха в очите на хористите… След това диригентът пристъпваше към песенното озвучаване на текста — то бяха светли мигове на откривателства, на художествени находки, на звукове и съзвучия, на артистичност. В залата имаше очи, които попиваха всеки жест на диригента и всяко трепване на лицето му, всеотдайност в търсенето, имаше радост в детските сърца, когато Георги Гетов с широка усмивка казваше: „Браво, моите деца! Хайде отново.“ И се унасяха. Много често не забелязваха, че часовете за репетиция отдавна са изтекли, че зад вратите заставаха родители, които, дошли да приберат децата си, също се отдаваха на чудодейната радост на творческото търсене и открития, стояха притихнали и в душите им бавно се топеше захарната бучка на светлото удовлетворение. И стояха на незабравимите уроци по красота, които им изнасяха техните деца.

Георги Гетов познаваше всяко дете, знаеше как върви училищната му подготовка, знаеше радостите и тъгите им, мечтите и копнежите им, бащински ги насочваше и подпомагаше. И в трудни мигове укрепваше вярата им. Застъпваше се за тях. Бореше се. Понякога изнасяше укорни уроци на родителите, които не вземаха докрай присърце проблемите на малките. Познаваше отблизо всички родители, споделяше с тях вижданията си за развитието на своите питомци. Приобщаваше ги, правеше ги съучастници в трудната борба за развитието на хора.

С всеки изминал сезон хорът израстваше в художественото си развитие, песните му ставаха по-чисти, изпълнението — по-артистично.

Ние, приятелите и другарите му, се радвахме на успехите на хор „Волна песен“, а той живееше с вечната неудовлетвореност от постигнатото, поставяше нови и нови, все по-високи задачи пред себе си и пред малките хористи.

Вечерите събираха дружеския кръг около него. Най-често това бяха работници на Дома, художници, писатели, музиканти, артисти. Георги Гетов изваждаше стъкления дамски ботуш, подарък от едно гостуване на хора в чужбина, и щедро черпеше приятелите. Беше артистично волнодумен, открит, както за радостите на живота и творчеството, така и за несгодите и тъгата. Можеше да изслушва безкрайните ни оплаквания от трудностите в работата, от ранявания, да е съпричастен на младежките ни изживявания. Никога не се опитваше наставнически да поучава, ала все намираше, или измисляше, приблизителен случай от своя живот, или от живота на най-близките му приятели, и чрез тези примери той ни подсказваше някакъв възможен изход.

Можеше да те напсува открито, когато си извършил необмислена постъпка, можеше и като най-фина струна да трепти душата му с твоята неясна тъга, с предчувствията ти, с ранните ранявания на младежката ни неопитност. И точно в такива мигове разтягаше акордеона и запяваше: „Ружи, ружи, бели ружи…“ Вживяваше се в песента. На лицето му се четеше другарска привързаност и тънка, неясна печал.

Сърцето му преливаше от обич към хората. Най-разкошната ружа на любовта си поднасяше на своята, малка тогава, дъщеря. Не го плашеше тесногърдото разбиране на много хора, умееше и имаше смелостта да опазва своите бели ружи от ранни и тежки слани. Имаше куража да защити другаря, да върви преко остри ветрове и да се поставя над одумки и временни величия.

Неговият живот може да се побере в белите ружи на щастието и тъгата, във възхода на хор „Волна песен“, в разкритата красота за очите и сърцата на хилядите деца, преминали през школата на пионерския хор, в лудите й артистични вечери, в щастливо изпитата чаша на себераздаването.

Устоя и в последните седмици и дни на своя живот, когато знаеше, че коварната болест го изземва из обятията на живота, който бурно обичаше. Не прохленчи. Не се разколеба.

Бях в Софийския университет, минути преди да вляза на изпит ми съобщиха, че в този ден е погребението на Георги Гетов. Изпитваше ме литературният критик Симеон Янев, познавахме се с него, той ме изгледа с проучващ поглед, изслуша няколкото изречения, с които отговарях на първия въпрос и тихо ме попита: „Нещо непоправимо ли се е случило?“ Още по-тихо промълвих: „Днес си отиде една от най-волните песни на живота.“

Отиде си, а всъщност пак е при нас. Колчем нейде се запее „Бели ружи“, или има изява на хор „Волна песен“, или се съберат старите приятели, все като тръпка се връща усмихнатото лице, черната смолиста коса, веселите пламъчета в очите, осветлили едно за оеснафените укорно, ала за честния човек безкрайно скъпо човешко себераздаване.

И за да е завършен в истината си този спомен ще кажа, че един от най-верните другари на Гетов често събира приятелите на гроба му, и през спомените и тъгата, тихо запяват любимата му песен „Бели ружи“. И трепетните им гласове и пръсти изскубват плевелите на забравата…

1985 г.

Из „Дневник, 1985 г.“

Дойде ми на гости човек от село. На лицето му се появи потайна усмивка. Тя не е нито широка, нито щастлива. Потайността винаги прищипва и широтата, и щастието. Ограничава ги.

* * *

От към Балкана на талази иде хлад и свежест. Зазорява. Това е границата между нощта и деня. Времето спира и се замисля над себе си.

* * *

Защо толкова често ми се случва да не мога да бъда там, където душата ми иска да бъде?

Пролет на прага ни

Неочаквано дълга, студена зима се задържа над врачанската земя. Хем се радвахме в началото, хем ни стана дотегливо от студ и мраз, от снежни вихри и ледени висулки… Ала народът има прозорлива дума: и след най-дългата нощ идва ден, и след най-тежката зима ще грейне ласкаво пролетно слънце, ще се понесат във въздуха птичи песни, ще пробият размразената земя, ще започне великото буйство на природата.

Как се отделиха в годините врачанските литературни поколения — близо десетина години не избуяха, не се закрепиха нови таланти. Не се появиха ли, или ние не ги забелязвахме, не ги подкрепихме в трудния път на израстването? Както и да е, пролетта е на прага ни — ведра и оптимистична. Шестнадесет млади поети, белетристи, публицисти, драматурзи и литературни критици се събраха под каменната стряха на дом „Околчица“, за да ни дадат основание, че над литературна Враца се е появило пролетно ято, от което очакваме дълъг и прекрасен полет.

Трудно е да се предвиди бъдещето на всеки, да се правят точни преценки, ала едно е несъмнено — във Враца расте талантливо литературно поколение и от нашите грижи, внимание и такт до голяма степен ще зависи неговото израстване. Казвам до голяма степен, защото ние можем само да премахнем някои от прекалените трудности, с които се сблъсква всеки млад творец. Инак целия товар пада върху неговите плещи, върху неговите сетива и ум, върху художествената му изграденост и характер. И никой от никъде не може да помогне. Или, както писа един от талантливите български поети, човек пред смъртта и пред белия лист е абсолютно сам… Ала Александър Блок съветваше, че „както при перуниката или при лилията растежът на стеблото и листата върви заедно с периодичното развитие на коренището, така и душата на писателя расте и се развива на периоди, а творбите му представляват само външен резултат от подземния растеж на неговата душа.“ А за това е нужно непрекъснато да се подхранва почвата, нужна е подземна ферментация, нужна е връзка със средата, нужно е натрупване и обогатяване на собствен опит, наблюдения и преживявания.

Наскоро един сериозен и уважаван писател ме попита убеден ли съм, сигурен ли съм в надареността на младите, дали не са пресилени думите за тях. Дали съм сигурен? Кой може да бъде абсолютно сигурен, когато става дума за такава тънка и деликатна дейност като литературното творчество, когато и утвърдените писатели сядат пред белия лист с трепета на начинаещи? Що се отнася до убедеността — убеден съм, че неколцина от нашите млади ще украсят с творчеството си не само врачанската, а и националната ни литература.

Никой не познава утрешния ден, ала нека се вглеждаме внимателно: колко богата е образната система на деветнадесетгодишната студентка Яна Кременска, как е дълбока и разнообразна поетическата й чувствителност. Един поет каза по повод на нейните стихове — това е водопад от поезия.

След едногодишна работа в Младежкото литературно обединение „Околчица“ Яна Кременска написа стихотворението „Изтичат залезите от окото на небето“. Ето част от него:

Изтичат залезите от окото на небето.

От птици, литнали предесенно,

сезонът в птичешко крило мълчи.

На мен не ми е жал за лятото,

за песен на щурци, за жар.

Държа разпален лудо в дланите ми

на есента най-златния пожар.

И сигурно, защото съм родена

през есента, най-пъстрия сезон,

душата си събличам и над мене

се сипе цветен дъжд от есенен балкон.

В дъждовната му ласка се разтварят

горчилките на тъмен календар.

И в мен пресято свети чуждо щастие.

……

И светът стана по-светъл от това щастие. А Яна Кременска тръгна към разширяването на човешките усещания, на радостните мигове. В стихотворението „Понякога, когато във очите ми“ тя изповядва:

Тогава вярвам, че все още може

със мене нещо да се случи

и с тънки пръсти хоризонта

на залъчета обич чупя.

А в „Кълна се, че ще те обичам много“:

Пътеките на светлите си вени ще прережа

с лъка на юлската цигулка на щурец.

Душата ще е кръглото гърне,

в което ще събирам луди билки

и огнени магии ще шептя.

(алманах „Околчица“, 1988 г.)

Някакво особено усещане има в последните стихове на младата поетеса за щастие, омесено с тънка печал и непреодолима болка.

А в нас — усещане за неочаквано във великолепието си бъдеще на нейната поезия.

Людмил Рашев, инженер — технолог, доскорошен стрелочник на гара Руска Бяла, още по-доскорошен библиотекар в „Пионер“ — Бяла Слатина, журналист, учител, още с първите си крачки направи успешен опит да сплави граждански ангажираният стих с общочовешките мотиви, достигайки свой личен стил. Матей Шопкин, в бележка в сп. „Пламък“ забелязва: „Людмил Рашев… вече е осъзнал простата и велика истина, че върховете започват с «необходима равнина»; че трябва по мъжки да се устоява «на котата от вечни дребни грижи»; че трябва да се преглъща болката, че трябва да се живее с вълненията на хората, че трябва да бъде необходим!… С каква мила топлина пише младият поет за тия свои преживявания! Има нещо много светло, нещо много благородно в тия естествени стихове. Те излъчват някаква особена «добра светлина», чистосърдечност лъха от тях, ние вярваме на поета, ние страдаме и се радваме, и мечтаем с него…

… Людмил Рашев! Нека запомним това име…“

Людмил Рашев продължава да навлиза в трудни пластове, да разширява своя поетически кръгозор. Поезията му набира сили, неподозирана сила в иначе все още младежката неукрепналост и неподготвеност за поредните тежести, които му поднася животът.

В „Реминисценция“ поетът изповядва и се бори:

От вълшебните приказки — стигнах днес и до вас,

неудобен навсякъде и на плът — непораснал,

невменяем все в сурия делничен свят,

мои братя големи, аз — най-малкия брат.

Със усмивка глупашка и с детински очи

като паднал от Марс все разнищвам горчивото,

все се ровя във всеки невъзможен боклук,

тъй от крачка на крачка — ето, стигнах до тук.

Да мълча, не умея, нямам чувство за такт

и свирукам си истини, непокрити с варак,

нямам царски палати, ни каляска с бял ат,

мои братя големи, аз най-малкия брат.

Да мълча не умея, като братеца вол:

сред попукани църквици — бродници — бол!

и как всеки свенливо със ръждясал пирон

дооформя там нещо по взора в иконите…

Да мълча на умея, от сърце се разсмях! —

как се дърпате с времето: ту напред, ту назад,

как търпимо ме стрелкат през бюрата с инат,

мои братя големи, мен — най-малкия брат…

На задевките ваши и на присмеха ваш,

на ламята триглава (и съвсем не тъй страшна),

на пазарските козни и на смисъла як

аз съм нужен безбожно! Тъй точно: глупак…

… Свети златната ябълка и сред летния ден

тя ще свети, защото тук ме има и мен,

тя ще свети, защото пак ще бдя в полунощ

със сърце незаспало. И в ръката — със нож!…

Ралица Челебонова е по-притаена, тя се вглежда като през микроскоп и открива художествения образ в най-крехкия детайл. Макар и върху по-малка територия (засега) на поетическата чувствителност, Ралица Челебонова задълбочено и придирчиво търси свой ъгъл за погледа си към света. Тя може с лекота на детската игра да трансформира прашинката и дъждовната капка, сянката и цветът, падащия лист и белия облак в оригинален художествен образ, да постави точка под неоформения въпрос на луната. И да се взира до безкрай в света около нея, в този свят, много повече опознат от книгите и по-често гледан от момичето на прозореца, което е жадно с ненасита да се хвърли в неговите лабиринти. И с труд да извлича красотата от него. И сама да я създава.

Стихът на Милена Върбанова е философски осмислен и драматичен, нейното око по-често се вглежда в ония нарушения на истината и чистотата, които накърняват човешката добродетел. Тук умът работи по-упорито от сетивата, зрелостта на мисълта очаква по-равностойна подкрепа от поетическото чувство. Вглеждайки се в историческия път на народа, Милена Върбанова търси и често щастливо намира днешния отзвук и въпрос, проекцията на националния характер върху ръба на бурливото ни и често объркано съвремие.

„Не знам защо завиждам…“

Вазов

Подире ти покорно шества стадото.

Ти си търговец, воин и магьосник,

поел в ръце куп воли и съдби.

Все по-обичана и смъртоносна

изпречва се крайселската пустиня.

Като глави на люти прадеди

подскачат камъните в маранята.

Едни и същи робства и победи

те стигат в ежедневния ти път.

Ала нощта със потни шепи трупа

в очите ти стократната отплата:

По-сам от камък, хвърлен срещу бог,

ти си на десет и на сто години,

когато гледаш как небето бълва

огромната запенена луна,

като животно близка и пръхтяща,

достъпна като напращяло виме.

С вика на Александър, спрял пред Ганг,

пред селската река и ти се спираш

и с пръст посочваш края на земята

на уморения си легион.

След малко той ще се превърне в стадо,

тъй винаги се свършва всеки поход…

Звънчето и водата, никой друг.

Едничък ти с фуражка, гащи, риза,

с очи, от вятър нощен по-зелени,

си буден цар и бог на тоя свят.

(„Детството на баща ми“)

Вдъхват увереност последните изяви на Полина Лазарова във в. „Пулс“, в. „Народна младеж“ и в. „Отечествен зов“ с чистотата и яснотата на погледа, с искреността на чувствата, с обогатяващото се метафорично мислене. Тя се развива изключително бързо, всеотдайна е към поетическото творчество и се надяваме скоро да разлистим първата й книга, както и да я видим наредена в талантливата група на младата българска поезия.

Виктория Иванова ни поднася плача на сетивата, понесената болка и равносметката от вярност и невярност.

Сред белетристите се откроява с пластическите си възможности Мартен Калеев. Той живее във Вършец, познава много добре хората, езика, обичаите в този регион и натрупаното богатство дано много скоро ни накара с внимание да следим работите на младия белетрист.

Сред младите имена бих искал да отбележа още поетите Тодор Ваков, Райна Тошева и Петър Пенев, белетристът и публицистът Вихрен Бузов…

Различни са в търсенията си членовете на Младежкото литературно обединение „Околчица“. На всички тях предстои сложен и труден път в усвояването на писателското майсторство. Ала, както казват източните народи, „който е преминал море, в река няма да се удави“. Досегашните им изяви дават надежда, че извършената огромна вътрешна работа няма да им позволи да спрат на сред път, че ще ни радват с нови открития и откровения.

Вслушването в диханието на народа, в неговите радости и тъги, в неговия пулс ще реши до голяма степен съдбата на тези млади творци. А в минути и дни на изпитания, в исторически събития и превратности, писателят показва доколко е плът от плътта на своя народ. И с това въздига своя ръст сред духовните водачи на народа, или потъва сред занаятчиите със знатност, сред лакировчиците, сред самозваните „звезди“ от кръчми, кафенета и площади.

Обричайки живота си на хармонията, на порядъка, те би трябвало да се вслушват в предсмъртното послание на Александър Пушкин:

… Пред друг

отчет не давай; себе си единствен тук

послушно следвай; зарад власт или ливрея

недей прегъва шия, съвест и идея;

по свой каприз кръстосвай пътищата ти,

загледан в дивните природни красоти,

и пред създаденото с труд и вдъхновение

изпадай в мълчалив възторг и умиление.

Това е щастие! Това е свобода!

Някога Флобер се беше провикнал: „Племето на гладиаторите не е изчезнало: всеки художник е гладиатор.“ Днес поетите и писателите на света са действително гладиатори: в битката за човека и човечността, в битката за земята, реките и моретата, за въздуха, в битката за бъдещето на народите.

Защо, към края, се сещам за думите на Константин Паустовски: „Писателството не е занаят, не е и занятие. Писателството е призвание. Вниквайки в някои думи, в самото им звучене, ние откриваме първоначалния им смисъл. Думата «призвание» се е породила от думата «зов». Никога не призовават човека към занаятчийство. Призовават го само към изпълнение на дълг, на трудна задача… Не е писател оня, който не е прибавил към зрението на човека поне мъничко проницателност.“

1988 г.

Любов и страдание, превърнати в красота

Късен сезон е — време за острите северозападни ветрове, за зимни вихрушки и виелици. Време за равносметки от годишния труд, за нови идеи и планове.

Хората от поречието на Ботуня вече са прибрали плодовете на земята, бързат да довършат късните есенни работи, прибират част от техниката за да започнат ремонтите и подготовката за пролетната упоритост, за пролетния щурм в полята. В бъчвите прекипяват вината, в делвите са наложени киселите туршии, прекарани са дървата. И каквито и работи да имат хората от поречието, все пак настъпва сезонът за малка почивка, за премисляния и преценки.

В такива дни ме повикаха криводолските пътища — трябваше да помогна в подготовката на концерт за голям местен празник. И се потопих за няколко седмици в грижите и радостите им, в шетнята и болката. За сетен път се вглеждах в ужасните затруднения, особено в сравнение с големите градове, в липсата на материална база и средства за развитие на културна дейност. Хората навсякъде имат духовни стремежи, а възможностите са толкова различни, че чак те опарва болка от ощетяванията на едни краища, на едни хора, за сметка на задоволеността, дори на разточителството на други. Кой и защо си позволява преразпределението на средствата от нашия труд, от нашите данъци — и винаги основно за столицата, после за няколкото по-големи градове и други селища, все „защитени“ от близостта и застъпничеството на разни големства!

… Празникът застрашително приближаваше, а в нашата подготовка се появяваха пукнатини, които щяха да накърнят красотата му. И в тоя труден миг ни подаде ръка главният художествен ръководител на представителния ансамбъл за народни песни и танци „Вратица“ при читалище „Развитие“ — Враца Иван Тодоров. Без уговорки, без увъртания, честно и от сърце. Исках да видя как ще се вплете неговата тридесетминутна постановка „Пръски от миналото — небивалици, страшни и весели“ в подготвения спектакъл и отидох на една от репетициите в салона на врачанското читалище. Иван Тодоров седна до мен, ала беше напрегнат, трескав, обясняваше, че впечатлението няма да е пълно, защото ще играят без костюми, на няколко места ще връща, има неща за изчистване, за детайлизиране.

Прожекторите осветиха сценичното пространство, разля се широка и отворена народна песен, навлязоха певиците от ансамбъла, засвири оркестърът на Иван Дилков и в припрения ритъм започна буйството и красотата на танца. Аз потънах в тая красота, очите ми не се откъсваха от онова, което ставаше в осветеното пространство — една почти съвършена пластичност, вътрешна удовлетвореност и радост на танцьорите, великолепни хореографски решения. Гледах, а мисълта ме връщаше към милите на сърцето спомени от детството и юношеството, към най-светлите корени на народния живот, към безценното българско фолклорно богатство.

„Пръски от миналото…“ е спектакъл, подработен по либрето и музикално съставителство на Андрей Коралов, човекът, който отдаде много сили и енергия на представителния ансамбъл и който неотдавна ни напусна завинаги. Хореографията и постановката са дело на Иван Тодоров. Прецизност е вложена в работата на хореографите Нели Бачийска и Антон Димов и диригентът на хора Росица Господинова. Неговите части: „Змей“, „Игнажден“, „Коледари“, „Сивойница“, „Еремия“, „Кукери“ и „Празник“ дават точна представа от какви бистри извори и дълбоки кладенци са тръгнали да вадят вода ръководителите и самодейците от представителния ансамбъл „Вратица“.

И всичко това споено от таланта на Иван Тодоров да намери най-верния и изразителен хореографски език, да доведе до висока артистичност и дисциплина изпълнителската работа. И единство — на замисъла и реализацията, на преноса на народния обичай и на народния празник на езика на танцовото и певческото изкуство.

Два дни по-късно на сцената в Криводол съставите на ансамбъла за народни песни и танци се „сплавиха“ по най-естествен начин с криводолските състави и осъществявайки предпремиерното си представление придадоха ново очарование на празника. Стоях до вече поуспокоения Иван Тодоров, усещах по лицето му удовлетвореността, радвах се на пъстроцветните феерични костюми, на изяснената и изчистена красота, на предадената народна мъдрост. И си мислех, че такъв празник оправдава безсънните нощи, невероятния труд и прекомерната ангажираност.

После, на премиерата на „Пръски от миналото…“ във Враца имах спокойната възможност да се вглеждам придирчиво и в детайли, да осмислям отделни елементи на постановката, да определям степента на премиерното напрежение и пак да остана удовлетворен от висотата на художественото постижение.

Народният живот! Какво мъдро и дълбоко око за света!…

И как Иван Тодоров вярно, с любещо сърце вече толкова години му отдава талант и безсънни нощи. Той, ръководителят на Студентският танцов състав, преодолява ежеседмично трудни разстояния, за да е при своите питомци, да посвещава младите в красотата на българския танц и да я препредават от поколение на поколение.

Каквито и дни и години да изживяваме, каквито и препятствия да срещаме в живота си, все ще е живо човешкото „гонене на небетата“, на художествения миг, на съвършенството.

Късен сезон е, ала всичко се претъркулва в тоя живот — нощта се претъркулва, седмицата, месецът, сезонът. Ще дойде пак пролет, джанките ще облекат белите си булчински рокли, в плетищата на припечинките ще грейне бабиното ушенце, слънцето ще разтвори топлата си пазва и ще стане синьо, уханно, пролетно ведро и в нашите души.

1986 г.

Из „Дневник, 1995“

Тази дума е издигната от него в основен и постоянен лозунг: ДРУГОЯЧЕ!

Той застава на ръба на бръснача — готов да руши заблуди, да бъде безпощаден критик на пошлостта, на бездарието, на фалшивите величия.

Но критикува честно. Откровен е. Има куража и доблестта да признае заслугите на творци, които принципно не приема, да изрече остри думи срещу свои любимци. Защото се ръководи единствено от истината. Защото е искал да се открият нови хоризонти за България и за българските творци.

Гео Милев. Една от най-интересните фигури в българската литература. Личност своеобразна и неповторима. Дръзка. Вулканичен темперамент. Неугасимо бунтарство.

Гео Милев, чиято сто годишнина от рождението минава на пръсти край политическите ни и обществени институции.

„Другояче“ по Найденгеровия речник означава: не така, инак, по друг начин.

Другояче! — според Гео Милев означава: солидна подготовка, широка култура, високо майсторство, за да имаме „лице“ да се съизмерим по ръст с най-напредничавите, с водещите европейски народи и творци.

Гео Милев не е само поет от първата редица. Той е прецизен редактор (издава списание „Везни“, което се превръща в център на българските модернисти. Създава списание „Пламък“, което от първия си брой, та до днес осветява българския културен живот). Остави ни забележителни образци на литературна публицистика. Бе творец, заинтересован преди всичко от въпросите на културата, литературата, изкуството. Тънък литературен критик. Талантлив театровед и режисьор. Един от малцината истински естети.

Той също руши и то по-дръзко и по-самонадеяно от някой днешни любители на рушенето. Но преди да започне каквото и да е рушене, Гео Милев си поставя цел — да изгражда нови представи за България, за българското изкуство, за българския живот; да създава нови естетически принципи, нов тип художествено творчество; да преодолява ограничеността. Гео Милев е имал амбицията за културно строителство. Подготвял се е за това и в университетите в София и Лайпциг, и с всекидневно упорство — изучава основните европейски езици, чете от първоизворите, влиза в контакт с водещите личности на времето. Днешните му отрицатели се „учат“ по митингите и къмпингите на „истината“. И както в тоталитарните години загръбваха модернистичните му стихотворения, така днес се вторачват само в поемата му „Септември“. Вторачват се и пак не я виждат в истинската й широта и дълбина.

Преводач с широка култура, умеещ да вникне в своеобразието на автора, на конкретната творба, Гео Милев превежда за българския читател творби от Еврипид, Софокъл, Шекспир, Байрон, Джон Кийтс, Уолт Уитман, Емил Верхарн, Пол Верлен, Амфред де Мюсе, Хайнрих Хайне, Рихард Демел, Александър Блок, Владимир Маяковски и още десетки световноизвестни автори.

Той е демократ, съзнаващ, че мястото на честния интелектуалец е на страната на милионите „отляво на социалния фронт“, „в редовете на народа срещу онова тъмно феодално наследство, което враждува против народа с всички демагогски и терористически средства на властта“. Неговото време не е било по-лесно от нашето. И разделението между народа не е било леснопреодолимо. Ето защо надигал глас: „Един е изходът — обединяване на народните сили. А това обединяване ще се извърши само с труд и честност“.

Другояче, другояче заслужава Гео Милев да бъде отбелязана сто годишнината от рождението му. Най-малко за това, че вля европейска амбиция в българския духовен живот.

За любителите на темата „репресии“ ще кажем: „безследно изчезналият“ Гео Милев е убит в казармите на Софийския гарнизон чрез „загърляне“ — удушване с въже. Черепът на Гео Милев е открит (и по безпорен начин индентифициран) на 25 януари 1954 година в обща яма на Илиянския форт.

Несъществуващият, според някои, фашизъм у нас отне живота на една от изключителните личности в българския културен живот.

Народът винаги се е отнасял с признателност и е дарявал с любов достойните си синове, духовните си първенци. И се е отвръщал този народ от онези, които му ги отнемат или сквернят името и делото им.

Другояче, господа!

3 февруари 1995 г.

Китка бели и сини звезди

Познавам се с Траян Първанов от 1963 година. Едно русоляво момче с дълбоки синьо-пепеляви очи седеше на първите редове в салона на град Мездра, където с Константин Павлов и още неколцина млади автори бяхме поканени на литературно четене. Всяка метафора, всяка остра, дълбока мисъл озаряваше лицето му. Само очите криеха една загадъчност — неосъзната и малко тъжна… После вървеше в лунните вечери на Мездра, разкъсван между спомена за коне, полята на Криводол и виещите се релси на железния път с червените локомотиви, които блазнеха палещата страст към неизвестното.

Бавно и с някаква разпуснатост разнасяше Траян Първанов своите младежки, все още неукрепнали стихове. Носеше ги край бреговете на родната Ботуня, за да вземат сила от здравия селски корен, да пият вода от кладенчета и долове, да кръшнат залък хляб от попукани длани. После ги заведе на Мездренската гара, плискаше ги с утринната глъч на идващите от смяна недоспали работници, и с натежали клепки ги връщаше да се дообработват и зреят; в София ги даряваше с мъдрост и с буйността на дни и нощи, водеше ги от редакция на редакция, за да поемат към читателя. Дълъг и мъчителен път извървяваха стиховете му от зачатието си, че и от раждането — до своето малко и голямо тържество. Така се появиха първите му поетични сборници „Място в дъжда“ и „Пеш към звездите“. Те си имат своите редактори, но първите композиционни подредби са правени у дома, където Траян Първанов се чувстваше спокойно, уютно и сред разбиращи го и обичащи го хора… През 1991 г. излезе стихосбирката му „Нрав“, последва я „Ной-Нож“ и посмъртните „Лудост за хубост“ (1994 г.), „Латентен изход“ (1994 г.) и „Не ме обичай, Господи“ (1996 г.)

Сигурно често е наранявана душата му с изводи, че е непрактичен. Дори и да се е наранявал — това е истина. Но можеше ли да бъде другояче? Какъв ли Траян Първанов щеше да е той, и какви траянпървановски щяха да бъдат тия стихове, пропити от практичността на създателя им! Неговата поезия не върви по обозначените на картата шосета и магистрали, железни и водни пътища. По й приличат електрическата жица, радиовълната, слънчевият лъч. Нея просто не я интересува пътя — интересува я гарата, светлината на електрическата крушка, човекът. Не катунът — циганите го интересуват. Не кръгът на ореола, а онова в кръга.

Всяка птица лети със своето ято. Всеки творец — със своите истини, със своята съвест.

Някъде преди десетина години публикувах в печата бележка за Траян Първанов. Там писах, че „той можеше да бъде неоспорим първенец между тая младежка група, която заслонена от бащинската грижовност бе изведена на преден план, като ново поетическо поколение. Можеше и много ми се иска да вярвам, че ще бъде. Затова просто е нужно още по-мъжествено да носи тежкия и сладък кръст на твореца, своята поетическа отговорност пред времето, дългът… Та в един ден народът ни да приеме като от свой чист и верен син изповедта:

а върви подир вас и поетът

с китка бели и сини звезди.

Само ония измамни ветрове ако можем да премахнем, които буйстват в нощите на неговата тънка душевност…“

Макар и да ни свързва искрено и неопетнено с нищо приятелство, тези думи не бяха приятелско потупване по рамото, а изстрадан анализ на истината за един творец. И Траян Първанов, като всеки истински талант, не се предаде на безсмисленото отчаяние и бездействие, на позьорство и философстване. Като добър селянин той взе мотиката и упорито започна да разкопава, да сади, полива и плеви поетическата си градина. Той знаеше, че „на пътника му трябва път, на жабата — блато“. Каква „прецедена“ чистота и красота лъха от поетическата градина на поета. И какво съвършенство в „лехите“ на траянпървановския ямбичен стих!

Болеше го за ненормалната стълбица на ценностите и в стихотворението „Занаят“ той изплака:

Вие как се навъдихте, принцове днешни

изкатерили стълбите с бесен захлас

и по вашите шпаги — ненужни и смешни —

лепне кухата драма на гръмкия глас.

Вие тъй заживяхте, навсякъде чути…

И не зная ще бъде ли вечно така,

но в небесното слово надеждно обути

дръзко газите в буйната хорска река.

Та животът за вас е подготвена сцена.

Стиснал в пръстите белия входен билет,

аз не мога от вашта съдба да простена

и напускам безшумно последния ред.

Пак вървя към протегнати сенчести длани

и ме удря по челото ябълков цвят.

И си мисля, че трябва с душа да захвана

оня бащин, добър и почтен занаят.

С обущарското чукче ще мъча за хляба

без да слушам за ваште високи дела,

че на хората още обуща им трябват…

А пък вие летите с пришити крила.

Тъй небето на синия гръб ще ви носи.

Но ще стъпите някога в зимния ден.

И ще зъзнат, и плачат душите ви боси —

обущарското време щом дойде за мен.

Бяхме толкова близки през цялото време, до последните му дни. В библиотеката ми стоят и днес стотици ръкописи на негови стихотворения, бележки, оставяни по редакции и кръчми, писма. Ще си позволя да цитирам две от тях, писани през последните години от неговия живот:

„Здравей, Марине,

Много поздрави на Елена и на всички други чудесни приятели. От два месеца заедно с трима зам. главни редактори и такива редактори като мене — около тридесет на брой — сме в принудителна пенсия от в. «Демокрация», та имам време да пиша по някое и друго стихотворение. Съкратиха ни с болшевишка твърдост, тъй като президентът Желев е внесъл от щата Охайо специална апаратура. След проверката се оказа, че кръвта ни не е бясно синя, а обикновена червена. Но данданията за случая нараства — най-важното е, че ходим редовно да си получаваме заплатите. Това дотук. Изпращам ти няколко декара нови стихове за «Вестител», като имам молба да обърнеш повече внимание на «Ной-Нож».

Искам да те попитам и нещо друго — имам натрупани доста стихове от този сой и тъй като няма как да ги издам, из Враца в печатницата има ли възможност чрез някаква фирма и под твоето редакторство да събера трийсет — четирийсет стихотворения в книга, да кажем, наречена «Синьо ехо в кръговрата» или нещо подобно. Надявам се да си върна разноските по издаването, тъй като не съм от сой да си плащам издаването на стихоплетките… Та ще те помоля, ако има такава бърза възможност, да дойда във Враца и да седнем за два — три дни да прегледаме стиховете и да ги препиша. Тъй като не ходя на работа, по цял ден си седя вкъщи с чести изключения, когато се заскитам по кръчмите. Адресът ми е:

София 1618

ЖК «Овча купел» 1, блок 40, вход Е, ап.14

Ще те помоля при възможност да ми изпратиш една телеграма, за да дойда във Враца.

Наздраве! (подпис)

Опозицията умря!

Да живее опозицията!

Стиховете ми са и като отчет за командировката от «Околчица».

Траян Първанов“

„Здравей, Марине,

Изпращам ти за алманаха стихове, пък и една снимка, защото през лятото по една случайност навършвам 50 години системно обикаляне по кръчмите. Ако имаш възможност — напиши за «Околчица» отзив поне за трите ми книги «Място в дъжда» (1979), «Пеш към звездите» (1983), «Нрав» (1991г.) Имам стихове за още три книги, но няма къде да ги издам. Тези, дето си издаваха съвсем спокойно и без проблеми писаниците по времето на соцреализма, и сега — при капитализма, правят същото.

Насам всичко е наред — натискам си парцалите вкъщи и ходя два пъти в месеца да се разписвам като декабрист в… участъка за социална помощ като безработен.

Бъдете здрави и бодри с Елена.

Траян

19.1.1992 г.

Адресът ми:

София 1618

ЖК «Овча купел» 1

Ул. «Народно хоро», бл.40, вх.Е, ап.14

Траян

Утре ще звънна на Краси да взема словото на Желев на вр. «Околчица» и ще ти го изпратя или донеса във Враца.“

В алманах „Околчица“ от 1992 г. публикувахме поемата „Ной-Нож“, а през 1994 година бяха отпечатани „Малка поема за Мона Лиза, Олигофренията и Ренесанса“, „Кръговрат“, „Цветно ехо“, „Слънце-дъжд“, „Изход“.

Тревожни бяха тези стихове. В „Кръговрат“:

Спря да диша, утихна и трепна смутена,

моя жилава — бедна Душице — Душа,

че ни удря жестокият бяс на остена

и не смеех сред чуждия грях да греша.

Дърпай, моя Душице — добра ми сивушке,

тъй сме свикнали с този прояден ярем —

из браздите безплодни животът да люшка

твойта руса съдба, моя рехав перчем.

Хайде, пътнице… Новият ден свечерява,

сенки пият от нашата сипкава пот.

И сивее заспала небесната плява

в този смръзнал без топлите плугове свод.

В „Слънце — дъжд“:

Как ли съм… Педя радостен, лакът намръщен

път отъпках захапал в зъбите душица

и облегнат на глуха от бурени къща

топля мокри крила на премръзнала птица.

А в „Изход“:

… Слизат в очите ми бели и сини пожари,

в кладенче

смръзва се бялото,

стапя се синьото,

газя по жълтото слънце на минзухари,

падам залутан

из лунните дюни в пустинята.

…………

И термометърът пука под моята мишница —

тичат наоколо

капчици сини и бели,

бягат забързани дребни уплашени мравки,

пръскат се бели и сини живачени топчета —

в белия сън на кокичета,

в синия сън с незабравки —

буря ли идва, та тръпна в леглото си вкопчан?

Плъзва в устата ми топлата кръв с боровинки

и по горите с червените капки се плиска.

Шепнат си облачни бели и сини снежинки —

изход летален завийте го има ли близки…

Той беше човек, който от сърце желаеше демократични промени у нас. Сам беше получавал удари и горчилки, въртял се бе в оня кръг, от който трудно се намираше изход. Но не прие онова, което политическия елит наложи в първите години след промяната:

За какво ми е, когато близо на площада

между бреговете на разплискани ежби

от монтираната снощи винкелна естрада

демонтират бързо вчерашните ни съдби.

Кашлят, плюят, хълцат, ахкат сини и червени

шумно тръгнали на двата митинга от шест

и в редиците им трескави олигофрени

търсят своя призрачен безпаметен адрес.

(„Малка поема за Мона Лиза…“)

И какво мога да кажа сега, когато го няма сред живите?

Траян Първанов беше най-чувствителната, болезнена и ранима душа в последните петнадесетина български години.

Обичан, овикван, жален, оплюван — той вървеше слънчевокос и небесноок по нашата земя, изпълнен с нежност към човек и природа; тънка струна, звънтяща и при най-неясните и недоловими от всеки ветрове. Той не тръгна с нито един от тези ветрове, само остави те да погалят, да отронят звук или да скъсат струните му…

На погребението му от Съюза на българските писатели не дойде никой. По свой път пристигна поетът Янко Димов. Когато отбелязвахме година от смъртта му и поставихме надгробния паметник — също.

Ала ако вие, които обичате стихотворенията на Траян Първанов, и вие, които не дойдохте, се вгледате във вечерното небе над Криводол, над Враца, Мездра и София, в българското вечерно небе, непременно ще забележите, че не сте сами в мрачината:

а върви подир вас и поетът

с китка бели и сини звезди.

май 1995

Врачанският зограф

Людмил Младенов е роден на 4 юли 1932 година. Шегува се, че ако е роден на същата дата в САЩ (националният им празник), ще получава една извънредна заплата. Зодия рак. Раци са Илия Бешков и Илия Петров… По китайския зодиак е маймуна. „Затова си позволявам маймунджилъци!“ (Между другото и Леонардо да Винчи е „маймуна“). Завършил е Художествената академия през 1958 година.

Член е на Съюза на българските художници.

Женен. Има син — художникът Светлозар Младенов, и две внучета.

Ако трябва само с една дума да го характеризирам, тя е — самобитен.

Но едната дума не стига. Колкото и да е вярна, тя е една страна, един поглед, една линия от сложната същност на художника. От едната дума само може би се е родила и едностранчивостта. А Людмил Младенов, колкото и да е самобитен, е многостранен. Художник с ярко демонстрирана българска душевност, близък до народния живот, до народните поверия, до българските фолклорни и обредни мотиви, до иконописната школа. Едновременно — с ясно и будно съвременно мислене, с верен усет за новото и модерното. Художник с дълбок интелектуален заряд. С тънък усет и чувство за хумор. За самоирония.

Толкова години вървим из врачанската земя, пресяваме пясък и търсим златни прашинки. В художествен образ, в слово и багра. Толкова се е изговорило помежду ни, а пак се търсим — недоизказали сме се… И сега, когато трябва да се пише за него, той е леко напрегнат, „презареден“, по детски и любопитен, и недоверчив.

Домът му е и ателие. По-точно — ателието му е и дом. Наредени са десетки картини, едни завършени, други в момента се довършват, трети са „нахвърляни“ и всеки момент четката ще започне да нанася сигурни линии и багри.

— Как се роди художникът в теб? Кои бяха първите подтици, първите учители?

— Виж сега… Прекарах много тежка болест като малък — скарлатина. Отделиха ме от детския орляк за дълго — не трябваше да излизам. Самотата в детството е страшна. Ако не я надвиеш, тя ще те довърши. Аз започнах да я надвивам с рисуване. Седи при мене баба Вака, аз я рисувам. И от тогава — до ден днешен… После имах щастието Борис Лазаров да ми е вуйчо. Той беше голям художник, голям човек. Не даваше да ми дават акъл. И той не ми „даваше“. Викаше на мама: „Никой да не му се бърка, щото много му е сипано!“ Водеше ме да видят как рисувам… В училище каквото нарисувам — все ми го вземат и го окачват на стената. Виждаш ли от кога съм заимал изложби! За изложби не съм петимен… В училище имах един учител по рисуване, Тренев се казваше. Той ми подари книгата „Холандските художници“. И се сблъсках с едно голямо изкуство. Да се качи човек на бял кон — не може да ги стигне холандците! Дете бях, а имах досег с големи художници… До мен вуйчо ми, Борис Лазаров, пък той приятел с Цено Тодоров, в Париж бил с Майстора. Е-хей, такъв досег в детството! Борис Лазаров беше направил в училище салона по рисуване по-добре от този в Академията. После разтриха това богатство. Но аз живях и растях с него. Рисувах… Разполагах с каквито си искам листя — на мама брат й имаше печатница, хартия за рисуване — каквато искаш… Аз съм бил бетер Симеончо!…

— Имал си пребогата храна — и за мисълта, и за въображението…

— А, като каза въображението… Глей сега, то може да е встрани от разговора ни, но… Учител по литература в гимназията ми беше Григоров. Толстой имал някакво произведение „Хляб“ — не съм го чел. Та ме вдига Григоров и аз започвам да измислям каквото мога — за хляба, за труда. Не съм го чел втори път — викам му — затова се затруднявам. „Прочети го първи път“ — но очите му се смеят. „Не си го чел, но ти пиша отличен затова, че измисли цял роман.“

— В академията уплаши ли те нещо в началото или естествено тръгна усъвършенстването? Кои бяха учителите ти? С какво най-много ти помогнаха?

— Първото нещо, което ме сепна, бе, че Владимир Димитров Майстора идваше да ни позира. Беше отритнат като „модерен“, не можеше да казваш, че е голям художник, брояха го за „упадъчен“. Защо идваше да позира? Радваше ли се или изкарваше някой лев? Но как позираше! Никакво мърдане. Майстора. Защото рисувахме ние, децата! Мине да коригира и ще рече: „Вие ще си слушате учителя, ама ето тук…“ И нанесе линия. Основна. Времето беше шашаво… Изключиха Димитър Динев, защото приказва с Жендов, вижда се с Жендов. И това Крум Кюлявков, дето му гледаш подписа като ректор в студентската ми книжка. А от него какво помниш!

Иначе бях щастлив с учители. Курсов ми беше Ненко Балкански. Преподават ми Илия Петров, Дечко Узунов, Далчев, Фунев — е-хе! Хора от голямата редица.

— Кой художник е най-близо до твоя свят, до твоя натюрел, до твоите търсения?

— Най-близък до света на рисуването ми е бил Майстора. След като завърших Академията бях уредник в Кюстендилската галерия. Тогава събрахме нещата на Майстора. И се вгледах дълбоко в неговата майстория.

Кюстендилската школа е голяма. Като врачанската. Както ние имаме Иван Лазаров, Пенчо Георгиев, Андрей Николов, Борис Коцев…, така и те: Майстора, Стоян Венев, Кирил Цонев, Никола Мирчев, Мордо Бениционов, Асен Василиев, Богето (Богомир Лазов)… Виж случай: Богето прави портрет на Майстора. Портретът хубав, Богето беше много добър художник. Вика Майстора. Как е? „Абе, Боге, той Репин не можа, та ние ли?“ Е-хей, разбираш ли мярката? Уроци!

Близък ми е и Борис Коцев, и съжалявам, че е бил във Враца, а не се срещнахме докато беше жив…

— Би ли назовал ключовите си работи, тези, дето жалонират в някаква степен извървения път?

— Първият ми „скок“ беше една работа, която направих в Самоков — там беше първият ми обект. Тогава още не назовавах картините си, нямаха имена. Там завърших тая картина, примерно я назовавам „Коледарчета, които пеят“. После „Три дами, които си пият кафенце“. Малко по-късно направих „Еснафи“. Заради нея Свинтила за пръв път писа за мен. Когато отидох да работя в Рилския манастир, направих „Селското дворче“. То ми отвори много врати за творчество. Тая работа не съм я надминал до ден днешен. Ще спомена още „Несебър“ (1963)…

— Времето поставя на изпитание хората на изкуството. Мислиш ли, че духовността може да се спаси?

— Може, винаги може. България е преживяла такива трудни моменти, изживяла е турското робство, та един калпав период… Сега ще ни приемат в Европа, все едно, че не сме дали четмо на вси славяни да четат… Вярно е, като се сравним с тях — къде са отишли в икономиката, в бита, в задоволяването си — ти става тъжно. Но пък ти да не мислиш, че западняците ги бива повече от нас като художници. Ами като певци, музиканти, писатели, танцьори, аниматори и т.н. Ние сме голема работа, бре, братче. Оцелели сме вече.

— Какъв е Людмил Младенов извън работата, рисуването — в семейството, сред приятелите, с какво си почива, какво обича и какво мрази?

— Всичкото хубаво си е за обичане. Има ли нещо добро, което човекът да не го обича? Обичам да съм свободен в картините си. Обичам да ставам рано, да обмислям какво ще направя през деня мотамо (Ако не вляза да пийна някъде и да си отиде всичко). Хубаво ми е да гледам, че другите спят. Да не ги будя. Обичам децата, внучетата. Никога не съм готвил, никога не съм прал. Обаче ми е приятно да изтрия гърба на Ивка, да поливам, когато къпят внучетата…

Приятно ми е да обръщам, да садя лук. Какво и с кого обичам да пия ли? Не си ли забелязал, че съм пил с всякакви. Ако не е Ивка… (Спри тук, Людмиле, аз ще изрека думите: В твоя дом стои една българска светица — Ивка, която като орлица цял един живот бди над чистотата на твоя художнически свят)… Ако усетя, че нещо ми куца в семейството — докато не го изправя, не ми върви с четките… С какво си почивам… Никога не се напрягам когато рисувам. Аз си почивам, защото това е любов, взаимно отдаване.

1994 год.

Меката величественост на Родопа

На 6 януари 1986 година народната певица Христина Лютова, след участието си в тържествена вечер, посветена на Христо Ботев, гостува у дома. Насъбраха се няколко смолянки, заговориха за родопския фолклор, обичаи, песни. На другия ден Христина Лютова имаше нови изяви, вечер — портрет щяха да й правят, Иван Йончев вече се бил подготвил за кратко слово, и бях притеснен от предложението й аз да направя страничка текст. Вече години наред обикалям родопския край, много хора познавам, реките познавам, езерата познавам, из планината съм бродил, записвах родопски хумор, народни мъдрости и песни. Знаех с каква любов родопчани посрещат Христина Лютова, Надежда Хвойнева, сестри Кушлеви, с колко любов и разпаленост създаваха и укрепват родопския фолклорен ансамбъл, училището в Широка лъка…

Нямах смелост да обясня протоколната трудност за отказа си. (Бях снет като главен редактор на окръжния вестник, бе ми лепнат етикета на човек „дал положителна оценка на осъдения на 15 години затвор за антиправителствена дейност Иван Велчев“ от групата на Иван Тодоров — Горуня). Казах й само, че вече не съм говорещ, а пишещ човек, а пишещият човек трябва да бъде или пред пишещата машина, или сред героите си, та аз сутринта още трябваше да тръгвам за селцата по поречието на Ботуна. Тя ме погледна с някаква разбираща болка, която премина като тръпка през лицето й, не каза нищо, взе чашката, отпи малка глътка, и запя… Беше някъде около девет часа вечерта, когато запя, и към два в полунощ спря. Разбирате ли?

И да не е стъпвал човек в Родопа, може да си я представи, когато слуша песните на Христина. И представата ще бъде близка до реалността. Гласът й, мощен, ала и гальовен, с невероятна сила, ала и с нежност, подгрян от силно и завладяващо чувство плавно и уверено рисува върху белия лист на твоята доверчивост меката и величествена Родопа, пленителните й очи — езера, вековните борики, поляните с мека и тучна трева, мириса на смола, на мащерка, на мента и тинтява, чистотата на въздуха и яснотата на синьото бездънно небе. Върховете на планината се гонят един друг, заоблени и толкова приличащи си; планински ручеи пеят в долините, изворчета те мамят със студената си и чиста като сълза вода.

Пееше Христина Лютова, топлият й и прям поглед издаваше и без това нескриваната жизненост, стените на тясната стая ехтяха. Още не беше „развалена“ новогодишната елха, листните й иглички свистяха, стенеха, пееха. И кой знае защо си спомних тесния горски път, който водеше съм Кастракли. Горска хижа има на Кастракли, язовир се строеше наблизо и ние, запалени въдичари и гъбари, щяхме да престоим на тази хижа цяла седмица, да ловим риба и да берем гъби, да ходим с децата на излети за ягоди, да правим лъкове и стрели, а вечер да палим причудливи огньове на горската поляна и да запазим отблясъците им за цял живот.

Пътят, който се извиваше над дълбоката пропаст, бе толкова тесен, че срещнехме ли друга кола, единият от шофьорите трябваше да кара двеста-триста метра назад, да търси онова малко разширение, което ще позволи да се разминем. При едно от тези задължителни спирания слязохме от колата, студеният и чист въздух ни омая, красотата наоколо бе толкова голяма и неизказна, че ние дълго стояхме като сащисани. Някой хвърли голям камък към дерето и трябваше да броим до двадесет и осем, за да чуем удара му. Синът тогава казваше, че камъкът е тежък и бързо стига до дъното, ала шумът е лек и бавно идва до нас.

Пееше Христина Лютова, а аз си мислех за оня голям родопчанин, който хващаше водите на всяко кладенче и правеше чудни чешми из всички кътчета на планината. Срещат те пътника с добра дума, изписана върху камъка, а от чучурите им блика балканска вода за чудо и приказ.

Пееше Христина Лютова за бели българки и юначни родопчани, за войводи и овчари, за вярност и чистота, а моите очи виждаха упоритата борба на хората от Смолян с тия неравни терени, основи виждах как наливат, рибарници как създаваха с невероятни размери, града как промениха за няколко само години, какъв приказен център изградиха, та сега Смолян е една чудна перла на Родопите.

И колкото още да пиша — все ще е малко, за да се побере цялата красота на този изконен български край.

А гласът на Христина може да бъде оприличен само с Родопа.

Враца, 1986 г.

Сърдечност, доброта и проникновение

И пак ме помамиха криводолските пътища: в най-хубавия сезон, в най-буйния цъфтеж на природата. Зеленото поле с избуялите пшеници, с лудия растеж на тревата, с овошката, вече вързала плод, с утринната свежест гали и отморява, отпуска сетивата, отхвърля повседневната напрегнатост и подкрепя крехкото мечтание, зрялата равносметка.

Повикване на земята ли е това, или на родовия корен, ала все ме тегли към нашия край, към родната Ботуня — най-солената сълза и най-чистата роса на България. Да е град с кой знае какви икономически възможности Криводол, или с някакво кокетно строителство — разбирам. Ала не е. Тогава какво друго ме вика така настойчиво, ако не обикновеният, прост и изпълнен с труд народен живот, обикновената, дълбока и велика народна душа!

Това пътуване е и удоволствие, и необуздана радост. И трепет. И тревога… Някъде бях писал, че сред многото гласове, които се носят в моята врачанска квартира, гласът на Димитър Диков от Криводол е неповторим и отличаващ се от всички и че аз често тръгвам на неговите повиквания. В какви зимни виелици тръгвах, и в какви измръзнали салони преседявах, а все ми е било хубаво и топло на душата.

Сега ми е тръпно, сега не ме вика Димитър Диков, вика ме дългът да напиша за него. Ще успее ли поизмореното от постоянната претрупаност и нескончаемите „повиквания“ за „срочни“ и „неотложни“ задачи перо да изпише най-вярната дума за него, точната и добра дума, която е заслужил Димитър Диков със своя изпълнен с упорство, труд и вдъхновено преклонение пред човешкото израстване живот.

На вратата не се чука — кой чука на отворена врата. Диков става от стола и те сгрява със сърдечността и усмивката си. Сгрява те, премахва всяка неловкост, освобождава те от официалности и заучени превземки, и тая освободеност веднага те потапя в задължителността на откровението и простотата, толкова нужни и така неразумно намаляващи в забързаността, ала и пресметливостта на нашия живот… Застава той отсреща ти и не е нужен проницателен поглед, за да се видят зад външно грубоватите, едро оделяни черти на лицето една тънка душевност, под чистите води на която може да се види всяка сянка и всяка светлинка, оваляния речен камък и ръбоватите кремъчни песъчинки… И чувам молба — от толкова години чувам лична молба — да не пиша за него. Толкова много хора в Криводол заслужават да се пише за тях! И най-напред — трябва да се пише за хората на труда. И връщам времето назад, когато трябваше да се подготвя криводолския концерт — спектакъл, с който общината се представяше в окръжния град. В ледения салон на културния дом се извървяха състав след състав — едни след появата си отиваха, други изпращахме в малките топли стаи и репетиционни да доизпипват работите си. Младите се изморяваха, Диков оставаше до късно през нощта, защото след завършилата репетиция се появяваха стотици изисквания — художествени, технически, организационни. И до сутринта трябваше да се решат. Когато на другия ден пристигахме в културния дом, пак той ни посрещаше приветливо. И всички снощни изисквания бяха решени.

Той не е само дисциплиниран и взискателен, той по детски дълбоко и ентусиазирано изживява всяка положителна стъпка на криводолската култура и всеки спад е нанесъл по една рана в душата или по една бръчка на огромното му чело.

Духовият състав на Криводол се явяваше, заедно с други състави от окръга, на концертно изпълнение в окръжния град. Още не идваше редът на криводолци и жена ми молеше Диков да го почерпи чашка кафе в малката сладкарничка до театъра. Работата не беше в кафето, а да почине няколко минути, да се поразсее. Диков се възпротиви — нека вървят жените, той няма право, не може — всеки момент духовият състав може да се появи на подиума. Слушал го е стотици пъти, ала не може да си прости да не бъде с него в часа на изпитание. Може да се каже, че в часовете на „изпитание“ той е бил с всички художествени състави на Криводол — и в прекия, и в преносния смисъл. И с всеки творец. Слушал съм писателят Живко Сотиров с топлота и любов да говори за „баце Митко“ и за безрезерваната му отдаденост на развитието на културния живот в младия град. Поетът Траян Първанов го наричаше „живия светец“…

Имало толкова други за описване! Те, толкова другите, могат и да те подканят да пишеш за тях, могат да извадят на преден план някоя цифра, която бая едрее в собствените им очи. И за тях ще се пише. И има кой да пише. Ала все си мисля (може би защото дописвам този материал край брега на река Лева, край пролома „Вратцата“), че най-напред трябва да се пише за хората, чиито усилия в един живот, ако не са направили „пролом“, то поне са пробили една тънка резка, която бъдещето ще уширява и уголемява. А такава резка Димитър Диков прекарва в културния живот на възземащия се град Криводол. Който е бил на криводолските празници на културата, на изявите на театралния състав, на естрадно — сатиричния състав, на певческите, музикалните и танцовите колективи, който е следял усилията по създаването на криводолската художествена галерия, по разпалването на огъня на изкуството сред младите, той не може да не е усетил с каква трудност и с колко воля и упорство се наливат тия основи.

Сега се вглеждам в живота и делото на Димитър Диков — всъщност нищо изключително няма в него. Учител в Борован до 1954 година, после — в гимназията в Криводол до 1959 година. Преподавал биология, география, рисуване. Обичал децата и педагогическия труд. Сега казва, че голямата му любов е било учителството, ала на фронта на културата също е интересно, защото се прави много в името на хората, най-вече — на младите. През 1959 година Диков е назначен за директор на основното училище в Криводол, после — в периода 1974–1978 г. е директор на основното училище в Краводер… Учениците му и до днес се възхищават от волевата упоритост и доброта на знаещия и обичащ учител и другар.

През 1960, 1969, 1972 г. е избиран за председател на криводолското читалище.

В 1979 г. е избран за заместник-председател на Общинския съвет за култура. Много ли е или малко времето до днес за полагането на едни основи? Кой може да измери какви усилия изискват те? По-важното е, че основи има, че първите резултати са радващи. Тогава и равносметката в един живот, подчинен на максимата да зачертаваш всичко сенчесто у себе си и ден из ден, с пълно напрежение на силите и волята да изстискваш светлина за другите, ще е радостно уверена.

Неговата висока култура, прямота, доброта, организираност и тънка чувствителност придават неподражаем и ведър оттенък на културния живот в младия град от поречието на Ботуня.

1986 г.

Диря в сърцата

Беше обедно време. Януарско и никакво. Беззимие. Уморени — игрословим. Предната вечер до късно се въртяхме тук, в студената маза на дом „Околчица“, после у дома се измъчвах над някакъв попукал се от собствения си патос ръкопис. Скулпторът Цветко Йорданов, също недоспал, но по-жизнен, искаше да съставя текст, който да се изчука на камък: защо във време, когато всички се възземат нагоре, ние слизаме надолу, към „корена“. За да разпалим огнището, викам му, защото където е нужен пламък, трябва да се разпали огън. Казвам го ей така, за разговора, не за камъка. Знаеш ли, че става — святкаха очите на скулптора. Знам, но което е за камък не трябва да „става“, а да е премислено така, че легне ли на камъка, да не можеш да го помръднеш от там.

Тръгнахме морни, с тайната мисъл, че след обяда ще скрадем час почивка… У дома разтворих вестника и тръпки преминаха по мен, вледениха ме. Внезапно… почина… Росен Босев. Не, не искам да вярвам, не можех да повярвам. Само преди месец и половина разговарях с него — исках му разказ за новата книжка на алманах „Околчица“. Изрази желание да дойде за седмица — две във Враца, да проверя има ли къде да се настани, хем ще напише разказа, хем „ще побъбрим за много неща“… Беше напрегнат от нечистоплътността на критическия налет към баща му, поета Асен Босев.

Осиротях с още един приятел. Българската литература — с още един талант.

Вземам от библиотеката първия му сборник „Напред през росата“. В предговора големият наш белетрист Йордан Радичков пише: „Разказите в неговата първа книга издават автор с отзивчива и деликатна душа, той съумява да премине през цветовете на живота, без да напраши ботушите си и без да стъпка цветята, а да извади от техните цветни чашки само нектара…“ По-нататък, като отбелязва, че Росен Босев е тръгнал уверено през росата и оставя ярки следи отподире си, Й. Радичков предупреждава: „Диря, оставена в росата, бързо избледнява… Човек много пъти трябва да премине по едно и също място, за да направи своя пътека и през целия си живот да тъпче по нея, за да не обрасте пътеката с трева…“

Забелязахме ли ние, другарите му, приятелите, забелязаха ли критиците и одумниците по пътя отзивчивата му, деликатна и ранима душа, и можехме ли, или поне опитахме ли да сдържим оная несретна сивота, толкова ненаситна да хвърля кал по росата, да тъпче цветята и да изпопраши с техния цветец ботушите си?

Росен Босев мъжествено, макар и раним, макар и болезнен, вървеше по своята диря в росата, проправяше своята пътека: с острите си, честни фейлетони във в. „Стършел“ (като кореспондент на вестника за Врачански окръг), с хумористичните разкази „Синьо — зелено“, със сборника „Небесен дом“, с пътеписа за Тюркмения „Пясъчен часовник“, с романа „Портрети на небесни тела“, с „Иронична проза“, с „Бъдни дюни“.

В 1984 г., преживял свой здравословен и служебен трус и току навлязъл в редакционната работа на алманах „Околчица“ (щат — „работник по Ботевия път“), позвънях на Росен Босев.

— В заседание е — отговори секретарката на издателството.

— Бихте ли попитали… кога да се обадя, притесняват ме редакционни срокове…?

— Ще опитам.

След малко чух весело задъхания му глас:

— Бай Марине, здравей. Ето и секретарката е тук, слушай: когато и да ме търсиш, с каквото и да съм зает, за Враца линията е открита…

След седмица получих разказа му „По пътя“ (отпечатан в книжката на алманаха от 1985 г.), в който по великолепен художествен начин оживява изоставената спирка на железния път. Що радост и що мъка са събрани в този разказ — като в един човешки живот. И колко въпроси, отправени към всички нас, към времето ни.

През 1986 г. пристигна в редакцията с гости на издателството. Дойдоха и официални лица от тогавашното Окръжно ръководство. По някое време Росен ми кимна да излезем. Запалихме по цигара и той с тъга изрече:

— Тежи ми, непривична ми е административната работа. Не съм устроен така — не мога да гледам човека в очите и да го лъжа.

Бюрократичните изяви го смразяваха.

Той имаше сърце за дълга и честно носеше трудностите и тежестите на отговорните постове. Но душата му жадуваше за волност, за свободна творческа изява.

Беше младежки деец, общественик, беше председател на Кабинета на младия писател, зам. главен редактор на „Литературен фронт“, а си остана естествен и близък. Както писаха колегите му от „Стършел“ — не титуляр, а избраник. Мъча се да си представя как би изглеждало лицето му, ако бе решил да се големее, да позира, да важничи. Не мога. Там, където има мисъл за човека, болка за човека — там не може да има поза.

В май 1987 година извършвахме организационно-подготвителна работа по изграждането на Дружеството на врачанските писатели. Свързах се и с Росен Босев. Няма да забравя думите му:

— В Ямбол имам много добри приятели, но ако не е разрешено да се членува в две дружества, естествено — ще членувам във Враца.

Той се държеше здраво за нашата земя, за родния край. Имаше много приятели в АЕЦ — Козлодуй и често се срещаше с тях.

В летописната книга на алманах „Околчица“ е написал: „Всеки има право и трябва да се гордее с родния си край. Но ако човек има щастието да е от Врачанския край, той е без проблеми за гордостта си.“

Росен Босев имаше особена чистота на духа. Водеше и читателите си към нея. Напред към росата — „в росата трябва да се вглеждаш“, напред към синия лазур на небесния дом. Вглеждай се в портретите на небесните тела, в тяхната и в своята чистота.

Той скочи в небесната бистрота, за да ни покаже от какво от себе си да се отърсим и какво от него да запазим.

Поклон и вечна ти незабрава, Росене!

Враца, 1988 г.

Дъга с цветовете на родопска носия

На този ден Елена навършва петдесет години.

… Изтъркали са се, пролиняли са всички думи, с които в такива случаи казваме колко не й личи, колко е млада, колко неочаквано идват тези годишнини. Изтъркали са се, пролиняли са, защото в някаква степен крадат богатството на спомените, богатството на изживяното. А Елена, може би и благодарение на мен, си остана материално бедна, но пък, благодарение на себе си, стана един от големите богаташи: на преживяни щастливи и трудни мигове, на спомени, контакти, всеотдайност към семейство, роднини, приятели, към случайно търсещи я или срещали я хора, към работа и съдби. С една дума към всичко онова, което се нарича живот.

Ако е прав Аристотел, че „животът изтича в един миг, той не е нищо сам по себе си — неговата стойност зависи от неговата употреба“, защо да не кажем, че Елена е цар на „неговата употреба“.

Тя дойде във Враца от меката и величествена Родопа, с пленителните й очи — езерца, с вековните борики, с мириса на смола, с яснотата на синьото бездънно небе. Върховете на тая планина, заоблени и толкова приличащи си, си подават рамо един на друг, в доловете й пеят ручеи, чисти като детски смях. Всъщност Родопа е пълен контраст на нашия Врачански балкан с острите му, голи и безводни скали… Тя носеше в сърцето си нереалната за врачанските ни представи картина от смолянския квартал Райково, където хората през къща пеят без да са пили, или без да пият. Просто пеят — в обикновен делничен ден. Работят и пеят. Или истината за родопчанина Реджеб, който хваща водите на извори и кладенчета и със свои материали — камък, цимент, желязо — въздига над 290 чешми из всички кътчета на планината. Или на оня райковец, прислужник в училище, дето ходи из планината и прави присадки на питомен калем върху диви дървета. Над петнадесет хиляди дървета бе облагородил човекът до 1969 година, а тя още го вижда да върви из планината, из дерета и ливади и да облагородява дивото.

Или — милата на сърцата ни леля Дора, пренебрегнала всякакъв свой личен живот, за да отгледа с невероятна любов Елена, а по късно и децата ни.

Но… Родопа в думи не може да се побере.

Елена е рожба на Сребра, една изпълнена с любопитство към света дъщеря на село Арда, и на един шофьор на камион и „подвижното кино“ — Анастас. Когато за пръв път отидох в с. Арда видях старинно, но кокетно селце, въпросително погледнало от високото към изгрева. Но и към Смолян. От тук са се виждали всичките пътища на „подвижното кино“, че и на света, защото тесните пътища, върховете и горите не могат да препречат погледа на мечтата. Къщичката ни в Смолян пък е бедна, но пред очите й (прозорците й) стои най-красивата, естествена родопска картина.

Двадесет и осем от тези петдесет години — са врачански. Враца посрещна Елена сърдечно и безквартирно, по хъшовски всеотдайна и непрактична. Градът се подготвяше за духовен скок, без още да има пясък на мястото, където ще се приземяват скачачите.

През безквартирие и управленско безсърдечие, през младежка гордост и житейски неволи, като младежки деец и председател на женското движение, директор на детско заведение и възпитател, Елена Йорданова посяваше на острата врачанска земя доброта и сърдечност, мекота във взаимоотношенията. И със сърце, вместо с калем, върви по стръмните пътеки — да облагородява…

Щом се видяхме в сегашното ни „химическо“ гнездо, до вчера приютявани в приятелски квартири, ние взехме да приемаме прелетните птички: Живко Сотиров, Младен Савов, Траян Първанов, Абдул Сатар Ал-Дилими, краводерчани, криводолци, смолянци. После в „гнездото“ заприиждаха птици, които я притесняваха с претенциите си към света и към себе си: Константин Павлов, Иван Динков, Иван Пауновски, Александър Миланов, Йордан Радичков, Дончо Цончев, Иван Кондов, Ивайло Петров, Радосвета Бояджиева, Золтан Кирай, Симеон Шуртаков, Иван Фунев, Владимир Затуливитер и стотици ли, хиляди ли други. Беше хем приятно, хем притеснително. Елена умее да говори само за приятното. Сега е късно да я питаме за притеснителното…

После дойдоха нашите две нови очи към света: Сребрина и Стоян — най-светлото нещо в живота ни. Елена стоеше зад всички ни, по-точно: пред всички ни. Тя бе с мен в най-трудните ми скъсвания с живота и като многомашинничка — тъкачка връзваше бързо късащите се нишки.

Когато още ги нямаше сегашните дисиденти, Елена купуваше малки телевизори за току-що изключените от партията Валери Петров и Христо Радевски, за Константин Павлов. Посрещаше у дома Стефан Цанев и Димитър Стойчев. Ходеше редовно в дома на Коста, в тоя дом, за който днес много „лични безличия“ леят сълзи — в каква самота е живял. Така е, ала защо, мили, не сте ходили?…

После беше свидетел на разстрелващите разговори с г-н Петрушков, с бог да го прости — негова политическа „невменяемост“ Нано Лалов, с някакви съветници на вътрешния министър, опазващи единствената „линия“, с новите всезнайковци, с новите…

Бавно, но сигурно разбирахме, че няма посредственост, която да не бъде победена и отстранена с усмивка.

Понякога — и с любов.

Защото страшното на нулите е, че колкото повече се въртиш около тях, толкова повече ти се завива свят.

Това го казвам аз. Елена е по-добра, сигурно ще го смекчи. Тя „не си е махнала крилете“. Думите препренасям — из писмо на поетесата Надя Кехлибарева: „Сигурно чувстваш какво впечатление ми правиш — с ум, с усмивка, с умението си да предразполагаш човека да кове добри планове. Затова ми се струва естествено, че и у мен се поражда желание да те «омагьосам» и аз донякъде, да спечеля твоето трайно доверие и приятелство. Ние, жените, сме си такива — все желаем най-трудното, най-вълнуващото. Как да се променяме след двайсет и повече века? А дали е и толкова нужно? Нали и птичето, откакто свят светува, не си е махнало крилете.“

Тя може да няма за себе си дрехи, но ще съшие за другия. Може да е болна и да подкрепя здравия. Да стъкми от нищо софра, от парчета — дреха, да види слънцето под облака, за да даде на срещнатия лъч надежда. И малките късчета човешко щастие препренареждат по друг начин живота… Сурия и опърпан днешен живот.

… Имаше такъв ден: връщахме се от Смолян, над Пампорово се изви тежък летен облак, прегърмя, заваля силен дъжд и бързо секна. Тъкмо преваляхме билото и пред нас, струваше ни се на тридесетина крачки, извиха великолепието си две дъги — невероятно широки. Такава дъга, с всичките цветове на родопската носия, не бяхме виждали. И тя не „бягаше“, когато се приближаваш до нея, — колата мина под дъгата и после я гледахме дълго назад, докато върховете на елите и боровете я закриха за погледа ни.

Аз намирам голям символ в това озарило ни тогава щастие. Както казва един съвременен учен: най-голямата от всички победи е възможността на човека да продължи своето съществувание, да знае, че е съществувал; че никакво поражение не може да ни лиши от успеха, който се състои в това, че в продължение на определено време сме обитавали този свят.

А ако е било под великолепието на двете дъги, на двете ни деца, на невероятните приятелства, то вече е истинско, а не случайно щастие.

11 февруари 1994 г.

Днеска нам, утре вам

Поканиха ме на родова среща в Смолян — събираха се потомците на Нико Коджабашията. Организатори — Среднородопският християнски съюз „За вяра, род и родина“ и читалище „Балкански просветител“ — Райково. В поканата за срещата се упоменаваше, че Нико Коджабашията е райковски патриот, издействал (заедно с другия райковец Сево Сарандалиев) и донесъл през 1836 година от Цариград ферманите (разрешителни) за построяването на седем църкви в Среднородопието. Една от тези църкви е „Св. Неделя“, чиято 160-годишнина щеше да бъде отбелязана тържествено в същия ден.

Днес пътищата са разпътни, непосилни на изпразвания ни отвсякъде джоб. Това ни дърпа назад. А на другото блюдо, друга противотежест — жена ми е от този род. И тъкмо се чудех неуверен — накъде?, по телевизията чух съобщението за издадения помашки речник в Гърция. И тръгнах.

Пътят по начало е добър учител: кара те да сравняваш, да преценяваш: кога да изпревариш, кога да допуснеш теб да те изпреварят… А е юли. Над цяла България прежуря — и в истинския, и в преносния смисъл на думата. София, с поизкърпени улици, с напомпано самочувствие (като ония домати и дини, които производителите отглеждат не за себе си, а за пазара с изкуствен тор), с нацвъкани кандидат-президентски афиши, е прегоряла: отпървом, че няма вода за напояване, а най-вече от липсата на свежи идеи, адекватни на изискванията на трудното ни време. По телевизия, по радио непрекъснато пита само себе си, после ни представя своето мнение за общобългарско. Столица. Вгледана (единствено) в себе си. Самовлюбена. Надменна. И както всяка надменност — недостатъчно мъдра…

Прежуря. Гони те пътят… И пак сравненията, невиканите: най-необработено е пловдивското поле — някога пример за земеделска България. Половината от обработваемата земя край магистралата е необработена. Плевелясала. Тук-таме са спрели леки коли (една-две), през два-три километра — каручка…

Най-срещаните хора — производителите на домати и бостан — те бързат с теглените от колите ремаркенца към градските пазари…

Най-населено е край Бачковския манастир. Утре е Света Неделя, а днес още тук е патриарх Максим… Говореше се, че и врачанският митрополит Калиник е тук…

Най-разнебитеният път е пътят за славния някога курорт Пампорово.

Най-много почиващи хора имаше край Асеновградската река (безплатно е!), най-малко посетители от години насам има на курорта Пампорово. Млада жена обясняваше, че на запитвания и от чужбина, и от страната, отговаряли, че места няма… а всъщност няма посетители. Отдаваше го на апетитите за приватизация на ниска цена…

Прежуря и над Пампорово — такава горещина тук не е била.

И може би точно заради това пътуване — премисляне на следващия ден празникът бе друг — чист и светъл, сърдечен и неподправен.

Няколко думи за човека, чийто живот и дела ни бяха свикали на празника. Нико Коджабашията е син на баба Стана. Когато започва помохамеданчването на българите в с. Езерово, едната й дъщеря е посечена, защото баба Стана не си давала вярата. С другите си синове и дъщери слиза в Смолян. Тук почива малката й дъщеря, тук, след нейната смърт, започва втората вълна на помохамеданчването. В махалата, носеща нейното име — Станевска.

Единият брат е помохамеданчен, но Нико Коджабашията напуска и това място, поселва се в Райково и става поборник за българщината. Бил ковач, оръжейник, канен из цяло Българско, че и из Гръцко. Бил начетен човек, народен човек. Виждал как братята и сестрите му ги потурчват и взел да брани православната вяра, българската вяра… Когато отишъл в Цариград със Сево Сарандалиев, пред портите на султана имало много хора, които с дни и седмици чакали, за да бъдат приети и никой не ги приемал. Имало хора, дето стояли от месеци… Споходило го и него. Четири месеца стоял в Цариград, търсел влиятелни хора, за да му помогнат в отговорната мисия. Не му помогнали. Накрая взел и сложил мангал на главата, с горящ огън в мангала. Казват, че един ден султанът попитал: „Какъв е тоя човек с огъня на главата?“ Чака за ферман, казали му. И другите чакат за фермани. „Да дойде оня, с огъня на главата!“

Така влязъл при султана и после се върнал с разрешителни за седем църкви в Родопите. Църквата „Св. Неделя“, за която стана дума в началото, райковци построяват за три месеца. В основата на това дело е Нико Коджабашията. Както и в строителството на останалите църкви. Бил е и кмет в следосвобожденско време. Създавал за другите. За себе си нищо не вземал… Но го помнят най-вече с думите, изречени при поредна вълна на помохамеданчване, когато, за да сплашат райковци, изкарват на бесилото млад момък. Извикали да дойде и Нико Коджабашията, вече много стар. Опитал да склони турците, не смогнал. Тогава изрекъл думите: „Днеска нам, утре вам!“, които тръгнали от поколение в поколение.

Умрял на 106 години. Практичният и родолюбив човек не натрупал имане. Натрупал доверие, обич, признание, които с годините не намаляват, увеличават се.

Толкова ли е трудно да се вгледаме, да помислим, да се поучим? А оня речник, дето съставят в Гърция, е за братята и сестрите на българина Нико Коджабашията.

юли 1996 г.

Облъхнати от поетична красота

Надя Кехлибарева е поетеса, чието лирично светоусещане, чистота на поетическия рисунък, голямото й и с тънка чуваемост за тревогите и радостите на обикновения човек сърце ме привличаха от ранната младост.

Нейните пейзажни стихотворения пленяваха с неочакваната си красота, с вярно доловения детайл, с художническия усет и мярка. Още тогава тя завоюва своя територия, малка, ала прекрасна територия в българската поезия, посветена на морето.

Беше отзивчив млад творец и на нашите повиквания се отзоваваше с искреност и без превземки. Помня, в пролетта на 1963 г. Надя Кехлибарева обикаляше градовете и селата на Врачански окръг. Някъде в края на гостуването й с артиста Георги Горанов я заведохме в пещерата „Леденика“. Притеснявахме се — вътре беше хлад, Надя бе леко облечена, а тя като малка магьосница обикаляше „Голямата зала“, не криеше удивлението си от подземната красота, рецитираше стихове и по детски любопитстваше за всичко. Не съм сигурен, ала се е загнездил спомен, че тогава с някаква свенливост питаше, или изискваше: „— Кажете, че съм красива!“

Защо идват тия ранни спомени сега, защо се намесват когато искам да кажа безпристрастна дума за новата й книга „Потомки на хубава Яна“? Може би защото е траен или издалеко предизвикан интереса на поетесата към тоя край на родината, прострян между Дунава и Врачанския балкан? Може би защото в книгата е заключена любов — искрена, чиста, взаимна? А може би защото много по-рано тя бе заслужила благодарната ни дума…

Не зная как се е зародила идеята за тази книга, не зная кой е подбудителят, ала зная как в мразовити дни Надя Кехлибарева обикаляше — с джип, с автобус, с влак — врачанските земи, срещаше се със своите героини, а вечер пристигаше във Враца премръзнала, капнала от умора, ала стаила в очите и сърцето си някаква извзета вътрешна топлина, някаква жизненост. В пролетни и летни дни сутрин чувах бодрия й глас преди поредното пътуване, а вечер натрупаната умора се извиняваше, че няма сили за обещаната среща, за глътката чай или кафе.

„Потомки на хубава Яна“ съдържа тридесет и един очерци. Сплавени са те с десет бележки на авторката „Из моя бележник“, за да зазвучат като монолитен художествен къс от живота.

Книгата е за учителки, дейци на културата, тъкачки, лекарки, работнички, обикновени и необикновени врачански жени, на чиито крехки рамене се крепи голяма част от красотата и плодовете на тукашния ден. В началото на книгата има един вътрешен монолог на авторката: „Отдавна си повтарям: ако уловя със слово поне малко от присъствието на българката в днешния ден, поне малко от нейния размах и трепет, от нейната светлина, ще прикова и аз към изписаната хартия частица от епохата. Не е ли тъкмо в това задачата на хрониките през гороломния бяг на столетията?“

След прочита на книгата аз имам увереността да кажа, че Надя Кехлибарева е уловила много важни и тънко нюансирани черти, които обогатяват представите и знанието ни за характера на българската жена.

Някъде в края на книгата, в последния къс „Из моя бележник“ авторката пише: „Не мога да разкажа всичко. И скромният, и щедро надареният писател ще достигнат винаги до едната истина — животът е по-голям от нас. Човек не може да разкаже всичко — та било и само за времето, в което той живее.“

Не е и нужно човек да разкаже всичко. Ала е нужно, а Надя Кехлибарева доказва, че е и възможно, авторът да улови ония черти на човека и на времето, които ни карат да застанем очи в очи с истината, с проблемите, с радостите и тревогите.

Ако се вгледаме с критично око, ние ще открием в някой от очерците фрагментарност, зарисовка, тук-таме художествена неуплътненост. Ала не те са определящите. Определящи са художествените детайли, прямотата и истинността, с които авторката разказва за своите героини.

Сега, когато пише тези редове, пак е предпролет, ала мартенски сняг и студ е сковал земята, душите ни се намъчиха за слънце и топлина, за пролетното буйство на природата. Ето защо си спомням онази първа пролетна среща с Надя Кехлибарева, мъча се да чуя как с някаква свенливост пита, или изисква: „— Кажете, че съм красива!“ И пак напук на нашата врачанска притворност, върнал й поне капка от поетическата любов към моя край, се осмелявам да заявя, не само че е красива, но облъхна със своя красота полето и Балкана, и жените от Врачанския край.

Из „Дневник, 1990 г.“

В каквото и време да живее — в размирно или спокойно, в дни на промяна или на застой, на тихо щастие или на тревожно разпятие, човекът винаги ще търси и ще създава красота.

Големият поет Александър Блок писа: „Лириката не дава на хората нищо. Но хората пристъпват и вземат. Така било е и ще бъде. В просторните поля руските селяни орат земята с плуга и пеят една велика песен: «Пътуващи търговци» на Некрасов. Над извивките на руска река работниците, които подновяват старата църква с мъшасал ходник, пеят «Слънце грейва и захожда» на Горки…“

Щом прекрачат училищния праг, с обкичените с цветя портрети на светите братя Кирил и Методий, българските деца запяват „Аз съм българче“ и „Отечество любезно“ на Иван Вазов, „Хубава си татковино“ на Петко Славейков. По-възрастните — „Къде си вярна ти любов народна“ на Добри Чинтулов, а в мрачните нощи на робството „Тоз, който падне в бой за свобода“ на Христо Ботев.

Александър Блок е дълбок поет, но в ранната младост много се чудех защо е казал, че лириката не дава нищо на хората. А те… „пристъпват и вземат“. Трябваше време и опит, за да разбера тази велика свенливост на лирика, пренесена и върху лириката — той наистина не дава, той поставя на сергията един великолепен продукт, и който иска — пристъпва и взема. Какво взема: глътка вода, прозрение, надежда, упование, за да продължи в трудния път на живота, да отвори очи и да съзре красотата.

Линии, изписани от сърцето

Отшумя неговата изложба на рисунки в залата на ул. „Христо Ботев“ във Враца. Обещал бях пред себе си, мисля и пред художника, че ще напиша впечатленията си.

Рисунките отдавна са прибрани — една малка част в галериите и културните домове, по-голямата — в ателието на художника. Сега мога само да казвам, че слънцето изгрява на изток, ала за да го види човекът, ще е необходимо да изчака следващия изгрев.

Художникът е Тодор Ваков.

Дори и да не споменавам името му, ако подскажа за една изящна и сигурна линия, която в графичния си вид определя душевните граници на равнината, на извечното старо поле, на закичени с мечта на ухото българки, ако започна приказка за червени коне, които пасат трева на лунна поляна, то оня, който има очи за красотата, непременно ще се насочи към Тодор Ваков.

Ще започна с онова, с което не биваше да започвам. Много колеги на Тодор Ваков, а и много специалисти, наблюдават творческото му израстване, радват се на добрите извисявания на духа, търсят го ту в графиката, ту в рисунката, ту в живописта. Смея да твърдя, че познавам ако не всичките, то преобладаващата част от живописните му платна. В тях има добри находки, верен усет за изграждане на композицията, сполуки в живописната техника. Може да се каже, че дори само тези платна да бе създал Тодор Ваков, пак щеше да има правото с достойнство да се нарежда между своите колеги. Ала всичко това ако ги нямаше графиките, ако ги нямаше рисунките му.

Седмица, или две, преди споменатата изложба посетих ателието на Тодор Ваков. Гледах със зорко око няколкото стотин рисунки, и понеже винаги съм вярвал в светлата звезда на младия художник, с радост откривах ония тихи отражения, ония забележителни избухвания, оная спокойна изясненост на необичайния му дар, на таланта му.

Тодор Ваков е в такава творческа зрелост, когато художническата му ръка е достигнала до прекрасна чистота на линията и невероятна дълбочина на изказа. Той, както пише поетът Йордан Янков в „Утринни ателиета“, „е художник на бързите, неочаквани и интересни хрумвания. Във всяка своя рисунка той открива по една метафора — оригинална и ярка. Тя застава в центъра на творбата, в сърцевината й.“ Единственото, което исках да му кажа в оня тих предиобед бе, че метафорното мислене в някои от работите носи белега на неизясненост, на претрупаност, на многоавторова наслоеност.

Но всичко с годините. И с опита.

Крехката чувствителност на Тодор Ваков не може да търпи гръмогласно нахлуване в уединения кът на съзряването на идеите и на техните реализации. И аз се посвених тогава да изкажа тия забележки.

По-точно: бяхме уморени, за да си ги кажем.

И тогава Тодор Ваков ми показа тридесетина работи върху линолеум. Бях изумен от тая неочаквана и непредполагана красота, бях щастлив, бях…

Защо е отсъдено така — за съвършенството да няма думи, с които да бъде предадено. Не можем да опишем цялата красота на есенния ден, спокойните сини води в езерата, плуващият в тях лист от трепетлика или бреза, белите стада на облаците по избистреното небе, прозрачността на въздуха, неговата прозирност.

Не, нямаме думи за съвършенството, за най-възвишените дела. Ала и за най-уродливите. В такива случаи ми се струва, че езикът се приближава до погледа ни към балкана с далекоглед, или по-точно — до телевизионното предаване на масови сцени: ако погледът е отдалеч — не се виждат детайлите, ако се съсредоточи само на едно лице, на един предмет — губим представата за общото.

Не се страхувам, че ще сгреша. Линолеумите на Тодор Ваков ще сипнат такава заря пред жадните ни за красота очи, такава светлина в душите, че ние някак по-рано и по-лесно ще намерим думи за съвършенството.

Роден в сърцето на равнината, в китното и просторно Хайредин, Тодор Ваков търси и думи за съвършенството.

Поетът Тодор Ваков.

Той членуваше в Младежкото литературно обединение „Околчица“. Сред младите поети Тодор Ваков стоеше малко самотен, вглъбен в себе си и в света, в буйството на природата и на багрите. В неговите стихове избухват неочаквани метафори — понякога прекомерно натоварени, натруфени, неадекватни на художествения образ. Като късни есенни дюли светкат със златното си лице верните метафори, тези, дето носят образния свят на Тодор Ваков. Той ни къпе в предпочитаните червени, жълти и зелени цветове на света. В интервю, поместено във вече цитираната книга „Утринни ателиета“, Тодор Ваков изповядва: „На село летата са дълги. Дълги са и есените. Месеци наред пред прозореца ми се задържа жълтото, червеното… Заработя ли с тези багри, имам чувството, че започвам разговор със сърдечен човек.“

В стиховете си Тодор Ваков често започва разговора със сърдечния човек. Опитва се да му предаде своите, изморени от взиране, светлинки на очите, своята болка, своята радост, своята морна, но тънка чувствителност.

В неговия поетичен свят непрекъснато грее едно слънце — Лорка. И е населен с поля, треви, вода, препускащи коне, лунни сърпове, червени рози, жълти класове. И се появяват червените устни на любимата — „небесни пасбища за диви коне“, „сенчестите пазви на нощта“, „гаснещият дъжд“. И луната изтънява бавно в реката, а ален кон пие вода от сребърно езеро. И Родината съществува — близка и далечна:

Като звездно небе през август.

Като дърво, натежало от плод.

Съвършена и несъвършена.

Търсенето на истината е дълга, непрестанна болка. Търсенето на съвършенството — уморителна и безконечна борба. Сам поетът застава пред себе си и задава въпроси:

Коннико самотен.

…………………

Дотук простира се земята.

Нататък започва океана.

Кого ще гониш по вълните?

Но не спира своето взиране, борба, търсене. Поетът вярва в своето предназначение:

Ако погледнете

още по-дълбоко

в очите ми

ще видите свободата.

Кой кого води за ръка: художникът поета, или поетът — художника? Честността изисква да кажем, че все още художникът носи на жеравовите си криле поета, че поетическата метафора взема сила от богатия образен свят на художника Тодор Ваков. Ще дойде време, мисля си, когато и художникът и поетът в него ще вземат храна от оня голям птичи урок… И тогава ще настъпи най-очакваната хармония в поезията на Тодор Ваков.

Враца, 1986 г.

* * *

Сега той нахълтва в моята тиха стая, възбуден от доброто си в момента здраве, и от току-що написаните две стихотворения. Навън е хаос, безвремие, обърканост, навън са ония изящни лица и очи, които той обича да рисува, ала животът ги е потопил в тъга, в нервно търсене на изход… И го боли. Дори когато има малката творческа радост — пак го боли.

Боли го…

„Защото бат’ Петьо и бат’ Ваньо, защото оня многокилограмов роклюбител, защото онази външна любител — поетеса, защото оня дългуч — китарист, защото оня с ново — стара Премяна, защото Сокола — уж юнашка птица, защото Мулти и Сапио, защото кредитни милионери и синьо — партизански «парашутисти», защото вся политическа посредственост…“

Боли го…

Заради Александър Геров и Константин Павлов, заради Захари Жендов, Йордан Радичков и Христо Фотев, заради бедния Димитър Светлин, който гледа пета година майка си на легло с две пенсии от по 35–40 лева (Бедни Димитре, защо не умря в трудното тоталитарно време!), заради неиздадени книги и нерисувани картини, за ненаписани и непоставени пиеси, за неизпети песни и неродени деца, за непътуващи влакове, неизпратени телеграми и непроведени телефонни разговори…

Боли го…

Но и това е казвано за него преди години: „Търсенето на истината е дълга, непрестанна болка. Търсенето на съвършенството — уморителна и безконечна борба“.

А очите му са топли и тъжни. Сега той не мисли за своите художнически работи, мисли за хората около себе си, за стоварващата се с всеки изминал ден приспивна мараня на лъжовното време, посеяло нови илюзии. Мисли за младите хора, които трудно могат да реализират и частица от заложеното в тях, мисли за ония приковани от бездарната политика към кофите за боклук, към принудителното безделие, мисли за младите, които не сбират кураж да създадат семейство, мисли за младите творци, за залеза на лъжата, за трудно намираната хармония…

Тодор Ваков, сам болен, иска да лекува време и хора — с любов. И го върши по-добре от много здрави. Той собственото си страдание превръща в красота… за хората.

август 1998 г.

Из „Дневник, 1987 г.“

В документалната поема „Васил Андреев търси хора“ (сп. „Съвременник“, бр. 2, 1986 г.) Любомир Левчев, като разсъждава за миньорите — „къртици на историята“, за тунела — „един пребогат на смисъл поетичен образ“, възкликва:

„И защо прокопаваме ние този тунел? Какво търсим?“

Много е хубав този въпрос — възклицание, но любопитството в него, а и самия словоред ведната те препращат към изречено от Йордан Радичков, а не от Любомир Левчев. Само едно местоимение — „ние“ — извършва препратката. Малкото камъче, което…

* * *

И най-педантичният, най-стилният може са сгреши.

Дори Иван Пауновски, обичаният писател, достоен човек и искрен приятел.

Обича Пауновски да започва интригуващо: „И ето че…“ Като препрочитам често „И пак да си спомниш“, без да съм търсил, намирам повтарящите се:

„И ето идва поетът Александър Геров. Усмихнат е. Затваря с трясък асансьора. Широко подава ръка…“ (стр. 7)

„И ето че веднъж се стигнало до истински дуел…“ (стр. 12)

„Ето че не се намерил кой да предотврати дуела и Пушкин бил убит. Това е трагедия. Тя ще се повтори с Лермонтов.“ (стр. 13)

„И ето че в стаята ни живееше китаецът Чен-чжи хуа. Той учеше до дванайсет часа и после гасеше лампата“. (стр. 19)

„И ето че получих от Иван Руж писмо. Той пишеше, че подготвя сборник от съветски разкази“. (стр. 28)

„И ето че Зошченко ме изслушва, казва да почакам и монотонно, леко написва това, което искам — направо на машинката“. (стр. 32)

„И ето че след като вуйчото ни каза, че Силвестър е в къщи, един местен човек ме отведе у тях и влязохме в двора. Намерих го Силвестър Милчев“ (стр. 78)

„И ето шинелът тихомълком напуска вечеринката. Упътва се към къщи. Приятъно му е, топличко“. (стр. 84)

„И ето че в служебните си задължения Голядкин става немарлив“ (стр. 122)

„И ето че веднъж се случило нещо, което никога и на никого от тия десетина старци — юнаци не се било случвало. Така, както те си живеели, един от тях умрял“. (стр. 181)

Всички са начало на нов абзац.

И начало в търсенето на своеобразния Иванпауновски стил, който бе намерен по най-изкусен начин.

Но… е могло да се избегнат посочените повторения.

Лесно е да се каже — могло е.

Така се избягват те в първа книга, би казал Иван Пауновски.

А защо не ги забелязах при първия, втория, третия прочит на отпечатаната вече книга! Аз продължавах да я чета, за да стигна сега до извода, че и голямата любов води до разкриване на слабости.

Да превърнеш мимолетното във вечно

Готви се приятелю, дълго готви се,

когато един еделвайс разцъфти,

в листата му нежни да сбереш свойте мисли

и пак да си спомниш, че си ти, че си ти…

Александър Геров

Художествената изложба, открита на 22 март 1995 година (първия ден на пролетта) имаше особен, символичен смисъл. Прекършило стръвта си в противопоставянето, олющено от тревогите на бедното и мизерно съществуване, врачанското гражданство даде излаз на събудената си, или възвърната тръпка по красотата, на своето усещане за непреходността на изкуството, и на неговата мисия да изведе българина от тресавището на отчуждението, озлоблението и подмяната на моралните и етични стойности.

Четирима врачански художници бяха в основата на този възрадвал ни ден. Сред тях — Владимир Ганецовски.

Аз съм длъжник към Владимир Ганецовски. Изяли сме повече сол, отколкото народната мъдрост предсказва, за да смятам че познавам добре човека и художника Владимир Ганецовски, вървели сме в росни треви, в зори и открити простори, а също така в къпини, в препъващ и закриващ пътеките трънак. Последните няколко години пък съвсем потвърдиха думите на Михаил Пришвин, че „дървото има път право към слънцето, и той е един единствен път, а клоните са много и са всички различни, а понякога и криви. Дънерът върви към слънцето по правдата, а клоните — по кривдата.“

Не крия, имал съм леко смущение в издръжливостта и готовността да поеме удари и да не свърне от пътя, човешкия и художествения, и ми е драго да призная, че съм грешал, че Владимир Ганецовски, омаяното от красота и леко сантиментално чадо на Борован, даде уроци на смятани за къде по-силни характери…

Той е роден през 1939 година. Завършва Художествената академия и от 1963 година живее във Враца. Участвал е в десетки окръжни и национални изложби. Играл е в постановка на Врачанския театър. Дългогодишен член на ръководството на Клуба на дейците на културата. В основата бе на редица културни начинания.

Той извървя огромен път — от първите, все още плахи платна, през сюжетните картини, през ангажираността, през дългото овладяване на техническото майсторство и избистрянето на художествените образи и похвати — до днешната пластична структура в картините, до днешния образен свят, който не може да бъде нито сбъркан с друг, нито повлиян, нито рожба на временни настроения или влияния.

Когато навремето Владимир Ганецовски показа своята „Балерина“, ние асоциативно връщахме мисълта на Огюст Роден „Истинската младост, тази на зрялата девственост, тази, в която тялото, пълно със свежа сила, се закръгля в своята непринудена гордост и като че ли се бои от любовта, а в същото време я зове, тази младост трае едва няколко месеца. Без да говорим за деформацията, която материнството причинява, умората от желанията и треската от страстта бързо развалят тъканите и разпущат линиите. Младото момиче става жена — това е една друга красота, все още възхитителна, но не така безукорна.“

Позволихме си целостта на цитата, защото „мадоните“, дамските портрети, с търсене на национално — характеристичното, колорита и особено младостта, ще определят една от линиите на развитие на художника Владимир Ганецовски.

Той израстваше някак постепенно, трудно, упорито. Учил се е от много от класиците, но конкретно към никой не се привързвал. Огромно въздействие му оказва Найден Петков, с когото прекарват заедно няколко години. (Известно е, че Найден Петков живя известно време във Враца, беше председател на Групата на художниците, после престоя известно време и в Козлодуй, при строителите на Първата атомна електроцентрала). „Нито за момент не се опитах да му подражавам — споделя Ганецовски. — Той беше неподражаем. Вземал съм само от особената му милост към нещата. Тръпката към света, предаността към изкуството.“

Виж — „нещата от живота“ признава за свой голям учител: природата, безкрайността, възпоминанието, носталгията от преживяното като дете. Запазеното детско любопитство към света е една от сериозните отлики на художника Ганецовски. Той се вълнува от онова, което уж е мимолетно, а пък всъщност е вечно: изгрев и залез, огнен диск в юли, люшната нива, росно поле, ливада. Вълнува го дори един определен лист от дърво: как е оформен, какви линии минават, каква е структурата на „нещата“ вътре… И да го постигне.

Всъщност — вълнува го как да „измъкне“ художествения миг.

Измъчват го въпросите на „безсмъртието“…

Ето ме сред неговите картини: „Носталгия“, „Зимна приказка“, „Легенда за Икар“, „Галактика“, „Зимна приказка II“, „Зима“, „Безсмъртие“, „Природа I, II, III“, „Тополи“, „Утро“, „Автопортрет“, „Българки“, „Свечеряване“, „Младост“, „Импресия“, „Метаморфози“. Те показват основна промяна в начина на живописване, сравнявани с ранния Ганецовски. Всички някогашни теми, в които имаше ангажираност, са се разпаднали. Предпочетени са природните феномени, задълбочен е интересът и погледът към сезоните. В тази изложба — към зимата. В тази изложба основното е — вътрешноструктурното въздействие, усещането за свежест, за романтичност; импресията, играта на цветовете, непринудеността — без канони, без академичност. Багрите стават стойности и свързани помежду си в необходимо равновесие създават онова състояние на топла възприемчивост, на удовлетвореност у зрителя и позволяват на съзнанието да се увлича и да отнесе в себе си чара на творбата. Именно тогава един посетител на изложбата се приближава до Владимир Ганецовски и казва: „Гледам, гледам, нищо не разбирам, а ми е леко. Не разбирам защо, но ми е хубаво!“

Хубаво е, когато човек не разбира, да му е леко.

Въпросът е да му е леко и когато разбира. Да се разкриват нови посоки — на мисълта, на усещанията, да прехвърля искрата между човек — преживяно — творба и да прокарва нови пътеки за човешкото усъвършенстване.

Владимир Ганецовски сам смята, че не е изчерпал този начин на живописване. А той е и неизчерпаем.

Акрилната живопис.

Акрилните бои не подлежат на промяна от времето. Разбира се, променят начина на работа. Изискват творческа готовност, съсредоточеност в решенията, защото резултатът при тях трябва да бъде постигнат бързо, за кратко време. Въпросът е различните форми да намерят мястото си.

„Центърът“ на всяка картина е нещо като магнит, дори повече — ядрото на атома. Той има притегателна сила, организиращи функции.

Най-общо — Владимир Ганецовски, колкото и някои да не разбира, естетизира „нещата от живота“.

Най-общо — събира светлина за ония, които са в тъмното, но и бляскав лъч, който да направлява ония, които са на светло.

Този път е труден, трънлив, изисква огромно усилие и воля.

Владимир Ганецовски доказа, че умее да върви в трудни пътища, и че има воля да не спре на сред път.

ноември 1995 г.

Гражданин в истинския смисъл на думата

Наистина е смутена и объркана душата ми — щом и господ не щади добрите хора, щом сянката побеждава светлината, щом най-напред трябва да не издържат сърцата, преизпълнени с хорската радост, с хорските тревоги, с простото щастие или нещастие на обикновения човек.

В горещата юнска утрин ме смрази телефонният звън.

Почина журналистът, човекът, приятелят Веселин Искърски.

Той беше от хората, които не се предават лесно, от хората, които не се щадят, които гледат повече надолу — към човека на труда, към човека с проблеми, към ежедневните грижи и хорската суетня в борбата за насъщния. И ако някой го е гледал накриво, ако от някой е трябвало да бъде закрилян, то е само от тези, които гледат повече нагоре…

Толкова лета вървим в един път… Завиждал съм на гордата му способност да извлече от наглед дребния случай всеобщия проблем, да тръгне в дневните и нощни пътища, да нищи доказателства, свидетелства, цифри, за да се възправя срещу институции, срещу комитети, срещу съдебни решения, срещу всеки опит да се омърсява и злепоставя човека…

Сега е пълно с герои. Особено с пишещи герои. Както казва Стефан Цанев в „Митинг“:

Сега площадите са пълни със юнаци.

Срещу въображаеми дула

безстрашно пъчат гръд.

Размахват знамена като криваци.

С разчекнати гърла

за демокрация реват.

Защо не дигнахте юнаци глас тогава —

да бяхме се спасили

не от тиранията,

а от срамът!

Който иска — да се познава в тези редове.

Те не се отнасят за Веселин Искърски. Защото Веселин беше от първите борци за свобода на словото, за справедливост и истина. Той беше дисидент, когато още нямаше дисидентска мода в България. Той беше свободомислещ. Беше привикван, заплашван, съден за гордото отстояване на истината. Беше смел, когато не беше смешно като сега, а беше страшно, да си смел.

Във всяко село и град има човек или хора, защитени от него срещу несправедливостта.

Инак беше мек, добър човек. Обичаше даже тези, които го мамеха. Знаеше, че го мамят. И пак ги обичаше. Знаеше, че грешат — прощаваше им. Когато можеше — подкрепяше. Застъпваше се за човека. Обичаше да казва, че и добротата се намесва в борбата за по-добър свят. С никого не се разделяше завинаги. Даже с такива, които бяха престъпили всякакви норми във взаимоотношенията; даже с такива, които го бяха предавали — в живота, в професията, в пристрастията.

Той беше гражданин в истинския смисъл на думата.

Веселин Искърски беше един от най-талантливите журналисти на Врачанската земя. Радио София едва ли е имало, и едва ли ще има, толкова оперативен и същевременно толкова дълбок, напипващ най-трудните и остри проблеми на обществения живот кореспондент.

Неговите светли дири остават в новосъздадения (тогава) вестник „Първа атомна“, във в. „Отечествен зов“, във в. „Септемврийско дело“ и в последната му любов — вестник „Зов за истина“.

Последните четири месеци работихме заедно, последните му няколко дни прекарахме заедно. Той нито един път не се оплака — от болестта, от текущото. Кроехме планове: близки и далечни. Сега те висят като въпросителни във въздуха и ме гледат с гузни лица. А в очите играят светлинки, пръснати от Веселиновата любов към човек и природа. И ни напомнят за истинската и голяма светлина на човека Веселин Искърски.

1995 г.

С уханието и бодлите на розата

Кръстьо Луканов е една от спорните личности. На седемнадесет години става партизанин, после е доброволец на фронта, лекува се дълго от коварна болест в Искрец (от там е познанството му с Радичков). Във Враца основно животът му е свързан с вестник „Отечествен зов“. Той е отговорен секретар, първи редактор на литературното приложение „Дъга“, главен редактор на вестника в годините, когато врачанският „Отечествен зов“ се превърна в емблема за новото във вестникоправенето, когато софийски редакции идваха тук да черпят опит в организацията и оформлението на изданието. „Отечествен зов“ в тези години, а и след това, „обираше“ всички възможни награди в България. Това не е само негово дело — в редакцията се беше събрал букет от талантливи журналисти. Но той беше началният двигател.

После участва в създаването на Клуба на дейците на културата. В организацията и провеждането на Ботевите дни.

След главното редакторство той стана секретар на Окръжния комитет на БКП. И точно този период е един от най-спорните в живота му. Заради него немалко хора хвърлят към личността всякакви упреци, от там ги пренасят и върху творчеството му.

Спомням си, че когато през 2001 година се разглеждаше предложението за литературна награда на Кръстьо Луканов, повече от обсъждащите говореха не за писателя, а за секретаря.

Затова и пиша тези редове.

Аз съм усещал и красотата, и уханието, но и бодлите на тази роза.

Толстой е записал, че светът трябва най-напред да се опознае и после да се променя. Кръстьо Луканов тръгва да променя този свят преди да го е опознал. Той е син на сравнително богат селянин, силен ученик, и преди още да знае корените на социалистическото учение става партизанин. И го подхваща животът: фронт, болници, драпане с ноки и със зъби за живот. После си наваксва, после опознава.

В литературата също тръгва така — пише преди да познава издълбоко литературните закони. Преди да познава европейската, световната литератури.

Но пък има божа искрица, талант.

Това проличава още в първата му книга „Три глътки вода“ (1970 г.) Помага и обстоятелството, че разказите са близки до изживяното от автора, те имат почти автобиографичен характер.

През 1982 година Луканов издаде сборника „Третият изстрел“, през 1997 — „Момичета отблизо“, а през 2000 година и сборник поезия „Живот втори прося“.

Петата книга на Луканов е и близка, и далечна от другите. Тук всичко, за което се борят, радват и кахърят героите му, е не само опознато от автора в живота, но и „преболедувано“. Тук има ретроспекции, но не минало, тук се оглежда повече днешния ден — едновременно красив (защото самото съществуване на живото, на извечната природа, на човека, е красота), но и груб, яростен, освирепял. Димка от едноименния разказ, Сава Брънков, учителят по литература от разказа „Старец и врабче“, Елизар Галатинец от „Дъжд“, Катя — Катерина от „Каменния град“, Гущеров от „Обикновен ден“, Николенка от „Една теменужна вечер, един запуснат свинарник“ са претоварени с „днешност“, с онова, което обърква човека, мечтите, намеренията — мъката по хляба, по оцеляването, срутването на кумири и добродетели, бездуховността. Днешност е и един от най-трогателните разкази в тази книга — „Повест в зелено“. Той толкова е изпълнил тънките корици на книгата на Луканов, че можеше най-спокойно да бъде и нейно заглавие. Защото търси, без да иска да ни каже че е намерил, корените на многото проблеми и въпроси, как, защо и правилно ли е това, че децата на България тръгнаха по света, отритнати от икономическата ни днешност, от продажност и корумпираност, от добродетелната пустота. Ето как разсъждава бащата за своя син Венелин: „Исках да бъде все до мен, да меся в дланите си топлата му гола плът, да вдишвам аромата на кожата му, да следя със сетивата си неговото възмъжаване. И душата ми да подскача от доволство. Боже, колко са големи радостите да зачеваш и изхранваш деца! Венелин се е пресегнал през мен и е взел очите на тате — същото зелено, изпъстрено с искрици кехлибар и латинков цвят, същата безбрежност. Учудващи са ми вълните на неразгадаемите пристъпи у тях — понякога щедри и разгулни, щом се разсмее и разлудува, понякога с пригор на злоба и укор, когато е притиснат на тясно, друг път — с блясък на стомана, когато оценява нещата. И ту ме радват, ту ме плашат“.

Отделно сигурно ще споменем чистотата и поетичността на езика на Кръстьо Луканов, тук само ще кажем, как непринудено авторът придърпва конеца и започва да разкрива характера на героя си. За да го изведе до оня миг, когато разколебан, но непредаден ще изрече: „Гладната и гола държава е по-лоша и от завладяна… Тогава границите изчезват, остава любовта към отечеството и между хората, която или я има, или я няма. А няма да я има, докато ситите владеят всичко и тирят наемните работници от място на място и от държава в държава за единия прост хляб“.

Разказът проследява и родовия знак и проява, участието му в моделирането на човешкия характер.

Дълбок и мъдър е разказът „За мама“, но той е печатан в друга книга на автора. А пък моето скромно мнение е, че „Кога са родени Исус и ковачите“ е претоварен с публицистика, издава една търсена, но ненужна, изкуствена метафора.

Книгата „Звън от наковалня“ е сполука, продължение на най-добрите страни от белетристичния талант на Кръстьо Луканов. Тя е и част от неговото човешко чистилище.

Този автор умее да гради характерите на литературните си герои, да анализира онова, което още не е дозряло във времето, да посегне през пясъка на духовната пустиня, за да разкрие шепа вода, в най-ужасното време за героите си да създаде някаква малка, но впечатляваща красота, която да ги крепи към объркания, омерзен, понякога отчайващ ни, но все пак прекрасен живот.

… Той живя този живот със септемврийските си идеи и ни напусна в месец септември. Обилен дъжд поля врачанската земя в деня на смъртта му, а го изпрати избистрено небе и гальовно слънце.

Ако в нещо можехме да му завиждаме приживе, то бе жаждата за живот. Казвал е: „Аз със зъби и нокти съм драпал, борил съм се за тоя живот“. Кръсти и единствената си стихосбирка „Живот втори прося“.

Имаше силен и труден характер. От творците на врачанската земя силни характери бяха Орлин Василев и Стоян Даскалов. От следващото поколение — Владимир Данкин и Кръстьо Луканов. Автор с корав характер, Кръстьо Луканов умееше да гради характерите и на литературните си герои.

Големият български писател Йордан Радичков писа в предговора към книгата „Третия изстрел“ на Луканов, че това е една читанка с много човешка тъга. И е истина — там, където авторът със сърцето и душата, като канава и конец, е бродирал човешката си тъга, или по-точно човешката тъга на героите си, там са най-високите му сполуки.

Неговите пет книги, неговите публицистични творби му отреждат заслужено място във врачанската, в българската духовност. Ако прибавим усилията и вещината, с която ръководеше окръжния вестник „Отечествен зов“, участието в създаването на приложението за литература, изкуство и култура „Дъга“, на Клуба на дейците на културата — то това място не може да бъде оспорвано и от най-амбициозните критици.

Той писа в последната си книга: „Песента на славея приближава и вече го виждам в близкия храст. Храстът е натежал с гердани от капчици. След всяка ария певецът протяга шията си и пие по една слънчева капчица, която в гърлото му се превръща в нова, още по-нежна песен. Така от клонче на клонче той обира бисер и се приближава към мене.“

Който е събирал бисерни капки и ги е превръщал в песни за хората — ще получи и признателността им. Така ще е и с Кръстьо Луканов — обществено спорна, но безспорна в таланта си личност.

Из „Дневник, 2001 г.“

На 8 март ни напусна един от най-искрените, талантливи и честни творци — журналистът, писателят, човекът Владимир Данкин.

В неговият дом и в духовността на Северозападна България остава празно едно пространство, което с нищо не може да се запълни.

Членът на Съюза на българските журналисти и член-основателят на Съюза на независимите български писатели, синът на село Винище тръгна в безбродния път на публицистичното и писателско творчество от тук, от нашия прибалкански град. Тридесет и седем години бе едно от най-талантливите пера на вестник „Отечествен фронт“. Той участваше във всичко, което се извършваше в тези години на врачанската земя. Неговите книги „В очакване на дъжда“, „Горчиви корени“, „Кърпи кожух“, „Когато ни свалят шапка“, „Вода куршумена“, „Ден за умиране“, „Дълбоки бродове“, „Щърков сняг“ получиха одобрението както на читателите, така и на литературната критика. За тях се отзоваха ласкаво проф. Тончо Жечев, Йордан Радичков, Ивайло Петров, Иван Руж и др.

Поетът Иван Динков писа: „Литературните текстове на Данкин са нещо като чимове. Те кореспондират преди всичко с автентичността, с онова, което се изразява с думите «Така е.»“

С тези свои чимове, бих прибавил аз, Владимир Данкин с повседневно упорство застла широкия терен на живота в нашия Северозапад. В неговото зелено поле и днес буи най-тучната и сочна трева на живота, оная, която нищо не може да стъпка, и която е знак за безкрая на съществуванието. Сред зеленото литературно поле, създадено от Владимир Данкин, разцъфват многоцветните багри на народния живот, остри характери показват яркостта и силната душевност на българина по тези земи. Пролет то е център на великото буйство на природата, лете — все е в очакване на дъжда и на реалния плод на човешките усилия, есен се осейва в лилата на кърпи кожуха, с горчивите корени на народната тъга по непостигнатото и непостижимото, зиме — ден за умиране, преход на дълбоки бродове, но същевременно и чисто и бяло — като детската душа на лесно ранимия Владимир Данкин, като неистовата му многогодишна борба за чистота в нашите взаимоотношения и въобще в краткия престой на човека на грешната, но и прекрасна Земя.

Пословична бе неговата нетърпимост към бурените в живота, към перчещата се посредственост. Както и усилията му за израстването на литературното приложение „Дъга“ на окръжния вестник „Отечествен зов“, на Клуба на дейците на културата, на писателската група, и по-късните му — дръзки и непреклонни — за демократизирането на живота в страната.

Така и ще го помним — един висок аршин, една извисеност на духа, към която все по-често ще се обръщаме.

Имахме неблагоразумието да вярваме

Цвятко Сандулов навърши шестдесет години.

С него вървим не ден и два, не месец и година. Цели десетилетия вървим, говорим и мълчим за едно и също нещо. В ранните младежки години вървяхме срещу една рутина и един застой, и имахме неблагоразумието да вярваме, че с творчество и познание те някак си ще се отстранят от пътя.

Той идеше от село Охрид, беше минал през „кутловишката“ гимназия и записа право в Софийския университет „Климент Охридски“. Имаше непреодолима жад за знание, за бляскава мисъл, мъдрост и сентенция, интересуваше се от всяка „новинка“ в литературата и изкуството, събираше като пчела най-доброто от печата и вечер можеше да ти представи малка „антология“ на най-бляскавото достояние на деня. Имаше и има пиетет към острата, сатирична осанка на словото, и носи в себе си прелестно пресяти случки с изтъкнати дейци на българската култура, които могат да съставят цяла книга.

Знам, че ще каже някой, не го изкарвай светец — и той е спорна личност. Спорна е, разбира се, но нали ни писна от безспорните посредственици, в чието блато няма нищо спорно. И то ли все ще ни държи в прегръдката си, както е в последните години, независимо от потъването…

Когато Цвятко Сандулов оглави Клуба на дейците на културата във Враца (като председател на клубния съвет) в творческите среди вече имаше живост. Създадена бе тя от един кръг от хора, които се въртяха около изданието „Дъга“ на окръжния вестник „Отечествен зов“, около Групата на художниците и Групата на литературните творци. Но Клубът на дейците на културата (КДК) разшумя и размири не само културното, но и градското пространство. Той даде възможност за ярка изява на десетки и стотици врачански творци, сроди ги с най-добрите представители на българската култура, съизмери ги, подтикна ги към по-високи цели и постижения. И не случайно години наред врачанският КДК бе обявяван за най-силния и уважаван клуб в страната.

Цветко Сандулов не само е посрещал във Враца най-големите имена на науката, на литературата, на изкуството. Знам, че и те го търсеха през годините, интересуваха се, питаха за него, поздравяваха го. Той се срещаше, беше добър слушател и добре слушан от такива творци като Ламар, Фунев, Найден Петков, Георги Джагаров, Матей Шопкин, Любомир Левчев, Ивайло Петров, Стоян Даскалов, Дора Габе, и десетки други, имаше и има близки приятелски връзки с Иван Динков, Александър Миланов, Любен Георгиев, Радосвета Бояджиева, Борислав Геронтиев, Тома Трифоновски, Цветко Йорданов…

От няколко години един сутрешен влак го води в Криводол, а Враца с още малко обедня…

От няколко години помещението на военния стол на пл. „Руски“ поглъща вечер трудните размисли за времето и върнатите спомени за отминалите години.

Цвятко Сандулов има свой (и голям) личен принос за развитието на културата в нашия край. И е време цветовете на преживяното да събере в букет, който да остави на идващите след нас.

Дръж се, приятелю. Ние раздавахме любов и надежда, докато другите раздадоха каквото имаше за раздаване. Сега ни упрекват загдето не сме забогатели. Но дали е верен този упрек? — толкова евтини пари има наоколо ни…

1998 г.

Из „Дневник, 1998 г.“

Всичко е просто и розово, като в кичов булеварден роман. В безумна надпревара радио, телевизия и преса бомбардират все още слушащата, гледаща и четяща част от нацията с подробности от „голямото“ събитие — синята академия в Боровец: суперлимузини извозват правителствените хора, млади цивилни ченгета, със специално обучени кучата, проверяват за мини, обзаведени луксозни хотелски стаи посрещат „цвета“ на политиката… И сред това „ахкащо“, „съпричастно“ и „отзоваващо се“ информационно пространство някак уж хвалебствено, пък иначе тъжно, се яви и другото велико подаяние на управляващите: да се увеличат пенсиите на изтъкнати интелектуалци, по изработен от тях списък, но не повече от 99 хиляди лева… (99 нови лева б.а.)

И в надпревара ни споделяха по някое и друго име: Блага Димитрова, Радой Ралин, Павел Матев, Христо Фотев…

Аз ли да обяснявам, че в тези „нежнореволюционни времена“, както навсякъде по света при сходни ситуации, в политическите елити си проби път, хайде да не е посредствената, но не и най-подготвената част от народа. И ето — ако не посредствената, то поне не най-подготвената част живее икономически „охолно“, или поне осигурено и бляскаво. И решава тя да подобри хала на онази малка „бройка“ от българския народ, благодарение на която ни знае светът, чете ни, гледа ни, слуша ни, уважава ни. И решава „днешният елит“ да помилва от крайна бедност „постоянния елит“ на нацията, с повишени пенсии, но не повече от 99 хиляди лева.

Не доживя големият български поет Александър Геров „помилването“ и си отиде от този свят, прекарвайки последните искрици живот в дом за самотни хора. Литературният критик Ефрем Карамфилов (казват бил в списъка) почина, без да чуе за него. А тия, които са правили списъците — без да знаят, че е починал.

Някак тихо се промълви, че Радой Ралин отказал милостинята. По-гордо я отказа Константин Павлов…

В книжка 10 на списание „Пламък“ от 1983 година е отпечатано стихотворението на Радой Ралин „Балада за края“. Това стихотворение е посветено на Добри Чинтулов, но то не е за младия Чинтулов, който изпя: „Вятър ечи, Балкан стене, сам юнак на коня, с тръба зове своите братя — всички на оружие.“ То е за стария Добри Чинтулов, след Освобождението, Добри Чинтулов вдовеца, който е загубил и двадесетгодишния си син, и безбрежната си вяра от младите години.

Та има ей такива редове в това стихотворение:

Вече е свободна раята…

А той, какво е той? Една нула.

И нашите изтъкнати интелектуалци какво са днес?

Задава си, в поменатото стихотворение, даскал Добри Чинтулов следния въпрос:

От сега нататък как ще се живее

само с пенсията и свободата.

Мислил ли е и Радой Ралин, когато е печатал стихотворението си в 1983 година, че толкова скоро то ще придобие такава актуалност? Защото и душевно оскърбения възрожденец Добри Чинтулов, най-възторженият певец на освободителната борба, е виждал как се подменя мечтата с грубия практицизъм:

Сега е за възмогване време,

всеки изгражда къщи, дюкяни.

А за оня, който е бил бард на нещо, няма по-голяма болка от доживяното разминаване между мечта и реалност.

Сега наистина е време за дюкяни, за оцеляване и за „персонални“ пенсии и мъки:

Лихо му е на даскал Добри Чинтула.

Лихо е…

Според Иван Пауновски (виж книгата му „Точка разни“) „лихо“ е „трагичен стоицизъм, сянка на предишната гордост и достойнство, някакво предизвикателство срещу забравата и дюкяните“.

Но нима на щастливи (от властта) академии някой ти чете балади за края?

На театър в Криводол

Ако зимната веявица, със своите февруарски вихри, които обличат всичко в бяла приказна премяна и затрупват пътища и пътеки, е отстъпила назад, вие най-спокойно можете да потеглите за Криводол. Пътят, поизровен и неравен, явно не от най-поддържаните, щото не води към някой от големите обекти, или до по-ухажваните градове, открива извън своята поизкърпена дрешка зеленото лице на нивите, зарадвани от зимната влага и от сравнително високите температури, и тая зеленина, а по-натам и синия байрак на язовира в Агов дол, галят окото и радват душата. Пътят лети насреща, кръпките те карат да подскачаш на седалката, спомняш си засмените очи и хитрите думи на големия български скулптор Иван Фунев, че така сигурно по-добре се оросява мозъка, а оросеният мозък започва да присветква със сигналните си лампички — като защо, моля ви се, тоя дол ще се казва Агов дол, много долове и ниски места като че запазиха белега на османлъка, а я виж — защо няма връх, който да пази османлъка, все горди и чисти имена имат българските върхове. То може би си е редно така — ако има някаква диря от него, то тя да криви безочливите си стъпки в ниските места, в доловете… Ето такива сигнални лампички просветнаха в краткото време от преминаването на дола, после изведнъж от високото светна приятната електрическа огърлица на Криводол и тя измести пулсациите на оросения мозък в други посоки…

Прозвъня вчера телефонът в моята врачанска квартира и в слушалката се разнесе гласът на Димитър Диков — канеше ме на премиерното представление на криводолския театрален състав.

Електрическата огърлица на Криводол свети в очите ми, сребрее по-натам криволичещата лента на Ботуня, спретнати къщички примигват с очи, техните очила — завеси са оцветени в резеда, в златен плюш, в тъмно винено, а на покривите на всяка къща са изправени антени към света. Вървят в улиците забързани хора, много е интересно, че в този град никой не носи бомбе, независимо, че писателят Живко Сотиров, роден тук, би телеграма когато бяха тържествата по случай обявяването на Криводол за град, че изпраща два вагона с бомбета. И оная приказка изпрати тогава Живко Сотиров за тъпия пирон, дето го наложили отгоре, и после пак го били, по какви ли не поводи го били, та той станал непоклатим. Времето и влагата изпояде тия тъпи пирони, кое не успя да го изяде влагата криводолчанинът извади с теслата си, и взе да изпъва нови строежи и нови кройки, да търси криводолска мярка в много от своите дела.

Щом преминах тесния каменен мост и пред погледа се изправи културния дом на Криводол, пред чиито площадки и във фоайетата гъмжеше от народ, някаква глупава мисъл се промъкна, а-ха, то някакво общоградско събрание сигурно е имало, и за него ще играят театралите… И бях радостен да чуя, че никакво събрание не е имало, ами криводолчани обичат театъра, обичат и своя театрален състав, та всичките билети за огромния салон са закупени за този, втори премиерен спектакъл.

Влязохме в салона рано, имах възможност да се вгледам в посетителите, които заемаха местата си — имаше представители на всички възрастови групи. Едни влизаха и говореха за своите си работи, други коментираха оформлението на сцената, чиято завеса беше вдигната, трети си припомняха стари постановки на театралния колектив, коментираха отзивите за първото представление на „Човешка майка“.

„Човешка майка“ на Светослав Димитров е пиесата, която тази вечер ще представи за втори път театралният състав. Тази пиеса не блести с художествено майсторство, поотрупал я е авторът тук-таме с тромаво слово, не и липсват и чисто сантиментални мотиви. Това, което я е качило на сцената е, казват, важните и остри проблеми за възпитанието на човека, за смисъла на човешкия живот, за родителските задължения и морал.

Светлините на салона омаляха и изгаснаха, режещ с тъгата си музикален мотив сграбчи всинца ни и ни смълча, светлините на прожекторите окъпаха сцената и се разнесе гласът на Милена Славова, майката. В края на една от картините с драматична развръзка зад гърба ми изръкопляскаха десетина души, възрастна жена някак тихичко, ала настойчиво викаше: „Плескайте бе, това ако беха врачани — ръцете да са си изпотрошили, а вие…“ Хората около нея като че ли чакаха такава подкана, като че имаха свян дори да покажат задоволството и радостта си, изведнъж изръкопляскаха дружно, продължително и от сърце.

Спектакълът продължаваше, една по една се изтегляха нишките на сценичното действие, щрих по щрих се изграждаха характерите, властно над всички се налагаше образът на Милена Славова, пресъздаден от Николина Дикова. А аз си мислех — отгде взема сили тази Николина Дикова, само преди десетина дена подготвяхме тържествен концерт, тя там беше водещ и ръководеше група за художествено слово, пееше във вокалната група на Криводол, после извеждаше своите питомци от групата за руски песни. Мръзнахме по четири часа всеки следобед в студения салон, а тя идваше от училище, където приключваше учебния срок; после ние си тръгвахме, а тя оставаше с театралния състав. И колко години Николина Дикова е сърцето, ала и блясъка на театралните изяви в Криводол! Шапка й свалям аз, дано се сетят да й свалят шапка и криводолските почитатели на театралното изкуство.

Разбира се, като казвам тези добри думи за криводолските театрали, аз не забравям и редицата несъвършенства — имаше неовладяно слово, неуплътнени образи, неправилни сценични решения. Самодеен е криводолският театрален състав. Но имаше изпълнения на високо професионално ниво, човечността и простотата характеризираха това представление, заразителността на откровеното театрално действие. И може би точно тази човечност и простота карат криводолчани да изпълват до краен предел големия театрален салон. И може би точно нейната липса гони зрителите от някои театрални постановки на професионалните състави, където амбициозната и изсушена псевдоинтелектуалност превръща в метафорна сянка човешкото лице и душа. А може ли една амбициозна и изсушена псевдоинтелектуалност да повлияе на широкия народен живот. Освен да направи лесноизтриваема драска, да хвърли сянка върху него, както хвърля сянка върху полето прелитащият ниско селскостопански самолет. И тънка, и мимолетна…

Тук няма Народен театър, Балшой театър… Тук театърът са ето тези хора, и сред тях блести Николина Дикова.

Мисълта ми се рови в предимствата и поразиите, които донесоха съвременните информационни средства, особено телевизията: онова знание за случващото се, информираността за живота по всяка точка на планетата. И същевременно осамотяването на човека пред синия екран, отделянето му от нормалното човешко общуване, от творческите пориви на всяка човешка личност, от съзидателното, за сметка на консумираното. Големите открития непременно дават отражение върху живота на народа, моделират по особен начин действеността и душевността му, и заедно с голямото благо, което носят, не съвсем ясно за всички деформират бавно и полека нещо у нас… И кой ще ни каже ползата ли е по-голяма, или неясно накъде водещата деформация?

И докато стоя потънал в тези разсъждения, пред мен се изправя Николина Дикова, ръцете й едва придържат огромните букети цветя и очите й сияят…

1987 г.

Из „Дневник, 1975 г.“

Всяка вечер от отворения прозорец на пресекулки се задъхва вятърът и вее в неголямата ми стая. Пунктираната линия на набега му подмята белите ми листя, аз слагат отгоре им тежестта на нощните часове и листата остават по местата си… Слепоочията ми свикнаха с трудните герои и техните методични и яки почуквания да им се отвори. Героите по начало са настъпателни, упорити, ако не бяха такива, едва ли щяха да са герои. Отварям входната врата и докато ги поздравя с „добре дошли“, в къщи всички заспиват. Машината чука в съня им, аз стоя сам срещу много герои, които внимателно, усуквайки съдбата си ме изморяват…

Всяка нощ в „песента“ на машината се вплитат песните на младите момчета и момичета, които се завръщат от затворения кръг на дансинга. Луната намига хитровато и посочва влюбените ми връстници, наредени по диагоналите на парка. Цигарите, същински пристанищни фарове, са истински предатели…

Аз тръгвам из просторната къща на живота, отварям една след друга вратите, цяла нощ вървя с добродетелни хора и с хора на труда, но и с герои — предатели, герои — мошеници, герои — лъжци, герои — безличници, добродушни мушици и злобни ругатели… Цяла нощ в стаята ми светлеят изгреви, тлеят залези, веят южни ветрове, плющят дъждове, падат мъгли и стенат падащи есенни листя. Ветрогонно се надбягват, застигат, напластяват облаци, падат гръмове и светкавици прорязват небосклона, после вее утринен хлад, пада чиста, бисерна роса…

Прозорецът гледа на изток и започва да руменее… Събирам изписаните листя, и недописаните листя, и чисто белите листя… Лягам с неудовлетворението, че не съм успял да проправя докрай пътя, по който ще трябва да се мине през дошлия ден.

Като криле, допрели съдбите си

Стефка Тотева е родена на 8 декември 1950 г. в село Оризово (родно село и на Павел Матев), Чирпанско. Завършила е руска филология в СУ „Кл. Охридски“. Няколко години работи като драматург в Драматичен театър — Враца. През 1992 г. излезе от печат първата й стихосбирка „Между душа и тяло“, библиофилско издание на Стефан Памуков. „Черен часовник“ е втората й поетична книга.

Преди да се запозная с човека Стефка Тотева, се запознах с поетесата Стефка Тотева. Животът ме бе ощастливил с едно голямо приятелство — с широко скроения човек и невероятно надарен артист Иван Кондов, по това време за първи „мандат“ директор на Врачанския театър. Иван Кондов ме бе помолил да прочета една тетрадка със стихове, които, мисля, ми предаде режисьорът Дековски. Помня, че след около седмица представих в „Отечествен зов“ с кратка бележка младата поетеса и пуснахме цикъл нейни стихотворения. Не се отказвам от нито една дума, която съм написал в тази бележка. Защото още в ранните стихове, сред леката техническа несръчност, грееха лицата на чудесни метафори, които открехваха един необичаен, мек, пастелен, одухотворен свят… Стояхме тримата — аз, Цвятко Йорданов и Иван Кондов докато се отпечата вестника, взехме двадесет броя и отидохме в наскоро откритото клубче на театъра в неговото старо седалище — читалище „Развитие“. Пътьом Иван Кондов попита: „Това, че аз те помолих, накарало ли те е да кажеш в повече добра дума?“ „Това, че ти ме помоли, отговорих му, ме накара да напиша една добра дума по-малко. Защото нашето приятелство няма да свърши, и като знам взискателността ти, все ще ми посочваш неизпълнената дума.“

В клубчето на театъра видях Стефка Тотева, видях и чистата радост в очите на иначе вечно завиждащите си актьори.

Втори път я видях на 50-годишнината на Иван Кондов. И тогава забелязах една ръка, която прикриваше възторжено-любопитният й поглед към света…

Теснотата на моята обител ме накара в последните години да унищожа повече от осем хиляди писма. Но около две хиляди се пазят. Затова пък сред тях проблясват мисли, плач, възторг, нескрита тъга и вечните въпроси: защо? и докога? на такива имена като Елисавета Багряна, Йордан Радичков, Иван Фунев, Иван Динков, Стефан Цанев, Константин Павлов, Елена Огнянова, Радой Ралин, Надя Кехлибарева, Бела Ахмадулина, Золтан Кирай, Александър Миланов, Павел Матев, Ефрем Карамфилов, Асен Босев, Лиана Даскалова, Борис Крумов, Димитър Светлин, Найден Петков… И посред тях — писмата на Стефка Тотева. Защо да ви говоря за Стефка в дните, в които е ферментирала и се е писала тази книга, а да не направя извадка от писмата й, които „документално“ ще ни представят болежките и възходите на душата, търсенията и прозренията, сънищата и реалностите…

Ето едно бързо писано листче, с дата 23.XI.1982 г.:

„Не обвинявам никого, този път съм си избрала, ще го вървя. Само от време навреме, «когато е наблизо залезът…»

Такива ми ти работи…“

Има едно писмо, писано след като е издържала конкурса за радиовъзела в Стъкларския завод. Издържала го, но, с една дума — усещала, че е нежелана. Та, преди да е назначена и преди да е минало второто дело за развод, пише:

„Какво друго? Дано спре снегът, дано сме живи и здрави. Някога писах, че влаковете за Бургас не пътуват. Не знаех, че и за Враца ще пътуват без мен. Ако мога, ако мога поне за ден да се измъкна от този безкраен вихър…“

Малко по-късно, вече Стефка живееше с белетриста Стоян Сукарев:

„Живея трудно. Най-лошото е, че нямам мое ъгълче — една стая, в която за определено време да не идва никой.

… Но ще измисля, ще намеря пролука… Цял живот търся пролука в живота си… И все няма.

… Сънувам пътя за Враца и вече много малко вярвам, че някога ще го извървя… Кой знае? Може би все пак ще се случи.“

Друго писмо: „Баща ми е много зле.“

Друго: „Баща ми почина.“

На 4 февруари 1985 г. Стефка Тотева пише:

„Въртя се не в един, а в много кръгове, и не е една, а много шайби ме хващат и изхвърлят.

… От време навреме се сещам за Цонка (Илиева) и за нейните запивки, за Траян, за Кирил Торомански, за Враца. Това ми е останало от миналото — приятелите, тъгите, дълбокия сняг, зеления Балкан и дългата улица от площада до Болницата… И сякаш това е много далече, на друга земя, и се върти в друга орбита.

Ами да, въпреки голямото пране и чистене, въпреки въглищния прах, въпреки студа, все ме избива на поезия. Непрекъснато ми се пишат стихове. Това е значи като доживотна болест.“

„22.XII.87 г.

Изпращам ти четири стихотворения в първия астрономически ден на зимата. Разбрах това като написах датата в ъгъла горе. Това ми подейства съвсем като спомен за Враца, защото ако има нещо, което да помня с любов и страх, това е дълбоката зима във Враца, планината, която ме плашеше и закриляше, онзи неин профил, който и сега виждам, сякаш той върви към мен или аз към него… Никога преди не съм познавала зимата.

… Единственото, което бих поискала от вълшебника с бяла брада — път. «Защо ли го искаш, ще ми каже той, след като сама заключи вратите и очите си…» Така е, дори котка си имам, за да си говоря с нея в кухнята. А тя ме гледа с древните си зелени очи и просто си мълчи. Не се оплаква. А пък аз се боя от пълнолунията, като от лоша вест, лутам се в панелния рай и търся своята истина. И се оплаквам. Струва ми се, че живея вече няколко живота. И все мои ли са?“

В едно от изпратените ми четири стихотворения има такива редове:

Навярно е същото

лятно небето и там,

навярно ще тъгува

моята нощ на балкона,

и звездите ще падат

в сърцето.

И ще ми липсва зеленото рамо

на планина и приятели.

Дали ще се върна,

дали ще остана…

Тръгвам.

Приготви ми

няколко думи,

слънце зад ъгъла

и дъжд

за целия път.

На 19.II.1995 г. Стефка пише:

„От 13 февруари тази година, 95 г., вече съм отново Стефка Тотева — вече за съвсем. Винаги съм била Стефка Тотева всъщност, но някак на второ място. Признавам всички свои грешки, а те бяха доста. Като смекчаващо вината обстоятелство — мислех си, че е за добро, но… И за това си има дума — «пътят към ада също е постлан с добри намерения.»

… Чувствам се добре, променена съм, или просто не съм, просто съм си същата, но нали не съм свикнала със себе си. Ужасно е да изгубиш вкусът на живота и да имаш само ежедневие, грижи, умора, страх… Сега, като из под тежък камък започват да се измъкват моите неща, моите спомени, моя живот, стихове…“

И Стефка Тотева взе да измъква „черния часовник“ — пречистената и изстрадана красота.

Разпъната между Оризово, Пловдив и Враца една тревожна и изповедна мисъл търси истините за живота и поезията:

И в странен сговор

се събират думите

В стихотворението „Светулка“ поетическият образ е равнотрагичен с времето ни:

Така обтегнати, дърветата

навярно могат

небето да разкъсат…

А в „Привечер“:

Еднакво страшно е

ако куче скимти някъде

или човек безмълвно страда.

На друго място Стефка Тотева, дълбаейки в мирозданието, ще ни остави лъч надежда:

Птици летяха насреща ни —

те се завръщаха,

а ние отлитахме,

като криле, допрели съдбите си.

……

Пролет е,

различен е пътят за хора и птици.

На 6 март 1996 г. пише:

„Намерих и си купих една книжка на Траян с много странно заглавие «Ной-Нож». Като отгърнах и зачетох «Симон обущаря» и ми се доплака. Почти чух гласа му, как монотонно изговаря думите със своето си ударение и акцент… Спомних си и за Цонка… Брат ми Траян, сестра ми Цонка… И двамата ги няма.“

Докато душата на поетесата плаче за приятелите, в поетическата й лаборатория са се раждали:

Но все така отвъд уюта

душата ми се скита…

(„Такава ярка светлина“)

Или:

И в този хаос пеперуден,

в потопа цветен

търся брод

между душа и тяло.

(„На мястото ми сяда“)

Сега пък аз я питам с нейните стихове:

— Черен часовник, може би е ангелски бяла душата ти?

Тя няма да ми отговори. Защото го е написала в „Сърцето ми от пустота“:

Живея някак недействителна,

като в рисунките на дъщеря ми.

Цветята там са колкото високи къщи,

слънцата са шестнадесет,

полюшват се учудени дървета,

а жените в бели дрехи пеят…

И някъде далече са конете,

които трябва да пристигнат.

Докато чака конете, Стефка пише:

„Сега ми предстои всичко, което идва с есента — повишение на наема, изпитите на Яна, плащането на обучението й…“

Яна е дъщерята на Стефка, студентка — филоложка тогава.

Може да е жадна за човешка ласка и топлота Стефка Тотева, но пък толкова човещина и красота е дала на читателите в съкровените си изповеди, че те непременно ще й отредят само нейно си, малко, но осветено място в новата ни поезия.

През август 1997 г., след няколкодневно посещение във Враца, Стефка пише:

„Под този девиз «И вярвай, и се съмнявай!» беше и моето кратко посещение във Враца… Оказа се, че в каквото съм вярвала, пак вярвам, в каквото се съмнявах, пак си е останало съмнението.

… За мен беше много вълнуваща обиколката из Враца, влизането в театъра, там ме разпозна Илия реквизитора, аз пък разпознах стените, стъпките си, онзи изглед към планината, който сънувам често, когато съм в Пловдив. Вървях по площада (и това го бях сънувала неведнъж), встрани, зад паметника, чух как Цонка ми рецитира своето ново (тогава) стихотворение, споделя ми нещо вълнуващо и си отмята русата коса, с онзи характерен за нея жест. Някъде отстрани и Траян се усмихваше. Враца беше изпълнена със спомени и призраци, но аз се чувствах щастлива да ги виждам, да усещам стълбите на театъра, където преди години се препъвах, да вървя по коридора, който води към сцената и да сдържам дъх (защото тогава имаше спектакли, аз дежурях и стъпвах тихо)… В шивашкото ателие имаше две жени, те не ме разпознаха, те са от по-скорошния период. Казаха ми, че и сега театърът няма драматург, но не се знае ще има ли театър… Светът около мен беше гласове и звуци, хора, събития, цветове; въздухът беше населен с много неща, осъзнах, че това е моят живот, който ми е липсвал до сега, едно последно ъгълче от мозайката, което поставих с идването си, и станах аз, предишната, сегашната, такава, каквато съм била, преди да ми забранят, преди да ме отчуждят от мен самата. Разбрах колко ми е липсвала Враца. Може би звучи сантиментално и твърде лично, но какво от това? Докоснах се до неща и места, които ме зареждат с енергия, с обич и сила.“

Но това са нещата, които раждат книгите.

Нещата и Стефка Тотева — между Оризово, Враца и Пловдив.

август 1998 г.

Ето такъв човек

Макар и рядко, идват такива моменти — когато е дошла любовта, когато изгубилият посока в нощната гора, изморен и отчаян види огън, когато трябва да кажеш дума за човек като Козма Кузманов — тогава усещаш как думите ти стоят непохватни и възбудени като първокласник, и най-напред идват ония, наперените и износените, увехналите, защото както е в живота — те седят на първия ред, на първия чин, пред първата трибуна и в първото студио… Но онова, което винаги е под ръка, не е истинското — тонове пясък се пресява за грам златни прашинки; знаят майсторите колко труд е нужен, за да се добие скъпоценен камък, да се обработи рубин.

Онези, услужливите думи от първия ред бързат, подсказват: довчерашният шеф на Националната електрическа компания Козма Кузманов е роден в Добрич, завършил е електротехническия факултет на ВМЕИ — София. Първото му работно място е в АТЗ — Димитровград, енергетик на суперфосфатно производство, по-късно главен енергетик. През 1965 вече е във Враца — главен енергетик на Химическия комбинат, заместник директор по техническия прогрес, за да изживее най-хубавите си и напрегнати години. През 1973 година става директор по експлоатацията на АЕЦ — Козлодуй, през 1977 — ма — директор на ТЕЦ „Марица-Изток 2“. На 22 януари 1991 година отново е „повикан“ в Козлодуй — управител на АЕЦ. Шест години той стоя на мостика на този най-прецизен, отговорен, в мислите на мнозина от нас опасен и страшен, а всъщност благодатен за страната български кораб.

Колко е примамливо кратко и лесно през очите на услужливите думи. А колко любов, всеотдайност, интелект, прегаряне от труд, пренапрежение и мъка са пресукали тези години. Защото всичко, с което се захващаше младият Козма Кузманов, се правеше за първи път в България. Защото се занимаваше и бе отдаден на светлината — най-дълбокото и изискващо светкавични реакции занимание…

Замисляли ли сме се защо движението на окото, на слънчевия, на светлинния лъч и на мисълта са възможно най-бързите? Защо щом се появи на изток, слънцето веднага насочва лъчите си на запад?

(И какво е светлинният лъч — три нематериални сили: лъчение, топлина и образец на формата, която го създава!) Окото се отваря и на мига съзерцава — слънце, дървета, треви, планини, облак, месец, звезди. Мисълта също на мига се прехвърля от изток на запад, от земя на море, от континент на континент, от човек на Космос.

Три нематериални сили създават и образа на Козма Кузманов.

Лъчение — за което могат да ви говорят и в Димитровград, и в Стара Загора, и в Козлодуй, и във Враца. Но и в Париж, Нововоронеж, в САЩ, в Германия. Слушал съм атомни енергетици, инженери и професори, преводачи, работници, държавници — с каква признателност говорят за прехвърлените от Козма Кузманов към тях искри на търсачество и добронамереност, на най-висш професионализъм и най-земна простота, човечност.

Топлина — тя струи от дълбокото му разбиране, че действително живее само този, който помага на другите да живеят. Кой, бил по-близо или по-далеч от него, не е усетил каква е добра — и лъчезарна, и вдълбочена, и болезнена душата му?

Много вода изтече от запознанството ни до днес. Сам съм усещал човешката му и приятелска загриженост в трудните си дни. Когато коварна болест смути живота ми, той застана плътно зад мен, препращаше ме към Военно-медицинска академия, интересуваше се, настояваше да не се протакат изследванията и операцията, идваше и ми преливаше кураж…

В редови дни съм се радвал на умението му да бъде равен с големите и с малките, доброжелателен и обикновен с ръководителя и с подчинения, с академика и с работника. Топлела ме е отзивчивостта и премисленото спокойствие, което той внасяше в душите на козлодуйци, обикновени селяни тогава, наплашени, та чак сащисани, че ето на няколко километра от дома им ще се разбиват ядрата на атома, тая неясна и странна за тях сила… А сам, като управител на АЕЦ — Козлодуй, бе стриктен, взискателен, човек с особена отговорност към сложното и изключително важно за България производство. В тези години често гостуваше във врачанският ми дом, освобождаваше се от напрежението, спокойно сверяваше тревожни, остри мисли, констатации. Сядаше на дивана, застлан с родопски китеник, очите му говореха и без думи. И много често, като се извиняваше с детски свян, за петнадесетина минути се отдаваше на съня. Така, както ние си говорехме, или се черпехме. Дори не даваше да го оставим сам, по-спокойно му било като „чувал“ говора ни. След петнадесет минути беше свеж и жизнен, първо се обаждаше в Козлодуй, проверяваше как вървят нещата, съобщаваше къде се намира и на кой телефон да го търсят при необходимост.

Козлодуйският му период е нещо като живот на гранична застава от която България не само премерваше сили, изравняваше и отстояваше техническия си интелект, а се изравняваше с най-развитите страни в атомната енергетика. Все по това време, и не без усилията и настойчивостта на Козма Кузманов бе създаден изключителен по своите възможности кадрови потенциал.

Топлина излъчваше Козма Кузманов към най-близките си — съпругата му Донка Кузманова, инженер — химик, направила много за развитието на Химическия комбинат, на духовността във Врачанския край, стожер и опора на дома му; на тихият, мек и прецизен син Иван; на голямата надежда в семейството — дъщерята Надежда. Но и топлина, която приемаше от тях, и от тези, с които вървеше в обезопасения опасен път. И като я приемаше, пак я превръщаше в светлина, с която осветяваше предметите и живота ни.

Образ на формата, която го е създала, той е най-типичният пример за човек, създаден от техническото успоредяване на България със света. Сам застанал в редиците на тия, които изтеглят страната от мрака към светлината, Козма Кузманов е вечно търсещ и вечно недоволен от постигнатото. Воденицата не се върти от водата, която е изтекла — тази мъдрост може да осмисли усилията му в познанието и в практиката. И увереността му, че няма река, през която не би могъл да премине човекът, и народът ни.

Той не вярва в лесните думи, в лесния живот, в лесната слава. Обича да подгърбва тежки товари. Съвременниците ни ще го нарекат работохолик.

Такъв е.

Но и доброхолик. Човеколюбец. Сърце, отворено за дружност, за кратката, но смислена радост от живота. За чистотата и истината.

През всичкото време знаех каква планина от отговорности лежи на плещите му. Знаех, че ще се справи, защото сам бе убеден, че колкото един живот е по-наситен със събития, с действие, с дела — толкова е по-дълъг.

Козма Кузманов има дълъг живот. И още по-дълъг е животът пред него.

1996 г.

Йордан Радичков — най-яркото магьосническо цвете на българското слово

„Ако човек се уедини някъде, може нещо да почопли, да посъчини и дори да остави белег от работата си. Аз дълго се лутах из «неосветените дворове», както селянинът се лута из двора си, и от време на време лъсках една подкова. Тая подкова синът ми донесе от планината, тя стои върху масата ми да носи щастие. Беше съвсем ръждясала, паднала много отдавна от някое конско копито. Работата ми напредваше постепенно, заедно с нея и ръждата от подковата се изчисти, металът почна тук — там да проблясва и като я гледах, по едно време дори си мислех, че докато свърша Дворовете, подковата съвсем ще се изтърка. Тя обаче не мръдна повече, напротив, почна да посивява, тук и там се пръкна ръжда и тя загуби металния си блясък заедно с последните страници на книгата. Тогава си казах: Не се спирай, човеко, да съчиняваш правдоподобности в своето уединение, защото подковата ръждавее; подковата може да бляска единствено върху копитата на коня! Ослушай се и виж дали навън пред вратата ти конят не бие земята с копито!…“

Йордан Радичков

из „Неосветените дворове“

На 24 октомври 1999 г. писателят Йордан Радичков навърши 70 години. Седемдесет години той живее сред бурена на българските ни нрави. И обратно на твърденията на изтъкнатата българска диригентка, врачанката Радосвета Бояджиева, която ни обръща внимание „видели ли сте цвете да задуши плевели“ („не, не сте видели, обикновено плевела задушава цветето“), Йордан Радичков, най-яркото, магьосническо цвете на българското слово, не само не се задушава, а седемдесет години цъфти и цветовете му имат най-невероятен блясък. Тези цветове ги иска цяла Европа (преведен е на всички европейски езици), иска ги целия свят. Него не само го четат, а остават пленени и замаяни от художническия му дар, от невероятните „изригвания“ на писателското му въображение, от гениалното му, несравнимо с нищо любопитство към света.

Имах щастието да се срещаме и да си пишем, да бъдем заедно на лов из врачанските земи, да му гостувам в апартамента на бул. „Толбухин“ и в днешния му дом на „Оборище“ 22, той да ми гостува на село и във Враца, да бъдем заедно в редколегията на литературно-художествения алманах „Околчица“, да е автор на предговор към книгата ми „Бели брег“, да имаме човещина и дума за подкрепа на хора и творби. В дневниците, писани през годините, непрестанно се срещат телефонни разговори (с него, със сина му Димитър, с великолепната Сузи, съпругата му, с майка му), записки от оригиналните му изказвания на заседанията на редколегията на „Околчица“, писма, в които приятелски ме съветва как да се лекувам — в истинския и преносен смисъл на думата. Изпълнени са тези писма с оригиналност и човещина, с невероятни проникновения и ненатрапливи литературни напътствия.

И всичко — с взаимност, и продължи толкова много години, за което аз, ученикът, съм безкрайно благодарен.

… Какво щастие, каква радост бе за нас, начеващите в литературното творчество, а и за многобройните читатели на Йордан Радичков, появата на книгите му „Свирепо настроение“, „Неосветените дворове“, „Козята брада“, „Вятърът на спокойствието“, „Коженият пъпеш“, „Ние, врабчетата“, „Нежната спирала“, „Ноев ковчег“… Ами пиесите „Суматоха“, „Януари“, „Лазарица“, „Опит за летене“! Йордан Радичков населяваше литературата и света с тенци и верблюди, скандинавци и скачащи бълхи, дървояди и белите вълци от Турну Магурели, неосветени дворове и барутни буквари, с привързани балони и духови музики, кожени пъпеши и суматоха. Един невероятен, причудлив и омайващ свят, създаден от радичковското въображение, ала почерпен от народния живот, от народните вярвания и страхове…

Този радичковски свят ни изведе с една духовна крачка напред.

Присъствалите на тържеството, организирано от врачанския Клуб на дейците на културата, по случай петдесетгодишнината на писателя, бяха радостно възбудени, но и респектирани от дълбочината на мисълта и прозренията, от необуздаността на хрумванията и въображението. Той омая всички и ни накара да бъдем по-вероятни към невероятното.

По-късно, в редакцията на алманах „Околчица“, бе чествана и шестдесетгодишнината на писателя. Защото много дълго се задържаше Радичковския интерес към Враца — като се започне от ранното му кореспондентство на в. „Народна младеж“ и се мине през близостта му до строителите на Първа атомна — Козлодуй, към развитието на културните институти в нашия край и подкрепата му за творци и хора от Врачанско.

… Сега се виждам напрегнат до крайност — и от преодоляната вече, но ужасна тогава моя болест, а и от срещата с големия писател в домът му на бул. „Толбухин“. Десети юли е, 1981 г. Аз пътувах трудно, Елена, съпругата ми, ме съпровождаше почти навсякъде, с мен беше и Иван Кошничарски. Изпратил съм предварително книгата си „Бели брег“ и сега трябваше да чуя „присъдата“ на големия автор.

В напрегнатостта си хвърлям упрек към Анастас Стоянов, той първи „пусна мухата“. Когато през януари му споделих за книгата, която привършвах, той каза: „Мисля, че ако не бързаш, ако можеш да отложиш за пролетта, ще е по-добре. И Йордан да направи предговор към книгата. Йордан те уважава, знае работите ти — на всяка цена ще напише предговор. Аз ще говоря с него… Ние често се сещаме за теб, мечтаем и за лов, но засега само мечтаем…“ Вярвах ли, не вярвах ли — не знам, но на 23 април Йордан Радичков ме намери в редакцията на в. „Отечествен зов“, където работех тогава. „Марине, Анастас ми се обади, а ти си мълчиш — разбира се че аз ще напише предговор към книгата ти — имам задължение към теб — и приятелско, и земляческо.“

Сега седя в хола, тръпен от очакването, Йордан довършва разговора с полска преводачка, ние пием кафе, майка му ми говори как трудно свиква със София — голема шумотевица, големо чудо. После Йордан идва, Елена и Кошничарски ни оставят сами.

— Какво искам да кажа най-напред — започна Йордан Радичков. — Ти направи добре, дето остана дълго време на едно място. Това ти е дало възможност дълбоко да опознаеш хората от Врачанския край, техните характери, живот, мъдрост. Има нещо много специфично у теб, но нека започнем конкретно… Много ми хареса „Бели брег“. Като белетризиране тя е най-добре (става дума за новелата „Бели брег“, б.а.). Направена е по красив начин, тънък, малко причудлив. Животът е в „Бели брег“, в „Айде, майка“…

И след окуражаващата дума започнаха „тънките“ му бележки.

— В „Бели брег“ може би е добре да извадиш моето име и на Радой… Да се разработи дъжда. Хубавият дъжд, който ги събира. Ах, какво красиво нещо. После пак такъв дъжд, който измива Снежка от брега. Да се разшири… Защо да не присъства и Славейко, когато дъждът я измива. И да изчерпим дъжда — летен дъжд, в началото красив, а накрая нещо отми…

Той се замисля, вдълбочава се нещо в себе си и изрича:

— Читателят е много лениво същество. Трябва да му се обясни до край. Ако оприличим човека на река — бреговете са неговите спомени. А реката тече. Бреговете се отдалечават от нас… Повече да гледаш водата. Не ми достига реката в „Бели брег“. Реката е движение… Общо „Бели брег“ е чудесна, чиста, причудлива творба. Животът е в нея… Новелата „Право на глас“ трябва да се мине с молив. Има диалектни думи — да се съобрази с руския език… Подчертавай незначителните неща, а не големите. По-дискретно да се вкарва това „право на глас“, да се тушира… Новелата „Гледна точка“ трябва да се доизгради. Какво да защитим, кой живот наблюдаваме… Как да противопоставим две естетики — една цивилизация. Образът на селянина е изграден плътно, а градските хора са фейлетонни. Селянина — да, той разговаря с всичко: с огъня, със сечивото… Хората от града не трябва да са схеми. Човекът все е търсил нещо, за да се изкачи по-нагоре. Чакахме ли нещо от небето? Това да се разработи (Лондончанина не вярва, а московчанина?) Младите какво чакат от небето? Ние ходихме в Космоса, американците също. Е, и какво намерихме?

Йордан Радичков взема някакво хапче с глътка вода, гледа ме с благ поглед:

— Сега за малките разкази. Има много сполука… Трябва да препрочетеш и малките разкази на Толстой, да видиш как е там. Много е добре да се сравнява с големия майстор. Ето, в „Андрешко“ писателят може да види какво нещо е сюжета… Казах вече, животът е в „Айде, майка“. Това е голяма находка. Да се види първата му част. Само Ванко да е името, без Митев. Силното в разказа е, че дава на мъртвата майка да се сбогува. Тук много хубаво вървят два звука: животните „айде, майка“ и майката. С кого говори Ванко — нито кравите ще го разберат, нито майка му ще го чуе. Той със себе си говори човекът. Ти пишеш „преместват крака“ — не, пристъпват. Имаш — „кравите си казват“, не, те мълчат за едно и също нещо. Накрая не трябва да „вика“ Ванко. Трябва все по-тихо да става.

Сега за диалекта. Трябва внимателно да работиш с диалектните думи. Нужно е почистване. Да се вкарат в употреба хубавите думи, виж как добре стои при теб думата „кояви“ във „Вървят мъж и жена“… О, чуден финал има този разказ. Изведнъж с финала той е надскочил всичко… Трябва да се чистят думи — във „Февруарско слънце“, в „Братя“ — там употребяваш „наспорил“ — поостаряла е. Избягвай „скитнически живот“, „отскочих“… „Мерджии“ мисля че трябва да се извади. Вярно е, така минаваха и мереха накриво с пръчката и в моя край, но накрая е станало много лично с това „И мен са ме мерили. Но все «удряха на зеле»“. И ще създаде неясност.

Йордан се усмихва, очите му гледат топло:

— По своя пътека се ходи до всяко разказче. Повече възможност да се опише среда, обстановка. Да, нужна е среда, обстановка, в която да се търкулне вица. Някак и по време трябва да се датират разказите — кога става действието. Атмосферата да подскаже. Аз например използвам: или по време на Балканската война, кооперирането, когато стана голямото земетресение, или радиото говори: еди кой си ден и т.н. После — сезоните. Нашата литература няма сезони. Общо взето е лятна. Тук-там има есен. Няма сезони нашата литература… Сезони и време. А, щях да забравя „Урок“ — много хубава, една от най-хубавите работи…

Накрая — нужно е „да се навържат“ малките разкази. Композицията да се изгради — може би в едно село, или река. От какво да се започне? Въведение ли — нещо от майка си; може би в края, в който е събирано всичко това. Или Враца, и от там да търсиш селата… Малките работи събери в едно село или по поречието на Ботуня…

Договаряме се до септември да ги прегледам и „почистя“ и да му ги донеса пак.

Преди да се сбогуваме ми показва картината на Димитър Киров, говори ми за съзвучието на цветовете. „Таково съзвучие има и между звуковете, между думите, и то трябва да се търси.“

Кой автор ще подмине такива бележки? Кой няма да се възползва от прелестните податки? Кой няма да става все по-прецизен към себе си и творчеството си!

Аз спазих уговорката и през есента изпратих преработения и, мисля, подобрен ръкопис. На 26 ноември 1981 г. получих писмо от Радичков:

„Драги Марине,

Работите са добри. Те почти без изключение ще влязат в бъдещата книга… Сега имам няколко малки бележки: След прочитането човек остава с впечатлението, че авторът натиска малко повече педала, за да внуши на читателя свои определени възгледи и морал. Трябва да ти обърна внимание, че това се родее повече с журналистиката, и колкото е по-голям елемента на нравоучение в една работа, толкова повече тя се отдалечава от прозата. Моля те да прегледаш още веднъж работите си внимателно и да попощеш тия кучешки бълхи от тях.

От двата варианта първият е по-добър за предговор, но не знам защо трябва да се заяждаш с писателите, които били ловци, или обратно. Цилиндрата, стреляна от ловеца е всъщност цилиндъра на триор, това обаче остава неясно за читателя, защото хората не знаят какво е цилиндра и няма въображението им как да я свърже с проблема за пресяването… Другият вариант за истините е претрупан, самите истини са натоварени с по-голям товар, отколкото могат да носят. Казано е — гол като истината — и в това се съдържа нейната сила и нейната простота. Хубавото в «Истини» е онази част, където хората, или героите и образите бягат по бялото поле на листа, не се подчиняват или трудно се подчиняват на перото на автора. Може би около този образ е най-добре да се направи едно съждение, като се разшири до обем, какъвто може самото хрумване или самият образ да понесе.

Изпращам ти всичко отново, за да направиш композицията на книгата си и те моля като бъдеш готов, изпрати ми ръкописа си, за да направя и аз своето въведение или предговор и да го предложим в издателството.

Йордан Радичков

София, ул. «Оборище» 22“

Помня че работих много и с упоение над тази книга. Писах и някакво писмо на Радичков, но трудно намирах кураж да изкажа човешката си благодарност за добронамерените уроци, за голямата човешка взаимност. В средата на декември получих ново писмо. Йордан ме молеше да се свържа с Димитър Мерудийски, за да се поднови (продължи) ловния билет на сина му Димитър. Митко беше направил постъпки да бъде прехвърлен към някое софийско дружество, тъй че това щеше да е последното му записване в наша дружинка.

„Писах ти писмо, не зная дали си го получил. Твоето писмо получих и чакам ръкописите. Дончо Цончев ми каза снощи, че сте говорили по телефона и че има възможност да се направи лов във Враца. Ще обмислим заедно тука въпроса, не зная дали още е останал фазан във врачанско или не?… Ще се обадим допълнително.

С поздрав: Й. Радичков“

Междувременно бях освободен от длъжността главен редактор на в. „Отечествен зов“. Няколко години вече постоянните спорове с врачанското партийно ръководство изостряха взаимоотношенията между редакцията и партийния комитет. И особено с първия му секретар Нано Лалов. В материал на млада журналистка бе поменато името на Иван Велчев, един от групата на Иван Тодоров — Горуня. Внесена бе докладна за снемането ми, в която се говореше за „допусната груба политическа грешка“, за пуснат материал, „в който се дава положителна оценка на осъдения на 15 години затвор за участие в антиправителствен заговор Иван Велчев“.

Споменавам този случай само за да отбележа, че Йордан Радичков изобщо не се повлия от него, за разлика от десетки други, които изведнъж забравиха пътя към дома ми, телефона, довчерашните си думи и клетви. И докато много другите мълчаха, Йордан Радичков ми изпрати трите машинописни страници — „Препоръчителни думи“. Между другото в тях се казваше: „Винаги съм пристъпвал с известно любопитство към всяка една нова работа, ръкопис било, книга било, или непознат човек. Зная, че зад ръкописа, зад книгата или зад непознатия човек се крие един затворен свят. Докато прелиствах книгата на Марин Ботунски имах непрекъснато чувството, че надничам през оградата в чужд двор. Но странно е, че макар и този двор да бе чужд, в него се забелязваха познати родни картинки, нещо с което съм се срещал от по-рано, в по-младите си години. Това до известна степен ме накара да приема пристрастно почти всичко в «Бели брег». Като казвам почти всичко, имам предвид света в който се движат героите на Марин Ботунски.

Този свят ми е познат от по-рано, преди години като журналист кръстосвах същите места кръстосвани сега от Марин Ботунски. Авторът е роден във Врачанско, живял е из всичките тези места, описани в книгата, продължава да живее там и днес. Читателят ще забележи, че неговите чувства и неговото въображение винаги се скитат по родните места, и с някои малки изключения винаги търсят опора в тях. Не бих се наел да давам критическа оценка на написаното в тази книга, това ще направят читателят и литературната критика, но мога да кажа, че написаното в по-голямата си част оставя впечатлението за автентичност. Врачанският край даде на нашата литература много писатели, литературни работници, очеркисти и публицисти. Те толкова много нещо написаха, че съм се чудел понякога от где продължават да изгребват материал за своите писания в това шепа място, затворено между каменния силует на Врачански камък и Дунава. Тука ще се отклоня за малко, за да кажа, че и моя милост няколко години се препъваше в това шепа място и съчиняваше истории, навявани зиме откъм Дунава, или пък нашепвани тихо на ухото от Балкана през всичките сезони на годината. С «Бели брег», един автор роден посред тази земя, идва да ни каже, че всъщност нищо не е изгребано от рудницата, защото тази рудница е самият живот, подвижен, мъчно уловим с перо, постоянно обогатяващ се“.

По-нататък Радичков е отбелязал: „В езиково отношение книгата е стегната, носи белезите и оцветяването на свят или народ от Врачанско. Диалектните думи се употребяват от автора пестеливо, той умишлено ни ги подхвърля, за да им даде втори живот. В епилога към книгата, като описва как реката пее под краката му, Марин Ботунски продължава: «Пусто и диво е коритото й тук. Наоколо няма нито един вреж, а толкова много плод — камък до камък!»… Вреж — това е ластар. Врежове пускат дините, пъпешите, тиквите. Но ето, че в коритото на реката се е натъркалял много каменен плод, а никъде не се вижда нито един ластар.“

Финалното изречение на предговора е: „Накрая не ми остава нищо друго, освен да пожелая от все сърце: «На добър час!» и на книгата и на нейния автор.“ Това „от все сърце“ няма да го забравя, защото го казваше голям творец, заместник — председател на Съюза на българските писатели, за един снет от работа по политически причини. В онова време!…

Предговорът на Йордан Радичков към книгата ми „Бели брег“ е и моята голяма тогавашна радост, но и днешна, постоянно увеличаваща се самовзискателност и отговорност.

… Били сме на лов с Йордан Радичков много пъти и в най-различни компании: с Ивайло Петров и Дико Фучеджиев, с Анастас Стоянов и Дончо Цончев, със Стефан Ганев, с хора от моето село и с хора от Враца.

Спомням си първото ни съвместно излизане на лов. Бяха пристигнали група писатели: Йордан Радичков, Ивайло Петров, Дико Фучеджиев и Дончо Цончев. Беше събота следобед, прекарахме час в Клуба на дейците на културата, после гостуваха в дома на Иван Соколарски. Късно вечерта Радичков, Фучеджиев и Дончо Цончев тръгнаха във врачанския бар, а на мен се падна да водя Ивайло Петров на сватбата на негов родственик. Сватбата, разбира се, беше във втората си, нощна фаза. Ивайло го приеха радостно, а той мълчи през цялото време. Хората вдигат наздравици, пеят, мине — не мине, някой ще викне: „Другарю Петров (тогава се другаросвахме), наздраве!“, другарят Петров вдигне чашата по посока на гласа, отпие и мълчи. Мълчахме ние до един часа през нощта и тръгнахме да търсим другите. Пътьом питам Ивайло Петров:

— Неприятно задължение ли имаше?…

— А-а, защо?

— Или те обидиха с нещо?… Мълчиш.

— А за какво да говоря. Сега ще му се трупнат задължения, че и жена на всичко отгоре…

Вървим от площад „Руски“ към центъра на Враца. Пред входа на бара Ивайло казва:

— Малко съм женомразец и има за какво…

Сварваме другите в приповдигнато настроение, весели, с искрящи от незлоблив смях очи.

— Хайде да се прибираме в хотела — казва някак сухо Ивайло Петров. — След четири часа ви вдигам за лов.

Радичков е усетил моето и на Ивайло Петров настроение и изрича:

— Марине, ти май стана изкупителната жертва тази вечер… И пак добре — иначе цялата сватба да е станала изкупителна жертва.

Милият Ивайло Петров, на себе си ли искаше да опонира, неизказана горчилка ли се беше стаила в душата му, и в определен момент водата на хорската шумотевица се биеше в нея и отмиваше мътилката?… Инак как да разбираме макар и откъслечните, но грубовати изригвания, съпоставени с голямата, пречистена и затрогваща чистота и ранимост в книгите му, нежността на малките му илюзии? На път към дома тия въпроси не ми даваха мира, сещах се за някакъв опит на Ивайло Петров да зачекне отговора им… У нас, в късната нощ, разтворих книгата му „Объркани записки“: „Като мисля за злото, питам се дали съм вършил някому зло, кога и как, съзнателно или не… Съзнателно съм излъгвал за дребни неща, за да спестя безпокойството на други. Оскърбявал съм приятели при разни спорове и разговори и поради неумение да се шегувам. Понякога съм завиждал на злите и съм искал да бъда зъл… Злите винаги са активни и амбициозни, нещо, което на мен често ми липсва… Но тяхната деятелност е фанатична и не е творчество. Нито един шедьовър не е вдъхновен от злото… Причинявал ли ми е някой някога зло?… Май че аз сам съм си го причинявал, защото не ми е стигала искреност да говоря и общувам с хората открито…“

На сутринта тръгнахме с две коли, спряхме в района на врачанските лозя. В лявата страна на шосето има ловен дом, в близост е и врачанската фазанария. Някъде на петстотин метра по-нагоре заредихме пушките. Йордан Радичков върви до мен, петнадесетина крачки вдясно и напред е Ивайло Петров. Пропя фазан, изплескаха криле, Ивайло вдигна пушката, чух изстрел и чак след него видях простреляния фазан да прави полукръг преди да падне на тревата пред нас. Извървяхме около петдесетина метра и се повтори точно същото. Ивайло удари втория си фазан.

— Направих го за показно. Така ви искам да стреляте! — светна огънче в очите на Ивайло Петров. За пръв път от вчера следобед насам.

Йордан Радичков пък се заглеждаше във всяка трънка, в дърветата, в къщичките на врачани — вдясно от нас. Подпитваше защо от тази страна на шосето няма лозя и лозарски къщи, а е слънчевата страна, припек е. Интересуваше се тук ли са местата, където се отглежда прочутия врачански мискет, поддържат ли врачани традицията, колко декари с мискетови лози има сега.

Някъде около десет часа падна гъста мъгла, ние си подвиквахме един на друг, Йордан непрекъснато напомняше че в такова време може да се направи беля, никой не вижда къде се намира другия. Я да спрем, носим нещо за закуска, ще побъбрим, па белким се вдигне тая мъгла. И като се свиквахме и събирахме разбрахме, че го няма К., шофьорът на втората кола. Той е и ловец, беше най-вляво на редицата. Започнахме да го викаме на име, Йордан дори вдигна пушката нагоре, гръмна, та белким К. чуе откъде го викаме и накъде да върви. Ала К. не се обаждаше отникъде. Йордан не го свърташе. „Да идем, викаше ми, ние до Ловния дом, там има надзиратели с коне, ще ги помолим да пообиколят мерата и да открием човека — всичко може да му се е случило.“ Тръгнахме. Намерихме дома, двама младежи веднага се качиха на конете, чувахме конския тропот в началото и виковете на момчетата, после чухме да стрелят с пистолет във въздуха, дано ги чуе загубилият се ловец.

Този случай с К. е поизличил другото от ловния ден, помня че човека дойде някъде към обяд, прежълтял и уплашен, разказваше как изгубил представа за посоките, вървял в мъглата, опрял чак в лиляшките землища, там мъглата се разредила, срещнал хора, които го оправили в обратния път. К. страдаше от невроза, страхът го беше налегнал още в гората, та сега стоеше пред нас втрещен и мокър от главата до петите. Йордан извади от раницата някакво шише, пийни, викаше му, ще те поотпусне, ей тук има сирене и салам, хапни. Аз, говореше му, в родния ми край как съм се въртял в една мъгла, беше гъста като пресно сирене, и уж познавам много добре местността в която се намирах, а четири часа съм се лутал докато излязох на пътя за селото. То човек цял живот се лута и да няма мъгла, все търси спасителния път и все трудно го намира…

Няма да забравя и този случай. На 30 септември 1988 година към обяд Йордан Радичков се обади в редакцията на алманах „Околчица“. Деликатно пита какви са ми плановете за събота и неделя. Сещам се и му отговарям: „Ако дойдеш — най-хубавият ми план ще е да отидем на лов.“ „Аз точно това мислех да ти предложа, ако не ти обърквам нещо…“ И взе да обяснява, че Анастас заминал за Михайловград, той е сценарист на тържествата в Чипровци, Дончо Цончев пък заминал за Южна България. „Ние със сина се чудим какво да правим, пък не ми се остава в София.“

В събота Йордан дойде със сина си Димитър.

В Краводер брат ми ни посрещна със задушен заек. „Чакай, бе човек, ние на лов сме тръгнали, ти със заек ни срещаш.“

Снощи в парка го хванал. Така се хващат то зайци в парка.

Краводерската дружинка щеше да ловува на сърна в овощните градини в местността „Мътница“ и към Лозарски път. Питам Йордан иска ли да вървим с тях, или да ловуваме отделно. „Ако може да идем на дребно ще е по-добре. Но ако може…“

Отидохме в ловното поле в местността „Чапляка“. Хванахме из един дол с два ръкава — от едната страна Йордан, от другата Митко. Аз вървя в ниското. Изхвърча фазан от към страната на Йордан, чу се гръм. После друг — откъм Митко. Вървим ние по дола, от време на време Митко викне нещо — колкото да се чуваме един друг и да знаем кой къде е. Йордан не се обажда. Към края на дола Митко дойде при мен. Йордан, викам му, не се обажда — да отидем да го търсим.

След прекарания инфаркт сме тръпни за него.

Връщаме се назад и съвсем в началото на дола, откъдето тръгнахме, гледаме Йордан седнал в ливадата сред една невероятна лила — още не мога да си обясня този лилав мъх от магарешко тръне ли бе, от що ли. А, за да подсили картината — ливадата бе обрасла и с кърпи кожух… Добре ли си, Йордане? — викам отдалеч. „Как няма да съм добре, гледай каква красота е тук, може в рая да няма такава красота.“

После се прехвърлихме на горичката над язовира в местността „Султаница“. Йордан и Димитър застанаха на пусия при пътечките, които идваха от към гората, а аз тръгнах през самата гора. Когато излязох горе, Йордан разговаряше с един младок, син на Васил на Еремиини. Младокът беше успял да му разкаже как наскоро се напил и обърнал трактора, повредил го нещо, искали да го глобят двеста и петдесет лева, а той им рекъл че а го глобят, а напуска трактора, пък те да се оправят. В селото са останали само старци, няма кой да го замести, та затова смята той че още не са му връчили глобата.

Йордан поиска да намеря някъде сенчица, слънцето беше силно, и да седнем да хапнем. Заведох ги на кладенчето на „Димитрица“. Наблизо има кале, тук някъде е минавал големия римски път. Надолу, по пътя за селото, под Байов дол, археологът Богдан Николов откри оная плоча с римския надпис, от която стана известно старото име на селището — Ворково миноре.

Седим в рехавата сянка, Йордан на няколко пъти слиза до кладенчето да се мие и да се радва на хладинката.

Заговорихме за новите области, от които Враца изпадна, и не само Враца, за трудностите на малките общини.

— Тая глупост, дето я измислиха, не дава резултати… И как ще ги дава… Селата обезлюдяха и не се вижда как ще се върнат хора вече в тях. Грижите за селото са малки. Още крепят снага тия старици — постройки от първите години на текезесетатата. И ще паднат. А ново строителство няма. Техниката е малко и остаряла. Културни учреждения почти няма. Баня няма къде да се измие човекът.

Докато хапваме и се глезим на прохладата, Йордан ме разпитва как вървят нещата в Дружеството на писателите във Враца, има ли млади автори, над какво работят. „То сега — казва — като го няма окръга, малко се объркват нещата. Членовете на дружеството са от няколко общини, а ще финансира само Враца“.

Подпитвам за „нещата“ в Съюза на писателите, за настроенията в София. Йордан деликатно заобикаля отговора. „Каквото и да става, ние с тебе трябва да си пишем книгите…“

После пак слиза до кладенчето, връща се бавно, гледа ме и очите му се смеят:

— Много е хубава тая сенчица тук, и водицата. Някога до всяко кладенче и дол имаше я кошарка, я зеленчукова градина. А сега… Така си стоят тия оченца на природата — неизползвани, ненапивани, а в градовете няма ни чиста вода, ни зеленчук… Па кажи-речи и човек баш нема.

В редакционната колегия на литературно-художествения алманах „Околчица“ е удоволствие да се работи с Йордан Радичков. Той винаги има дума, с която да отстои появата на талантливата творба, независимо от съображенията на онези, които държат да се презастраховат. Настоява да се „дава път“ на авторите от провинцията и особено на младите автори. Хем е взискателен, хем умее да насърчи, да подхвърли идея, да помогне при реализирането й. Неговото участие направи работата на редакционната колегия особено прецизна, толерантна, а „Околчица“ завоюва сериозен авторитет сред литературните издания в страната и чужбина.

Сега ме е яд, че не всичко е записано, че не сме били достатъчно прецизни в документацията. В дома ми има касети със записи от три заседания на редколегията, отделни записки в бележници, в които са записани откъслечни, тогава сторили ми се важни, мисли, случки, реплики.

На заседание в началото на 1986 година се прави обстоен преглед на излезлите шест книжки, търси се верния път за развитие на изданието в бъдеще. Дончо Цончев отбелязва, че „Околчица“ е едно много елитно, представително издание. „Ако ме накарат да направя някакво издание, не мога да си представя по-представителна, силна редколегия“. Орлин Орлинов е „приятно изненадан“ от направеното до сега, но бележката му е, че „не само Ботевската тема е съществената. Има и други теми — съвременни. Има Първа атомна, Химкомбинат и др.“ Анастас Стоянов: „изданието така ярко е намерило себе си, че изпитвам боязън как ще се развие по-нататък. «Околчица» не се превърна в регионално издание за публикации на несполучили да бъдат публикувани навън произведения, а обедини около Ботевата тема най-добрите автори. Тук има голяма грижа за езика, за жанра… Но не е тайна, че започваме да се повтаряме. Искам съвремието да доминира. Да се види нашата врачанска земя… Някои алманаси много добре разработиха тази тема“. Обикновено мълчаливият Дико Фучеджиев сметна, че „най-добре е алманаха да е на цяла Северозападна България“. Един от обществениците на Враца се включи в дискусията и обедини изказаните намерения за повече съвременност, като ги принизи и обезсмисли до работата на конкретни „крупни“ предприятия, на колективите им и на отделни челници. После каза, че харесва алманах „Море“, „там много пишат за морето, а Орлин е прав, ние малко пишем за Първа атомна, за Химкомбината и т.н.“

Йордан Радичков се изправи, лицето му имаше уморен, защо да не кажа раздразнен или отчаян от чутото вид, прокашля, очите му учудено търсеха всеки поотделно, после се постоплиха, просветнаха:

— В Съюза на писателите има една маса, която се нарича „Гробница на алманасите“. На тази маса се продават регионалните издания, ала целогодишно си стоят, няма кой да ги купи. За щастие „Околчица“ там не можете да видите.

Някой тук говори за „Море“. Морето не е океан. Океана има приливи, отливи. Морето няма ни приливи, ни отливи. Говори се също за болка, за съвременна идея. Аз нямам ни болка, ни идея, имам два ботуша, Дико Фучеджиев ми ги донесе от Франция. Утре ще ни отведат някъде на лов и аз се моля да излезат зайци, ала да не ги ударим… Орлин Василев някога ми викаше: „Земльо, като няма с какво мъртво да замерим смъртта, да я замерим с дама!…“ Четох и това, което Орлин е сложил на камъка в Кунино — това не може да бъде ни надпис, ни камък…

Той ни гледаше, един по един, право в очите и говореше, че най-важното е не да си в еди кой си завод или село, а да усещаме, да разбираме народния живот, и той да се усеща в това, което пишем и в това, което издаваме.

— Някога, в санаториума в Искрец, спяхме с един човек, който чистеше там. На персон. Този човек не беше учил много, но беше мъдър — от живота, от преодоляната мъка… Сега българина спи на персон и половина, а мисли на половин персон.

И прозвуча толкова страшно, поне за мен, финалното му изречение:

— Има една руска песен: ходи ми се не знам къде, прави ми се не знам какво…

С месеци и години не забравям тези му думи.

Поради заболяване, не успях да отида и да го поздравя лично на седемдесетгодишнината му. Изпратих телеграма:

„Желая здраве и бодрост на човека Йордан Радичков, на сърцето, което бие за хората вече седемдесет години, на най-талантливото днешно перо на Европа и света.

Йордане, учителю, приятелю — живей!“

И като не можах да преодолея тъгата, седнах да пиша тези редове.

… Той седи в тая лила — един невероятен български Исус. Боли го с всяка човешка болка и от всичко може да извлече поука за нашия многострадален живот, за цялата Вселена.

Той е по-болен от всички ни и пак има сили да лекува — цял народ, цялото човечество.

Той гледа с любопитни очи всичко около нас. И само на хартията ще попита: Как така? Ще разхвърли своите тенци, верблюди, караконджоли. Неговият Коца Герасков още избутва каруцата из човешкото нанагорнище и чак на високото удря каскета в дланта и казва пророчески: аз едвам изтеглих каруцата, а искам конят да я изтегли!

Йордан Радичков тегли най-тежката българска каруца. Слабото му тяло не дава да се разбере дали го уморява тегленето, или го оздравява. Той не спира да тегли тази каруца, защото тя е изпълнена с познанието и вярата на българина, с неговото невежество и с преборването му с тъмницата. Изпълнена е с българската и световна човешка надежда…

октомври 1999 г.

Из „Дневник, 2001 г.“

Онези думи, които ми казваше Радичков, как трябва да се „датират“ разказите, кога става действието, са се загнездили у мен, и каквото и да чета, току светне малка сигнална лампичка. Защото „датирането“ хем трябва да подсказва времето, хем да не олекотява разказа с прекалената си „временност“…

* * *

Любомир Левчев в „И ти си следващият“, като разказва за срещата на Тодор Живков и Хафез Асад, на която присъствал, пише:

„А те двамата искаха да личи, че са хора от народа.

И двамата държаха властта доста дълго време. А единият все още. И двамата са още живи“.

Живков почина. Книгата на Левчев беше току излязла, тепърва щеше да се среща с читателя.

* * *

В своята първа и великолепна книга „И пак да си спомниш“ (изд. „Народна култура“, 1967 г.) Иван Пауновски, перфектен във всичко, е допуснал може би единствената си грешка. Като говори за творческата „настройка“, той пише:

„Може преди работа да се пие кафе и да се запали цигара. Помагат и «симфониите на глухия старец Бетовен». Някой започват с разходка или йогиски упражнения. С четенето на книжка от друг автор, с подострянето на моливи, с душ. С някоя хубава семейна кавга. С преглеждане уводната статия в «Работническо дело».“

Книгата на Пауновски ще се чете много дълго, а в. „Работническо дело“ го няма.

* * *

През 2001 г. Никола Радев издаде книгата „Когато господ ходеше по земята“. Чудесна е тази книга, нищо че е структурирана като двойник на книгата на Иван Пауновски „И пак да си спомниш“. В 90-тия къс („Гърмян заек“) Никола Радев разказва:

„Кой ударил заек, кой не ударил, аз — два. Писателят подводничар Константин Площаков ми е свидетел, който не вярва, да го пита, има го телефона му в тефтерчето на Съюза на българските писатели“.

Колко години дава Кольо Радев на книгата си и колко на писателя К. Площаков? И читателите му само у нас ли, и само писатели ли ще са, та да вземат телефона от тефтерчето на СБП?

* * *

В биографична бележка към първата поетична книга на Стефка Тотева е написано:

„В момента работи като журналист в радио Пловдив“.

Подценил е редакторът, или авторът, че книгата може да живее дълго и това „в момента“ няма да значи нищо.

* * *

Дори в книгата „Стари неща“ на Константин Павлов (изд. „Български писател“, 1983 г.), редакторът Банчо Банов е оставил такава бележка:

Константин Павлов

Роден е на 2 април 1933 г. в с. Витошко, Пернишки окръг. Завършил средно училище в София. Следвал в Юридическия факултет.

Бил е редактор в Радио София, изд. „Български писател“, „Литературен фронт“. В момента е редактор в СИФ „Бояна“.

Полет, в който всичко е за вас

Измина цяла година — ненужно глупава, протяжна, безсмислена и дотеглива за всички българи, не само заради отсъствието на такъв човек като Елена, а заради нашето българско безхаберие за собствения ни живот, за живота на децата ни и на идващите след тях.

За нас, хората които живяхме с Елена Йорданова, за мен, за орлетата ни Сребрина и Стоян, за приятелите й от младежките години, от дейността й като председател на Окръжния съвет на жените, като педагог, за тези, които бяха близки до нея, които се докосваха до жаждата й за живот, за човещина, за истинско другарство и приятелство, за толерантност и търпимост, за мекота и широта, тази година беше още по-болезнена.

Липсва един от най-всеотдайните между всинца ни. Трябва ли да повтарям, че тя болееше и бдеше като орлица над всички и за всичко. Имаше голямо сърце и широка душа, които без остатък раздаде. Затова няма как да бъде забравена.

Аз не съм от прекалено вярващите хора, но ще разкажа този действителен случай. Когато свърши тъжната ни, и общо взето мълчалива, сбирка на четиридесетият ден от както ни напусна Елена, трябваше в късния следобед, след като се разделихме със смолянци и с врачанските си приятели, да закараме баща ми. Почти нищо не помня от пътя до село — думите бяха заседнали в гърлата погледът — обърнат навътре. На връщане обаче се случи следното. Минахме моста над Ботуня и поехме нагорнището към „Балковица“. Шофираше синът ми. Колата, закупена с пари, дадени ни от много верни приятели, е мощна. Стоян мълчи, мъка му е, натиска педала. И точно там, след първия завой, където от ляво започват краводерските лозя, и на около четири — петстотин метра от другия голям завой, пред колата, на височината на предното стъкло, изви щъркел и полетя пред нас по шосето. „Намали, намали! — викам аз на Стоян. — Това сигурно е ранен щъркел, или болен“… Стоян поуби скоростта, щъркелът продължи да лети пред нас, пак повтарям — на височината на предното стъкло на колата. Сто ли, сто и петдесет метра ли летя така пред нас, и изведнъж възви към поляната отдясно, издигна се над горите на юг в полите на Врачанския Балкан. Нали казват, че душите на покойниците са тук до четиридесетия ден. Душата на Елена ли беше това, сбогуваше ли се с нас — пак предпазвайки ни от високата скорост пред следващия остър житейски завой?

Защото това е точно в нейния стил — да лети до последния си дъх. И заради себе си, но триж повече за другите.

Затова стократно ще повтаряме: тя живя щастливо, свободно, любвеобилно — грижовна към всички. И се раздаде докрай.

Сега е в нас и с нас — жива завинаги!

Един-единствен път съм бил при поета Александър Геров в дворчето на майчината му къщичка, ул. „Цветна градинка“ 64. Заведе ме там младият, тогава, и изключително талантлив литературен критик Иван Пауновски. И после, грях ми на душата, когато Тамара, съпругата на поета, напусна нашия свят, все си мислех, че на Александър Геров му е мъчно като на всички хора, но че поетът преувеличава в някаква степен своята мъка. Сега разбирам големия поет — той просто, както и в поезията си, не е пожелал да ни спести нищо, предупреждавал ни е, че има хора, като неговата Тамара, които ти дават толкова топлина и вяра, за да живееш, колкото в неговия случай България не успя да му даде.

За Александър Геров Пауновски написа най-точната „диагноза“: „Вълнува го съдбата на човека в материята. Свободен е, за него тук няма запрети и с тайната мощ на призванието поетът върви от познатите неща към все по-непознати, от дворчето — към планетите и вселената и с туристически обувки минава по Млечния път. Отива все по-надалеч. Към необятната мечта за безсмъртие на човека…“

Сещам се за думите на Пауновски, защото, обременен от мъка ме вълнуват същите неща. И защото изящният перфекционист, в последните седмици от живота си, от болничната стая 276 ме съветваше да пия сутрин и вечер по чаша чай от маточина, невероятно успокоявал. Като го питах с какво можем да му помогнем, да не мисли за мен, Елена за мен се грижи, той изрече:

„Елена е «по-голяма» дори от Тамара“.

Елена беше наказвана жестоко от съпартийци. Някой от наказвалите я са живи, преуспяващи в обратното на възпяваното от тях време. Но какво да се прави — „злобата се намира заедно с глупостта по често, отколкото с ума“. Няма да споменаваме имената им, за да не увеличаваме и без това всеобщата неприязън към тях.

Тогава те бяха безсилни срещу нейното всесилие, срещу безграничната й любов към най-обикновения човек. Обикновените и тогава, и сега — са милиони. Малцината, които и тогава, и сега предават идеи, приятели, народ — все някога ще се довършат. Сами. Ние и тогава не искахме, и сега не искаме да омърсяваме ръцете и душите си с тях.

Елена изповядваше мъдростта: „Ако ти са тесни ботушите, каква полза от поднебесния простор“. И крачеше с възможно най-широка крачка към този простор, стъпвайки боса по жаравата от глупост, догма, бездарие и завист. Но заедно с хората, които я обичаха и които даваха мило и драго за капка щастие за човека до тях.

Убеден съм, че тя стъпва така и на небето сега, защото и там не всичко е чисто, и там има градоносни облаци, тъпи големци, смог и киселинно бездушие, бездарни подмазвачи, чието добруване се определя само от безгръбначието и нечувствителността към болката и живота на другите.

Което пък означава, че за хора като Елена и там има много работа. И съм убеден, че тя я извършва с пълно себеотрицание, но и с видима светла искрица в очите.

И ако в тъмните нощи на времето някоя звезда весело примигва от Изток, за да ни напомня от къде идва Изгрева, знайте, че това е непроменената, всеотдайна и жива душа на Елена.

17 април 2002 година

Редове от писма

Мила Елена,

Най после приготвих текста, който бях обещала да ти изпратя. Народът ни казва: по-добре късно, отколкото никога! Дано сега не е прекалено късно… За мое съжаление нещата може би са прозвучали „по-поетично, по-бляскаво от сцената, като се има предвид моята артистичност“, а написани „черно на бяло“ звучат съвсем обикновено. Но пак народът ни е казал: никой не може да си надскочи боя…

Безкрайно приятно ми беше да те видя в София. Надявам се, че някога пак ще ни се падне „сгода“ да си поприказваме, да се порадвам на твоето равновесие, на острия ти ум, на способността ти да бъдеш хубава и външно, и чрез думи — все работи, които ми трябват, а не ми достигат…

… Ще ми е много, много драго, ако ми се обадиш. Как си, кога спиш, кога почиваш, като е всеизвестно, че денят на жени като тебе е от двайсет и четири часа — няма място за мръкване… В някаква стара книга прочетох, че егоистите губели по-малко. Но може ли някой да провери всички твърдения, записани в книгите…

Обади ми се, мила. От сърце ти пожелавам здраве, много сили, много нови успехи и радости.

Прегръщам те. Твоя: Надя Кехлибарева

9.02.1982 г.

Здравей Марине,

Най-напред ще си позволя от сърце да ти благодаря за прекрасните минути, прекарани в твоя дом. Щом поизкърпим нашия дом с Жоро, и ще отворим вратите си за Елена и теб…

Кажи на Елена, че тя съчетава в характера си всичко, което безкрайно ми липсва. Може би това е една от причините така дълбоко да ми допада с неуморното слънце, което носи в себе си, без дори да си дава сметка за него…

28.08.1982 г.

Мила Елена,

Най-напред искам да ти благодаря от душа за честта, която ми оказваш, като очакваш мои стихове. Нека ти призная, че много се зарадвах и на твоя глас оня ден по телефона, и на твоето предложение. Сигурно чувстваш какво дълбоко впечатление ми правиш и с ум, и с усмивка, и с умението си да предразполагаш човека да кове добри планове. Затова ми се струва естествено, че и у мен се поражда желание да те „омагьосам“ и аз донякъде, да спечеля твоето трайно доверие и приятелство — както виждаш: мъчно осъществимо желание. Ние, жените, сме си такива — все желаем най-трудното, най-вълнуващото. Как да се променяме след двайсет и повече века? А дали е и толкова нужно? Нали и птичето, откакто свят светува, не си е махнало крилете.

… Кой има време да чете дълги писма, дори от „поетеси“, в края на нашия трескав век? Просто ще отбележа в телеграмен стил, че на драго сърце ще дойда във Враца, щом ме повикаш. Легна ми на сърцето този твой град до планината. Но на тая тема друг път ще развивам дълги мисли.

Искрено ти желая много сила и търпение при твоята мъчна работа, където само ти можеш да правиш от делниците празници.

С уважение и много топлота: Надя Кехлибарева

9.02.1982 г.

С България нямам никакви контакти. Дори и с близките си не разменям писма. Не пишат и приятелите. Всъщност това понятие при мен се нуждае от преоценка…

Много, много благопожелания към Елена и децата.

Ние разказваме на всичките си съветски приятели каква голяма жена е Елена Ботунска.

Кирил Стойчев,

Сургут, 25 ноември 1979 г.

Марине,

Взех парите — цифром и словом 14 лв. и 40 ст. Купихме шапка на Лена, контакт — разклонител (не съм сигурен дали така се нарича) и някаква малка тенджерка. С една дума парите ги няма. Но това не е важно.

Да ги изпратя ли, или ти ще дойдеш в София. В понеделник те чакахме (на връщане от Разлог), но такъв, като теб, не беше забелязан в София.

Как е Лена? Поздрави я от Маша и мен. Нищо не ти пречи и ти да приемеш някой и друг поздрав.

Иван Динков

8 декември 1967 Г.

Елена, мила,

На заседание на УС на СБЖ научих, че не си добре.

… Съжалявам, че не съм имала възможност да ти кажа колко нежни чувства изпитвам към теб и уважение към вас двамата с Марин.

Мисля ви много и от сърце пожелавам Новата година да бъде с повече здраве и спокойствие.

Прегръщам те сърдечно: Соня Бакиш

20.12.2000 г.

Живкосотировите „Усмивки за всеки ден“

„Преди сребърните камбанки на кокичето да заронят дъхави капчици светлина. Преди да разтвори резедави шепи Кукурякът. Преди да лумнат пламъчетата на Минзухарите. Преди да отвори очи Синчецът. Преди Пчеличките да се сейнат като литнали капчици мед. Преди…

В самото начало на Пролетта, съвсем в самото начало, на припеците край плетищата и дръвниците в Криводол, зааленяват Бабините ушенца.

Ласкавата им червенина радва и очи, и душа. Като искри от бъдещия буен огън на Пролетта са те. И наистина са искри. Защото от тях в душата на всяко дете лумва огъня на Радостта — идва Пролетта — време за разходки, за игри навън.

Най-много се радваше на Бабините ушенца едно Момченце.

Всеки ден ходеше да ги гледа.

На третия ден Бабините ушенца изчезнаха. Колкото и да се взираше Момченцето, никъде не можеше да ги види.

Стана му тъжно. Толкова тъжно, че ако беше Момиче, щеше да заплаче.

Пролетта видя колко е тъжно Момченцето.

И направи едно вълшебство.

Пролетно вълшебство.

Накара Бабините ушенца да оживеят.

И Момченцето видя как из под почернелите, набъбнали от влагата клечки, започнаха да се показват мънички, пъргави Бабини ушенца. Такива — алени, с черни точици.

За да зарадва Момченцето от Криводол, Пролетта превърна Бабините ушенца в малки бързоноги калинки.“

С такова красиво видение може да се връща в родния край само паметта на Живко Сотиров.

На 15 май 2003 година получих едно писъмце, писано на 12 май, в което Живко Сотиров пише:

„Маринко ми,

На 22 май т.г. в гр. Криводол, зала 1, ще има среща с книгите «65 петолъчки» и «Последният ден на вълшебствата» от Живко Сотиров. На нея авторът да бъде представен от Марин Ботунски! — предлага авторът. А ти ще ли си съгласен? Ако си — моля те обади се на брат ми или на Боян — в читалището в Криводол…“

В този час (14 часа) започва заседание на Общинския съвет — Враца, на която съм вносител на материал. Но отидох в Криводол. Приблизителен беше и случая с книгата „Усмивки за всеки ден“, чиято премиера се състоя в Окръжна библиотека — Враца. Бяха изминали 24 дни от смъртта на Елена, бях се отказал от себе си и не участвах два дни преди това в представянето на книжка 1–2 на списание „Пламък“. Но нямах право да се откажа и да не бъда с Живко Сотиров.

Защото е автобиографично, автобиографично е записаното на ден 22-ри от „Усмивки за всеки ден“: „ОПАСЕН ЧОВЕК. В ПАЗВАТА СИ КРИЕ СЪРЦЕ!“

Повече от тридесет години вървим заедно с Живко. Ние можем да се виждаме и веднъж на годината — и пак постоянно да сме един с друг.

… Ето, дори да затворя очи, аз виждам как той идва във Враца, сяда в Клуба на дейците на културата и изпива девет коли и съответните кафета. И нищо че казва „Хем ми «разплакват живота», хем искат да ги разсмивам“, той е донесъл я от Криводол, я от Варна, я от чуждите пристанища пълната си чанта с остроумици и смешки и около него, и в самия него, се разнася смях — над себе си, над нищото около нас, над големства и празни тъпани, над важничещи самовлюбени бедняци на мисълта…

В един труден момент от живота си попребиваваше у нас — там още има един кухненски диван, който се нарича Живко Сотиров. Елена и децата ми го обичаха — той беше един от нас. И е. И както си носеше в огромната душа големите си лични проблеми, така сутринта имаше весела дума за децата, виц за закуска, „усмивки“ за през целия ден. Скокливата му мисъл не те оставя — тя броди из всички затънтени ъгълчета и събира я мъдрост, я ведър смях, я пресолени истини. С Живко Сотиров винаги е интересно. Само едно е страшно — да издържиш на свирките му. Той става сутрин, харесал си е една мелодия — и я засвирва с уста. И я свири през целия ден — някой прекалено сериозни и непознаващи го хора могат да откачат…

После ще отскочи до Дуци (така казва на брат си Крум Сотиров) и когато се върне — нова чанта е напълнена с остроумици. И щом си замине за Варна, хем я обича, а все го боли за Враца.

Ще зачета нещо от стари писма: 3 юни, 1969:

„Скъпи Марине, мили Дуци,

Вие сигурно сте се изплашили от дебелия плик и може би сте подали молби за отпуск — за да можете да прочетете такова дебело писмо. Но както вече сте видели — това не е безкрайно дебело писмо, защото такива писма пишат само старите вдовици и героите на Цвайг и Радослав Тричков (виж неговите научно фантастични романи за живота на обратната страна на Луната).

Да знаете само как ми се ходи към нашия край — да отидем за риба и да се върнем с фазан или поне сврака. Да си седнем и да си приказваме, да си приказваме и когато си мълчим.

Тук времето е идиотско — ту вали, ту е страшна горещина. Само едно е, което е винаги — че морето щом ме види, почва да се вълнува.“

На 14 август 1969 г., пак до двамата, пише: „Обещавам вече за нищо да не ви моля. Но много ви моля — обадете ми се… Знаете ли какво е повече от месец да чакаш вест от близки хора и нищо да не получиш.

А и право да си кажа — вече така ми се ходи към нашия край, че изглежда няма да удържа и сам ще хукна към Враца. Но не знам дали ще ви намеря — защото и вас ви гонят задачите както ветрищата перо из локва.“

На 23 юни 1970 година в писмо до мен и съпругата ми Елена, пише: „Ние сме си добре — аз съм още без работа и деяна на обещания, Мария една седмица ходи на работа, две седмици гледа Искраната — Писаната…

Но вие не сте арменски попове на обществени начала, та да ви се оплакваме до безкрайност.“

Сатиричният дар на Живко Сотиров най-напред се прояви в списването на студентския вестник „Трън“. Известно е още, че Живко е сред ония български творци, които създадоха най-интересното, юридически несъществуващо литературно лице — веселият и жилещ, а според много познавачи и гениален, Трендафил Акациев. Особено е паметна оная някогашна поредица във в. „Стършел“, излизаща под собствената му рубрика „Шарена престилка“ и донесла на автора както признанието на читателите и майсторите в сатиричния жанр, така и сериозни главоболия от страна на тези, които видяха себе си между редовете на живкосотировите острилки.

После, както се случваше нерядко у нас, авторът, попрекършен от критиката, се насочи към детската литература и издаде прекрасни книги за деца и юноши: „Преди изгрева“ (1966г.), „Тетрадка в хралупата“ (1970), „Приятел, с когото да си помълчиш“, „Писалка Пеликан“ (1975 г.), „Ванчо от Рударе“ (1985). Автор е и на художествената дневникова книга „Ако си имаш кораб“ (1987 г.)

Той имаше щастието да е ученик и любимец на такива творци като Атанас Далчев и Александър Муратов. Това „щастие“ само по себе си говори много и донякъде оправдава „престрояването“ на Живко в детската литература.

Аз имам в книгата си с параболи такъв къс: „В парка до стадиона откъснахме три стръка хубаво лилаво цвете. Боже, колко е красиво във вазата! А ние знаем (може би и то знае), че само месец още му бе необходим, за да се «развие» като най-обикновено тръне.

Така у нас имаше години, в които побързаха да откъснат хумористите и да ги направят детски автори, критици, литературни вехтошари, киносценаристи. Защото ако ги оставеха «да се развият», с времето щяха да станат сатирици.“

Но Живко Сотиров, чест му, нито за ден не изневери на изначалния си сатиричен талант, бавно и с усърдие събираше (а и печаташе във врачанския вестник „Отечествен зов“) своите оригинални хрумвания, част от които вървяха сред народа без да носят името на своя автор… Тези, дето сега се пишат по-попове от папата, и говорят как нищо не им позволявали да кажат, нека знаят, че Живко Сотиров почти във всеки брой напомняше за неща като в тази „Приказка за гвоздей“:

„Той беше един много тъп гвоздей.

Но го наложиха отгоре.

После, като го разбраха — започнаха да го бият. Тъй го биха, че той сега стои непоклатимо.“

„Здравей, пише ми Живко на 14 октомври 1975 г.

Не цъкай, не обръщай листа — да се чудиш аз ли съм, как съм се сетил. Аз съм. Жив и здрав съм. И малко нещо човек (жена ми най-после тръгна на рейс — с кораб «Велико Търново» — за два месеца) Ама недей поменува на брат ми, че току виж — майка долетела. Нека си почине женицата. Ние сме и тримата — бомба… (тук след като обявява излизането на книжката си «Приятел с когото да си помълчиш», продължава). А иначе какво да ти реча — мааме. Диверсията трепере от назе и от ладовината. А у дом — не е за разправяне — като че ли два тайфуна и три урагана са минали и всичко са увършале. Заран тръгват на детска градина, нийната си, отремонтирана. Вечер ем сакат приказка за лека нощ, ем не сакат лампа да нги свети. И я чукам плешива глава — мъча се да ги мисля — е така, кво дойде у глава. Ако ми хареса — като заспят — ставам да го щракам на машинката.

… А що «Септември Краводер» е паднал така лошо от «Околчица» (Ангел Петрова Моравица)?? Четох у «Зов» и си представях Ангел къ върви като шушлинка по шушон.

Вие как сте у дом. Какво питам — знам първокласничка какво е. Лена и сина ти сигур само на пръсти одат — да не пречат. (Барабански дип неще, нали?)

Много, много поздрави на всички тех и на лелята. А ако взема да изреждам другите, дека ме поменуват при сека кока-кола — лист нема да стигне“.

Пише Живко полусериозно, на шега, като знае, че човека отсреща се нуждае от тази негова човешка „разредка“, за да може да понесе своите си тегоби. И се присмива и над себе си, ала дълбоко някъде все търси същността си — своята и на човека. Това толкова велико и толкова неясно „обществено животно“. Тъкмо е писал за излязлата си книжка, изпратил е откъс от нея за вестника, а пише парабола, точно обратна на действията си: „Зърното мълчи. Сламата шуми.“

Праща ми картичка:

„Ето ме най-после в Одеса.

Вие какво, маате по задачите. И я маам!

Хубаво е — Одеса се нуждае от градски вид, придаван от криводолчани.“

А междувременно, някъде между двете коли или кафета, ще вземе писалката и ще нанесе на тефтерчето: „Вече не ме плаши Оня свят. Знам, че не е по-страшен от Тоя“.

Той и телеграма изпрати в Криводол, когато се получи указа на тогавашния Държавен съвет, че Криводол става град. И в нея пишеше, че праща „три вагона бомбета“ за новите граждани.

Там, в родният му Криводол го обичат. Знам с каква загриженост, с какво бащинско чувство говореше за него Димитър Диков, председател на читалището и дългогодишен учител и директор. Какво топло отношение имаше поета Траян Първанов. Как го имаха за своя „емблема“ хората от популярния през миналите години не само в Криводол и не само във врачанско Естрадно-сатиричен състав. И тези, които възсъздаваха толкова оригиналния, и смея да кажа с чисто криводолска марка Песипонеделник.

Живко Сотиров създава хумор ежедневно. Чете нещо във вестника, или слуша постоянната политическа говорилня, а на листчето изписва:

„Едни дрънкат оръжие.

Други дрънкат пари.

Трети дрънкат вериги.

Аз — само дрънкам.“

И както си дрънка, талантливият син на Криводол много късно стана член на Съюза на българските писатели, независимо, че съставът на последния се пълнеше и от бездарни и „средно талантливи“ хора. Неговите „шарени“ мисли, приказки и притчи, неговите „усмивки“ също имат „заслуга“ за късното му признание.

Живко Сотиров знаеше, че един Съюз не може да те направи талантлив, както и не може да ти отнеме таланта.

Неговата книга „Усмивки за всеки ден“ е може би първата книга за XXI век. Тя бе чудесен новогодишен подарък и за българските читатели.

Нали знаете, че бащиното име на Живко е Тодоров — както обичаше да казва в годините до 1989-та — Тодор Живков, но наопаки. Та сега и аз да се възползвам — Живковата книга е събирана през годините мъдрост. Събирана с много любов и поднесена като календар — за всеки ден от годината. Той не се страхуваше от „усмивките“ си през тоталитарното време, не се страхува и сега. Щото е скорошна например тази: „И новите «барабанчици» на епохата се оказаха тъпанари“. И тъжното:

„Боже, пази България.

Българио, пази боже!“

Книгата „65 петолъчки“ получих през октомври 2002 г. Заедно със следните редове:

„Маринко ми,

Както беше рекъл Живко Сотиров от Криводол: «Щуравите живеят дълго и дочакват какво ли не — даже книгите на живота си да видят, преди да склопят очи.» Та така и тия 65 петолъчки за 65 годишнините ни — моята лани, на Братлето — тая есен — нали и петолъчките се броят наесен.“

„65 петолъчки“ (след „Усмивки за всеки ден“, излязла през 2001 година) е ново доказателство за яркия сатиричен талант на Живко Сотиров.

Какво има на върховете на тези „изострени“ петолъчки, които авторът сам определя като „Хуморът е росата за душата, сатирата — сланата“? Има сърцето и вечният оптимизъм на Живко Сотиров, които могат от всичко в този свят да изведат сълза за утеха и спасителна усмивка. И да ни преповтарят вечния урок — че безизходна е само глупостта, а за прозорливият винаги и от всичко има изход.

Ето на първия връх на петолъчката:

„Ние им махаме — да се махат,

Те си мислят, че ги приветстваме.“

На втория връх на петолъчката: „И обувка да си, без «връзки» си за никъде“.

Трети връх: „Как да те помоля «Мръдни си пръста за мен!», като пръстът ти е на спусъка?“

Четвърти връх: „Постлаха пътя му с рози! Пък той бос, бос, бос…“

Пети връх:

„Не иска да е «първа цигулка».

Не иска да е «барабанчик на епохата».

Отказва да «бие тъпана».

Стига му само «да обира парсата».“

И преди тези, дето искаха да премахват петолъчките като символ, без да разбират действителния им символ, Живко подхваща върховете на другата си петолъчка:

Първи връх: „Как да я туря до сърце, като е змия?“

Втори връх: „Като ни докарахте до просешка тояга, не помислихте ли, че можем да ви почнем с нея?“

Трети връх: „Защо като слушаме Запада — западаме?“

Четвърти връх: „Защо направихте средната пенсия като средния пръст — само да се показва?“

Пети връх: „И до края ли такава ще е участта ми: да съм «трън в очите» на безочливи?“

Няма да цитирам всичките Живкови петолъчки. Те бодат очите на тези, дето ни доведоха до този хал, но пък са балсам за душата на обикновения човек:

— „И ще дойде Ден и Последните ще станат Първи «сиромаси».“

— „У нас престъпниците вече са три вида: дребни — циганизирани, едри — организирани, висши — избирани.“

Живко Сотиров има усмивки за всеки ден и за всеки от нас. Ние, неговите приятели, и всички читатели можем само да сме му благодарни за това.

Но освен усмивките, той носи и една особена радост за децата и детството. И им подарява Мечтата и в най-трудните български дни.

„Лесно ви е на вас. Стане ли тъмно, кой по-рано, кой по-късно — ляга да спи. Спокойни сте — имате си креват, имате си възглавници и топли завивки. Завивате се, затваряте очи и…

Но, право да си кажем, едва ли има момче или момиче, което, щом си легне веднага да заспи.

Изгасят ли лампата мама и татко, вие отваряте очи, гледате в тъмното, виждате какви ли не работи. А хич и през ум не ви минава: къде ли нощува Мечтата? Има ли си креват, възглавница, одеяло, топло ли е в стаята й, както е топло във вашата?

Чакайте, чакайте, ами — да, вие веднага ще запитате: Какво е това мечта? Какво ли? Нека всеки си я представи. Гледаш например как самолет лети високо-високо. Искаш да бъдеш в него. И то — непременно като летец. И веднага се озоваваш в самолета. И то — като летец. Или пък виждаш — кораб пътува далече-далече в Морето. И неусетно пожелаваш да станеш моряк. Но не какъв да е, а Капитан. И веднага си на кораба. Или пък гледаш чичкото, който продава сладолед — такъв, със шоколад. И изведнъж в устата ти започва да се топи сладоледът. Става ти сладко-сладко. И никак не е студено. Или…

Но тъй може да продължаваме до утре.

Навсякъде ни води мечтата. Тя е толкова мъничка, че като се хване за слънчев лъч, може да се спусне чак в сърцето на човека. Хареса ли й там — и остане — това е най-хубавото. Защото, започнете ли да мечтаете, от сърцето, което мечтата е превърнала в мъничко слънце, изгряват лъчи. Срещнат ли друго момче или момиче, влизат в техните сърца.

И все пак — ще кажете — като стане тъмно, къде нощува Мечтата, а?

Точно това искам да ви разкажа.

Лежите си вие в тъмното, с отворени очи. Мислите си какви ли не работи, виждате какво ли не. После неусетно клепките натежават. И… заспивате.

А през това време, без сами да разберете, Мечтата е дошла при вас. На едни ще обагри сънищата като цветна картина. Толкова хубава картина, че като се събудят, непременно ще искат да я нарисуват. Следващата нощ Мечтата ще им нарисува още по-хубава картина и пак ще могат да я нарисуват. Да, но мама и татко може да им се скарат: оставили уроците и домашното и започнали да рисуват. Но Мечтата непременно ще дойде при тях по-късно — и съвсем бавно, багра по багра ще им каже как да нарисуват картината.

И тъй неусетно Мечтата превръща това Момче или това Момиче в Художник. Те ще рисуват все по-хубаво и по-хубаво. Но все ще са недоволни от това, което са нарисували. Можело да стане още по-добре! А когато се научат да поправят нарисуваното, без да почнат да го развалят, значи са станали истински Художници.

На други пък Мечтата ще дойде в съня като мелодия, на трети — като Невиждано цвете, на четвърти — като чудна Машина, на пети — като неповторима къща. Такива Момчета и Момичета стават музиканти, агрономи, инженери, конструктори, строители…

Тъй — всяка нощ Мечтата идва при всяко дете.

«Ами кога спи?» — ще попита някой.

Мечтата никога не спи.

Заспи ли мечтата у Човека — това е най-тежкото нещо на света…“

Така авторът на „Последният ден на вълшебствата“ (2002) насели детският свят с красота и запази Мечтата за толкова чистите детски души.

И даде пречистваща усмивка на всеки българин, на всеки човек.

Ние вървим към финала на този малък разказ за Живко Сотиров. И, както авторът пожелава в началото на книгата „Усмивки за всеки ден“: „Да сте чисти и честити!“

И ти, приятелю! И вярвай в своята много показателна „усмивка“:

„Винаги, когато кажат: «Говорят зад гърба ти» се радвам — значи още съм пред тях“.

Още, още си пред тях, брате. Те вървят я бавно, я обратно по пътя!

22 май 2003 г.

Из „Дневник, 2002 г.“

Иван Пенев е тих, пастелен поет. Той пише леко, но бавно, дълго премисля мястото си под звездите, държи продължително думите в лабораторията на отзивчивата си душа, докато, очовечени и добри, ги пусне сред хората.

Аз вече съм намерил всички думи

с които се рисува тишината…

Той има особено преклонение към хляба и зърното, към селския корен и народната добродетел, търси обяснение и защита за „земното“ ни притегляне между град и село, между любов и дълг, между ласка и болка.

Търсейки, поетът омъдрява. Помня как го болеше от издателските разтакавания, огледвания, презастраховки, преди да се появи първата му книга… Сега си мисля, че Иван Пенев трябва да е благодарен на тези, които не с добри намерения го разтакаваха…

Той дълго, прекалено дълго подготвяше своята нива. Много околовръстни се чудеха защо този човек все окопава, тори, разрохква, почиства, плеви. Други беряха ранни, недозрели, полузрели, а и зрели плодове. Иван Пенев продължаваше да окопава нивата… И трудът, и мъката бяха възнаградени — показателен е първият плод от тази нива, стихосбирката „Високо цвете“. А „Петъчни бягства“, „Яснота“ и любовната лирика показаха, че поетът продължава със същото настървение да поддържа в най-добро родитбено състояние поетическата си нива, да я чисти от плевел и бурен, да я полива с чувствителност, обич и прозрения. И да подбужда очакване за още по-сериозен път към съвършенството и яснотата.

Дано извърви този път.

„Адажио“ — трета поетическа книга на Яна Кременска

Току пред коледните и Новогодишни празници (2002 г.) на бял свят се появи стихосбирката „Адажио“ на талантливата поетеса Яна Кременска. След „Пастирка на звезди“ (ИК „Будилник“ — Враца, 1992) и „Събирай ме понякога от думите“ (BOLD Enterprises — Стара Загора, 1994), „Адажио“ е третата поетическа книга на Яна Кременска, една от най-оригиналните и с богато метафорично мислене авторки от ятото на някогашното Младежко литературно обединение „Околчица“. При нея няма образна криза и недостатъчност, случайни находки. Поезията й е водопад от метафорична образност, въпросът е коя от коя е по-пищна, по-дълбока, по-вярна, въпросът е за възможното успоредяване на чувство и мисъл. И точно както го е написала в стих, при нея

Сезоните на думите са хубави,

защото след цвета, завързват смисъл.

Преди години литературният критик Наташа Манолова, писа за получени по пощата стихове във в. „Народна младеж“: „Непознато, не срещано в печата име и стихове, които веднага те печелят с нещо напористо и свежо… Един характерен, искрен глас набира сили в младата ни лирика…“

Лиана Даскалова ще се отзове така: „Поезията на Яна Кременска прилича на песен — има своя музикалност, своя тоналност. Това градско чедо изповядва неочаквана близост с майката природа, държи се за нейната пола, гали се, не иска да се откъсне. И може би затова поезията на Яна Кременска е свежа, хубава като името й… Тя е млада и ние усещаме тази младост, нейното слънчево отношение към света, към хората. Готова е да начупи хоризонта, за да раздава обич, да предлага нежност в шепите си. Белият лист при нея не е бял, а цветен като цветните сънища и мечти. Толкова росна свежест има в тази поезия, че наистина сред словата откриваш ту щурче, свирещо на своя тънък летен лък, ту паяжинна нишка от стрък до стрък…“

Редакторката на нейната първа книга, поетесата Надя Попова отбелязва, че „Яна Кременска си дава сметка за сложността на живота, за илюзорността на хармонията, която уж е в нас и край нас, а всъщност все ни убягва.“ („… някъде дълбоко в мозъка ми се чупят стъклени мостове. Затягат се около мен оковите на земната ми същност“). Тя е проумяла, че „от пелин света горчи“, но ни говори… за радостта, за съпротивата на младата, жизнена личност, за нейните предизвикателства към рутинното и сковаващото… „Не ми завиждайте за любовта, която в думи съм превърнала“. Тук стигаме до разковничето, до вечното драматично противоречие, гениално изразено от Марина Цветаева: „Ибо раз голос тебе, поет, дан — остальное взято“. Това е проклятието на думите, на творческия импулс, на разяждащия червей, който никога не ти дава възможност да избегнеш самоанализа и разлагането на палитрата на отделните й цветове; не ти позволява да останеш до първичността на преживяването. Ето защо дръзналата да се провъзгласи за „пастирка на звезди“ не може да бъде само жена, просто езичница, и нейната молба към любимия „Само ме научи как да живея без да чакам и без да помня“, допълнена с изреченото в „Молитва II“: „Внимателно да гълтам дозите безочие. Да оцелея… Да не искам повече“ събуждат асоциацията за Далчевото „Научи ме, Господи велик, да живея като всички хора“. Уви, невъзможно е.

Втората стихосбирка на Яна Кременска — „Събирай ме понякога от думите“ показа, че младата поетеса върви по възходящ път, а изводите и оценките от ранната й поява на поетическия небосклон са били верни. И в тези стихове го има особеното усещане за щастие, омесено в тънка печал и неопределима болка. Тя продължава да се самоотбранява достойно, като всяко стоварено щастие или нещастие върху деликатната й сетивност превръща в поезия.

„Адажио“, третата посока в поетическото саморазкриване на поетесата, е симптоматична — тя хем е доразвитие на започнатото в „Пастирка на звезди“ и „Събирай ме понякога от думите“, хем е разделна книга… Защото, ако се опрем на традиционната критика, тя е отново, и преимуществено, книга за любовта, но това е само първият пласт. Под основния текстови пласт текат буйни „други“ води. В тях се мие и извайва особен философски камък. В първия пласт уж нещата са дотукашните:

Лесно пях и пих, небетата

винаги ме заслужаваха.

(„С усмивчица“)

Или:

Тя не си мери думите,

непреднамерено хуква,

танцува неистово блус

в тишината на зениците ти…

(„Приказка“)

Или:

Ти свириш във тъмното

и светът се повтаря, разбира се…

Нищо ново под слънцето,

но точно сега

има смисъл да забравиш за другото

и за миг да повярваш,

че никой след теб

няма вече да свири.

Точно в този момент

светът си сверява часовника

по теб и по мен.

(„Адажио“)

Доразвитие, или част от дотукашното е и този, макар и прекрасен, текст из стихотворението „Пианисимо“:

И светят във очите ми кокичета,

а ти ги припознаваш със камелии

и ми разказваш нещо много есенно.

И се разтварям в теб. И пак сме цели.

И се живеем, и се потвърждаваме

във лудналата невъзможност на сезоните.

(„Пианисимо“)

Тази поезия е истинска и красива. Поезия на дълбоките чувства и ранимата чувствителност. Поезия, в която всеотдайността е взискателна. Но изведнъж в книгата зазвучават по-дълбоки, пресяти от живота истини. И колкото и да смятаме, че дълбоката мисъл може да нарани поетичността, тук се е получило обратно — самата поезия се е повдигнала на пръсти, очите са се вгледали и по-надалеч, и в по-дълбоки пластове, душата е преболедувала дребното, и късовете прозрения са обляни с особена светлина. Там, „в средата на много други измислици“ Яна Кременска признава: „и ме е страх от крехкостта на нещото“, и пита: „Забравили ли сме какво са съвести/ и още хиляди виновности…“. Там „в тъмното се галят/ омразата и любовта“, „… остриета/ режат залеза…“ Там:

Сезоните на думите са хубави,

защото след цвета, завързват смисъл.

И плод да се роди — ще го откъснат.

Или останал неоткъснат ще изгние

до много непотребната подкова,

останала от никой ненамерена.

(„Фламенко“)

Поетесата сама като че гори с „жаждата на огъня/ на онзи огън, тръгнал към морето,/ със мисълта да се удави…“

Ти знаеш, че гласът на тишината

е по-горчив от всички думи приживе,

но знаеш още, че горчивото

е сто пъти по-сладко от отровата —

от сладост да ти лепнат устните.

(„Рондо“)

Яна Кременска разтваря съмненията си в неверието на околния човек. Когато е сигурно, че „тук няма сигурност“, „и думите са казани на халост“, когато нещата от живота губят реалността си

И има живи мъртъвци, които

се търсят да се потвърдят в очите

на всичките себеподобни

и си вярват.

Тук има мъртъвци, които са забравили,

че някъде в небето има птици,

че птиците се връщат всяка вечер

във градовете си,

по своите дървета.

Как да се живее в свят, вторачен в невзрачното битие и забравил за птиците, песните, мечтата. Как да живее самата птица, която „много вярва в най-високото/ и винаги целта й е небето“?

Не искам да си само моя песен,

засвирена от луднали по лятото

щурци, и чучулиги, и светулки.

Сега ти подарявам всички думи,

и всичките морета, с всички риби.

Но във вълните жаждата ми хлипа

неутешимо по небетата.

Небетата на всички волни птици

безумно влюбени по най-високото.

(„Само думи“)

„В средата на много други измислици“ авторката някак естествено стига до „после“, до „след нас“.

А „после“ не е имало, защото

след нас са избуяли само плевели

и диви храсти…

(„Писмо“)

Поезията на Яна Кременска е красива, но и вътрешно подредена и дълбока.

И съм си аз, и сигурно съм хубава,

защото се оглеждам във очите ти

и помирявам себе си със твоите желания.

(„Без повод“)

И към финала на книгата, в стихотворението „Същото е“, може би и без да е търсено съзнателно, Яна Кременска е успоредила и събрала дотукашните си поетически усилия, събрала е „Пастирка на звезди“, „Събирай ме понякога от думите“ и „Адажио“, дотукашните трепети и болки на оголените сетива:

Сгушвам се в гнездо на облак,

ще поплача тихо…

Свършиха се думите за стихове.

Пиша вятъра,

Заплитам го в косата

на небето.

А небето се целува със земята.

като в театър.

……

Същото е, като утре,

като после, като винаги…

Същото е, ще кажа аз на младата и пренадарена от природата поетеса Яна Кременска, като живота. Със адските му тревоги, тъги и неволи, с безпътието понякога, но и с безкрайната му красота, на която толкова рядко хората обръщат внимание, забравяйки, че възможността да я откриват и да й се радват се дава в един единствен, еднократен човешки живот.

Завършвайки си позволявам да твърдя, че Яна Кременска е един от редките и прекрасни цветове на българската поезия. И дано Бог и тя самата го опазят, за радост на ония души, сърца и умове, които в крехката и възвишена лъчезария на поезията намират ориентири в пътя и опора за съществуването.

2003 г.

„Килерът“ на Людмил Рашев — светъл хол за поезия

На пръв поглед той е „малко отнесен“, много непрактичен, нерешителен, немъжествен, сравняван с поетите от неговото поколение.

На пръв поглед той загуби много време, години, загледан в един неголям по обема си „килер“ в непрактичното свое земно жилище.

На пръв поглед с такъв другар ще ти е трудно в пътя, а ако е съперник — е лесен за отстраняване или побеждаване.

На пръв поглед… Но само на пръв поглед е такъв човекът и поетът Людмил Рашев.

… Няколко години преди промените прочетох стиховете на млад стрелочник. Имам брат жепеец, „ръководител движение“, знаех каква е житейската трудност на човека — стрелочник. Може би това спомогна за по-голямата ми отзивчивост.

След като беше представен пред обичащите поезията, след публикации в сп. „Пламък“, в. „Пулс“, в. „Литературен форум“, алманах „Околчица“ и други литературни издания, започна тиха и уморителна „лабораторна“ работа. Всяка дарба има необходимост от продължително самовглеждане, от „шлифоване“, от изясняване на личния глас и формата, необходима за този глас.

Людмил Рашев бавно, но сигурно навлизаше в трудни пластове, разширяваше поетическия си кръгозор. Поезията му набираше сила, неподозирана сила в иначе все още младежката неукрепналост и неподготвеност за поредните тежести, които животът не спираше да му поднася. И се появиха първите, вярно изразяващи същността на поета Людмил Рашев стихове:

От вълшебните приказки — стигнах днес и до вас,

неудобен навсякъде и на плът — непораснал,

невменяем все в сурия делничен свят,

мои братя големи, аз — най-малкия брат.

Със усмивка глупашка и с детински очи

като паднал от Марс все разнищвам горчивото,

все се ровя във всеки невъзможен боклук,

тъй от крачка на крачка — ето, стигнах до тук.

Да мълча не умея, нямам чувство за такт

и свирукам си истини, непокрити с варак,

нямам царски палати, ни каляска с бял ат,

мои братя големи, аз най-малкия брат.

Да мълча не умея, като братеца вол:

сред попукани църквици — бродници — бол!

и как всеки свенливо със ръждясал пирон

дооформя там нещо по взора в иконите…

Да мълча на умея, от сърце се разсмях! —

как се дърпате с времето: ту напред, ту назад,

как търпимо ме стрелкат през бюрата с инат,

мои братя големи, мен — най-малкия брат…

На задевките ваши и на присмеха ваш,

на ламята триглава (и съвсем не тъй страшна),

на пазарските козни и на смисъла як

аз съм нужен безбожно! Тъй точно: глупак…

… Свети златната ябълка и сред летния ден

тя ще свети, защото тук ме има и мен,

тя ще свети, защото пак ще бдя в полунощ

със сърце незаспало. И в ръката — със нож!…

(„Реминисценция“)

Когато подготвяхме в Издателска къща „Будилник“ първата му книга „Мълчание от думи“ (годината е 1992-ра — началото на една продължителна бездуховност и на ходенето на България по мъките), поетесата Надя Попова се отзова за нея така:

„Иска ми се да започна с ред от едно стихотворение, включено в книгата: «Колко първи неща са преминали… Колко първи неща предстоят!», за да кажа, запазвайки препинателния знак! — днес, когато толкова неща свършват, преди още да са започнали, когато нематериалните ценности са натикани дори не в килера, а на бунището, появата на дарование от такъв порядък е още по-ценна. Казвам това без екзалтация, въпреки възклицателния знак, както и без традиционното снизхождение към дебютант; за Людмил Рашев е неуместно да се говори като за начеващ поет не само защото той е познат на четящите поезия от сериозната литературна периодика. А защото в стихотворенията му освен очевиден, силен талант има и безспорно майсторство, това, което се нарича професионализъм. Малко е да се каже, че Рашев гледа света с очите на поет; този свят се пречупва през погледа му така, че дава впечатляващи художествени резултати…“

„При Людмил Рашев — пише по-нататък редакторката на книгата — в движение е интелектът, той притежава завидна ерудиция, която обаче не е повърхностно — задълбочена, т.е. сама за себе си, а одухотворява размислите му за смисъла на нашите усилия и придава многовариантност, артистизъм на поетическите му въплъщения. Ще приведа един пример, стихотворението «Акварел» с посвещение на Марина Цветаева — то не само асоциативно, но и ритмически отвежда към цветаевското «Един мой прадядо е бил цигулар…» Но дори читателят да не познава чак до такава степен творчеството на голямата руска поетеса, за да направи паралела, той пак ще намери в българския отглас отражение на размислите си за вечното, генетически обословено непокорство пред обстоятелствата, за корените на достойнството, този път чисто българско, които са по-жилави от всичко…“

Цикъла стихотворения „Край ствола“ носи най-радостните открития на младия поет. Там са стихотворенията „Родина“, „Бащиния“, „Очевидец“, „Колаж“, „Реминисценция“. Те разкриват и погледа към света, и посоката на бъдещите търсения, и техническата прецизност на Людмил Рашев.

Точно стихотворенията в този цикъл дадоха основание на талантливата Надя Попова да каже: „Добре дошъл, най-малък братко! Златната ябълка не е привилегия само на най-големите братя или пък на Триглавата Ламя! И да не я притежаваме, ние, които се храним (и храним) с «шепа думи», ще я пазим винаги от нечисти посегателства, ще бдим «със сърце незаспало и в душата си — с нож!»“

Независимо от радушния прием на първата му книга, от високата оценка на критика и читатели, Людмил Рашев не се забърза да издава новонаписаното, да брои на колко книги е автор. С трудностите на живота, които се сервираха в изобилие на всички, той преодоляваше и една от най-претенциозните трудности в литературата — да се изчиства шлаката, макар и от живо тяло, да се оголват проводниците — нерви, с които поетът може да долавя и най-нежната радост, и най-тихите стенания на човешката и на обществената душа.

Знам, че в някой млади творци, а и в по-възрастните, има един неизречен упрек към мен заради високите, според неупрекващите на глас, оценки към двама от младите поети: Яна Кременска и Людмил Рашев. Аз не крия, че обичам тези двама поети. Защо? Тяхната поезия и техните търсения са искри от същия огън, успоредици на нещо и от моите търсения, част от разбиранията ми за бавното и продължително, вървяло през поколения, натрупване на таланта, и начините за художествената му реализация. Метафоричното богатство при Яна Кременска, при Людмил Рашев — умението да се изпълни смислово до край, да се разшири до възможния предел всяко художествено хрумване, и то да получи завършеност във формата си, не може да не бъдат адмирирани, не може всеки, разбиращ творческия процес, да не направи зависещото от него, да не остави разкритото богатство да се разпилее, да не се реализира. Не съм имал предвид разумния съвет на Максим Горки: „Казвай по-често на един човек, че е добър и той ще стане добър… похвалата понякога е по-въздействаща и по-възпитателна в изкуството, отколкото най-заслужения и справедлив упрек.“ Имах личен опит — една голяма руска поетеса преди години ми казваше: „Критиката може да те направи съобразяващ се, предпазващ се. Но не и самовзискателен… Аз ще ти помагам по особен начин — ще те обичам. От обич се израства невероятно, неочаквано за други… Обичаният става взискателен към себе си заради обичащите го.“

Като говоря за двамата, трябва да кажа, че с обич обгръщам и творческия път на Ралица Челебонова, Светла Дамяновска, Полина Лазарова, Вера Балева, Виктория Иванова, Ани Николова, и на десетки още талантливи деца на врачанската земя.

Десет години отделят първата стихосбирка на Людмил Рашев „Мълчание от думи“ от „Килерът“.

Той не бързаше да издаде втора книга, но бързаше да търси отговорите за този прекалено стар „нов начин на живот“, в който талантът е набутан в килера. В гостната — посредствеността.

През тези, неописуемо дълги, години той се вглеждаше както в своя, така и в живота на народа. Вглеждаше се, с погледа на часовникаря, в детайлите на думите, в съзвучията, в галенето и чуждеенето им. Той се учеше, и много често сполучваше, да изпълва със съдържание всяка, дори най-странна, форма, както и да придава форма на най-странното съдържание. В предговора към книгата му съм писал — длетото, с което работи, е бавно, но фино. То е лесно уморимо, не винаги сигурно. То се връща често назад и оглежда пак, вече с очите на човек, преминал веднъж същия път. И след поредния удар словото става още по-звънко, прозирно, но и по-дълбоко. Той изпревари мнозина от българските поети. И не само в неговата възраст.

Побеляха внезапно моите думи,

та, по черния друм,

всеки — всякога — да ме одумва:

„Гледайте — белодум!“

Това не е поза. Не е, още, и постижение. То е посока. Поетът, всъщност, извървява пътя към съкровеното — да бъде другодум. Гласът му да е автентичен, да не го смесваме с други гласове. Истината е, че този път е труден. Поетът е на пътя, не го е извървял. Самото вървене е част от разкриването на таланта. Тук, за разлика от спортистите, колкото повече опит набираш, толкова по-бавно се върви, съпротивата на „пътя“ става все по-ожесточена. Защото няма по-трънлив път от този към съвършенството. И по-щастлив.

Пътьом, в стихотворението „Кратко небе“, той ще забележи защо „векува восъчната пита“:

Сладка капка труд е в нея скрита,

сбрала съвършенство от тревите.

Но още:

дъхави пространства неоткрити

на крилете им трептят!

И не „кипва“ поетът как „хорските приказки приказват“ за него:

как с моята муза — дребна на ръст —

неприлично сме сочени и измерени — с пръст!

Вижте: колкото палец е! — бърза вестта

и пътуваме с нея — от уста на уста —

в нова приказка, съчинена изцяло от вас,

Палечка — моята мъничка муза — и аз.

Вижте, в тълпата — от двойки безчет —

всяка муза класическа — с голям поет! —

и — сред закачките — смалена съвсем —

най-малката муза — редом със мен!

В това стихотворение, което би трябвало да носи заглавието „Приказка за Палечка“, е „осчетоводена“ мъката на поета и мъката на творчеството.

Палечке, музо, — в пътя ни отреден

май само през зимата видяхме бял ден,

и аз теб ли спасявах, или ти — мен,

Палечке, музо, — приятел свещен?…

Ето: двамата; кретаме… Ала дойде ли ден

да остана; тук; ти продължи! — и без мен! —

защото приказката тук не свършва, нали? —

защото: Приказката за Палечка трябва

да продължи

и краят й —

зная! —

ще бъде щастлив.

„Килерът“ на Людмил Рашев е малка поетическа победа. В нея е душевността на Людмил Рашев и на променящата се (без да знае защо, кое и как?) България. Ще спомена сериозните постижения в стихотворенията „Албиноси I“, „Песен“, „Реклама“, „Алиби“, „Балконът на плътта — душата…“, „ЖК“, „Кратко небе“, „Тенис“, „Албиноси IV“, „На север от моето село — селце!“, „Дочух, без да искам, и бях смутен…“ (или както аз го озаглавявам „Приказка за Палечка“), „Върху земята, където съм заземен“, „Една моя леля се казва Добрина“, „Римейк 2000“.

Но нека спрем до тук. Защото дълбокият разговор за поезията още се води в самия автор. Защото пътят е изключително стръмен, и хлъзгав, а върхът, към който се е устремил Людмил Рашев, е много висок. Пътят нагоре е невероятно труден, на стъпка в страни са опасните пропасти (от задоволяване с постигнатото, от провинциалното самовеличаене, от отказа да се върви без почивка), въздухът е разреден, кислородът е в лек недостиг. Но пък гледката, която се разкрива от върха, е невероятна. Хоризонтът е необозрим.

Нека имаме куража и дружеското рамо да подкрепяме поета в този труден негов път. Нека помълчим, когато се заражда и когато се шлифова онова, неуловимото, към което и нашите души се стремят, но което се създава от поета:

Не ме докосвай, моля те, защото

тогава съм зает с прашинки леки:

прашинка по прашинка —

търпеливо

аз реставрирам багрите в мотива

на всякое крило изпепелено.

(Клас: пеперуди? Подвид? — Феникс…)

И се боя от полъха на дума! —

когато всяка клетка в мен топурка

и търси, търси в пепелта прашинка;

от здрача — в заем — гарвановосинкаво,

вараковозлатисто — от звездите

и влюбенокафяво — от очите ти…

Затуй

секунда само замълчи, когато

стърнището чернее на душата

и по пътечките на всички вени

отчетливо върви

несподеленото…

Несподеленото, което превръща житейския „килер“ на Людмил Рашев в светъл хол за поезия.

17 април 2003 година

Две години без Елена

Не можем, не искаме и няма да я забравим.

Тя не е умряла. Просто се пресели в друг свят — на незабравата. Светът на всеки човек, живял повече за другите, отколкото за себе си.

Вече разказвах този случай… Когато свърши тъжната сбирка на четиридесетия ден, закарахме татко на село и се връщахме. Шофираше Стоян, синът. Аз — безпаметен; Стоян мълчи, натиска педала; колата превзема пътя, както мъката душите ни. И след завоя, където започват краводерските лозя, на четири-петстотин метра от другия по-труден и остър завой, пред колата изви щъркел и полетя пред нас, на височината на предното стъкло. И така сто, сто и петдесет метра. После възви надясно, издигна се на юг, към полите на Врачанския Балкан. Душата на Елена ли беше, сбогувайки се да ни предпази от високата скорост пред следващия опасен житейски завой?

Тя беше свободен, щастлив, любвеобилен човек.

Имаше грижа не само за своите деца — за всички деца, за всички жени, за всички хора.

Умееше, при това красиво, да даде всекиму залък щастие.

Късаше от съня си, от почивката, от живота си. Шиеше дрехи, обличаше сирачета, застъпваше се за онеправданите, решаваше човешки проблеми.

И всичко това — без парадничене, без да се бие в гърдите, без капка съжаление или злоба.

С усмивка. С обич.

Сега в много хора има късче от нея: късче вяра, късче надежда, късче успех, добронамереност, готовност за саможертва и борба за човека, за живота, за свободата.

Срещаме из града нейните дрехи, гердани, обеци, брошки, елечета. Нейната усмивка и препредадена доброта. Чуваме казаните от нея думи. Четем писаните с любов към Елена автографи на книги, картини, незабравими женски посвещения, писма от поети, художници, лекари, журналисти, научни работници, ръководителки на женското движение у нас, в Русия, Украйна, Чехия, Гърция, Полша, Словакия, Германия, Франция.

Тя ни гледа от хилядите снимки, рисунки, картини.

Мисля си, че ни поощрява в това, което правим. Подкрепя ни. Окуражава ни.

Ако в нещо ще ни упрекне — то е, че не живеем толкова любвеобилно и свободно, като нея. Но такъв упрек, в днешния ден, е погалване с перце.

… Като разлиствахме писма и ръкописи, изпадна мъничко листче. Писала го е при едно влизане в болница. Отдавна. То започва така: „Мили мои…“

И учи децата как да се държат, да помагат в къщи, аз как да ги подкрепям, на приятелите какво да кажем, и ги споменава поименно.

„Сега ще ви е трудно без мен…

Трябва да е чисто и подредено, все едно че сме всички заедно. Трябва да посрещате всеки приятел, все едно че съм у дома…

Обличайте се…

Обичайте се…“

Повечето съвети са към Сребринка, тогава още дете. „Ти, мама, ще си домакинята в тези дни“. Мен пък ме съветва: „Пиши, както ти можеш“. И ме е засилила, ето как: „Както ти можеш — никой не може“.

Тя така и разговаряше с нас. Така съществуваше.

Пак прелиствам това писмо: „Мили мои…“ Обръщението е било към всички — у дома, в работата; към приятелите, другарите, познатите — близките и далечните.

… Сега щъркелите се връщат. Вглеждайте се, все един ще се завърти над вас, ще разплеска криле, или ще ви поздрави с тракането на клюна.

— Честита пролет, мили мой!

Дръжте се…

Ето това е Елена.

И няма как да не остане в нас и с нас — жива завинаги!

12 април 2003 г.

Тази книга се завършваше, когато поетът Людмил Рашев донесе у нас два листа, изписани на ръка, свенливо ги подаде и каза — ако е възможно да има и негова дума за Елена. Ето я „думата“ му:

Елена означава светлина.

Под полюлеите на звездната вселена

аз виждам как върви една жена —

хубавата Елена.

Как шества! — боса; и как звезден прах

по нейните нозе сияе.

Полиелей от жива светлина —

любимата жена на М. това е.

И майка, майка! — с дъщеря, със син

любимото семейство озарила.

А митове, легенди и мъгли

само с усмивка: обезмузовирила.

И: — виждам днес, тук, за пореден път

поредна Троя — в пламъци червени…

Не, не приписвайте каквато да е смърт

на моята приятелка Елена!

Еленооката ще защитя!

С меч от перо (поне) — да бъде защитена.

Повод за мир, не повод за война

е най-прекрасната жена в света — Елена.

… в скандалните конкурси на света

не само с орис на ненаградена!…

За влюбения М.(ъж) любимата жена

е винаги мис „Свят“ и мис „всЕЛЕНА“!

Сред мрака сур — крилата! — светлина.

На птица! — от космическо яйце родена…

И виждам: лети една жена —

хубавата Елена.

Тя! — като знак за светли рождества —

пролетен щъркел — в полет непременно!…

Лети, лети! — над кал, сред щърков сняг

една жена — на всички времена —

нЕтЛЕНнА…

Из „Дневник, 2004“

21 януари.

Осиротяхме. Отиде си от живота един от най-талантливите писатели не само у нас и не само в Европа — Йордан Радичков.

Отиде си в януари, месеца, който смяташе за най-българския месец. (Има и пиеса „Януари“).

Магьосникът на българското слово ни остави да зъзнем в студа. Не само ние зъзнем, малобройните му приятели, не само многобройните му читатели, но и българските думи. Той имаше любопитството и умението да ги събира всичките, да ги гали и да ги различава. Наричаше ги познати, опитомени („дето сме ги превърнали на кираджийски коне и всеки ги бие с камшика“), диви. Думи, които се задъхват по стръмнините, други, дето без всякакъв възторг си махат опашките, трети „готови винаги да се подмажат,… винаги ще изтичат някъде услужливо“, но и такива, дето „разбиваха страховития впряг, изпокъсваха ремъците и потъваха в тъмните гори и пасбища на въображението“. Сега те клечат в януарския студ, потресени от загубата на грижовния Стопанин. Неизразимата. Защото Стопанинът, който умееше да ги събира така, че и най-незабележимата да получи нов смисъл и сияние от неочакваната съседка, вече го няма. Няма го магьосникът, дето умееше да ги кара да се трудят ден и нощ, да се молят и да градят, да извайват не какво да е, а народната душа.

Но пък доловените й черти, направените ескизи и рисунки са в неговите книги, и в душите на читателите. Нали суматохата, тенците, верблюдите, привързаният балон, врабчетата, свраките, Коца Герасков, коженият пъпеш, шипковият храст, словесните портрети на Григор Вачков и Методи Андонов са тук. И по всички страни на света.

Значи Йордан Радичков пак е тук, пак е с нас.

Млада Околчица или другите „оченца“ на България

Всяка година, в провеждания Национален конкурс „Живеем в земята на Ботев“ участват близо толкова деца и юноши от родината, колкото бе Ботевата чета. Всяка година една Ботева чета на мисълта и чувството прелита от всички краища на България до града под Околчица. За да преосмисли подвига и поетическия гений, да преоткрива пророчествата на този, който не може да се мери с обикновена мярка, и който остана единствен и неповторим, велик и безсмъртен като народа. Да доказва своята любов към Христо Ботев. И към родната земя. Както красиво го каза през 1996 г. петокласничката Лидия Стоянова:

И под купола мамещ на пролетен свод

с изгрев чист на небето ни синьо,

само тебе да имаме, ни стига, живот!

Само теб, Ботев, и нашта Родина!

В стихотворението „Контрасти“ тя е още по-поетична:

И когато нощем звездни свили

спуснат бели ласкави фенери,

в песента на бели самодиви

болката ще стихне и изтлее

……

В твоята земя, Поете…

Там Балканът изтънява

и върхът разтваря се в небето

в точката на тайната голяма.

После цъфва цвете.

През 2000 година мъдро продължи четвъртокурсничката от София Павлина Михайлова:

… шепица

родна земя

като сън, като дъжд,

като ти, като тя,

като

вечност…

Националният конкурс за есе и стихотворение на тема „Земята на Ботев“ приключва в началото на Ботевите дни във Враца и веднага продължава неговият нов кръг. И мислите на млада България с надежда са насочени към Околчица.

Там, където небето

е целунато от смъртта —

в слепоочието.

И земята е вдовицата му.

Както е написала в стихотворението си „Обречена земя“ седемнадесетгодишната Милена Николова от Сливен. И както продължава шестнадесетгодишната Вася Николаева Христова от Шумен:

Избира смелият не нежната любима,

не свиден дом, покой и топлина.

Обрекъл се на своята родина,

на нейната свещена свобода,

от утре той ще е венчан за тази

поена щедро с млада кръв земя.

Младите поети и есеисти виждат Поета като жив и се обръщат към него като към жив. Мирослав Младжов от Благоевград пише в своето есе: „Дори по пътя към неговата голгота във Врачанския балкан няма онази бездна между живота и смъртта, между миналото и бъдещето. В този негов път има нещо възторжено, възвишено — това е пътят на смъртния към безсмъртието, преминаване от временното към вечното… Нали Ботев като поет живее хиляда живота заради нас, а все пак съществува много кратко: едно пламъче, пламнало, духнато от вятъра на времето и изгоряло“.

Младите от мисловно — чувствената чета на Ботев обичат родината си като него. Ето Моника Янкулова Стоянова, от София:

Подава слънцето глава на изток

и смайва се от чудна красота —

земя разкошна, край, където плиска

води сребриста прелестна река.

Земя, в която гордо се издига

по цялата й дължина прострян,

от Тимок до морето Черно стигащ

могъщ и мъдър, старият Балкан.

Но младите виждат родината повече като „България — болка, земя — мъченица“. Тези думи са на Полина Писарска, както и тъжния финал на стихотворението й:

Една страна като мълчание.

По-мълчалива от съвестта пред смъртта.

Заслушана стои и гледа,

топящият се сняг пред любовта към

родната страна.

Десетокласникът Мерел Невзат от Силистра пише през 1996 г.: „Днес коалициите са неизброими, защото мнозина жадуват да са сред най-силните, а не само жаждата ги подтиква, Войводо, властта е сила, а силата е… пари! Много пари, толкова много, че струват повече от съдбата на един народ и бъдещето на Родината…

«Победителите не ги съдят» — сигурно е така, Войводо, но е дълбоко непочтено!

… Един път годишно се връщат към тебе, Войводо, за да погалят съвестта и честолюбието си… Защото венците са… за тях! И песните са за тях… И банкетите… И белите погачи, които ти не дочака…

… Днес посрещаме по парите и обещанията, днес се делим на «такива и… останалите». Не искам да съм от «останалите», Войводо. Защото това е моя Родина. Тук е и моят дом. И моята улица. Най-хубавите места на тази Земя“.

Боли ги младите, боли ги. Христина Кънчева от Стара Загора пише:

Ето, виждам крилата на вятъра,

който носи лъжата позната.

Със забрава започва театъра —

за дърво от съдба прокълнато.

Дора Янчева от Ямбол: „Вместо да я променим, прибавихме още бръчки… Ние, горди наглед, тръбяхме успеха си, но вътрешно треперехме, че не сме имали по-голям провал“.

Лауреатката за 2000 година за поезия Гергана Косева е още по-остра:

В тежко време днес живеем

и с душите си смутени

вглеждаме се във поета

и се питаме вглъбени:

що позор е, що е слава?

……

Свидни жертви, що паднахте?

Кой зачита вашта жертва?

Нароиха се палати

а в тях мутри, тарикати…

И въпросите им са по Ботевски зададени. Деница Яворова от Разград пита: „Кой нас млади пропъжда по тая тежка чужбина — да се скитаме «немили, клети, недраги»? Какво ни принуждава да напуснем Ботевата земя, за да търсим щастието си другаде, за да изживеем пълноценната част от живота си на чужда земя, сред чужди, далеч от Калофер, Козлодуй и Околчица?“

„Ботев е не само предтеча на нашето време, а и наш съвременник“ пише в есето си Пламен Валериев Петров от Враца.

Младите търсят себе си в този объркан днешен ден, търсят истината за бъдещето — своето и на България. И в това търсене голямата им упора са творчеството, живота и саможертвата на Христо Ботев.

И се питат младите: достойни ли сме като граждани и достойни ли са стъпките ни по майката земя?

Ето извадка из есето на Деница Видолова от Габрово:

„Той, влагащият емоционалност във всичко, силно обичащ и мразещ, винаги на границата между разума и безразсъдството.

Ние — винаги обмислящите всичко, планиращи всеки ход…

Той — дързък, магнетичен, особен, уникален…

Ние — еднообразни, егоисти, затворени в себе си, вечно търсещи изгода…, борещи се за нашия собствен Олимп, игнорирайки другите и постоянно пречейки им…

Ботев — стремящ се към «бъдеще светло». Отрекъл българското «преминало» и настояще и определил за единствено българско притежание бъдещето. Бъдеще, в което народът ще е самостоятелен и независим, самоспасил се, със запазена нравственост и с понятията си за чест, със свой собствен живот, особен характер, собствена физиономия.

А ние бягаме в чужди земи. Ставаме «роби» на други — работим за тях, позволяваме да станем подвластни на тяхното духовно и културно влияние, да забравим от къде сме, кои сме. Да станем нови и други, чужди на България“.

И все пак терзанията и лутанията са катарзисен процес, в който талантът се стреми да потърси младостта на родината „такава“, че да заживее в земята на Ботев „с високо вдигнати глави — че тук той е пролял кръвта си, че за нас се е жертвал и на нас е завещал идеите и стремежите си.“ „Ако трябва да разкажа легенда — пише Елена Христова от Полски Тръмбеш, — ще разкажа живота на Ботев“

„Аз живея в земята на Ботев! Казвам го с обич и радост!… Аз живея в земята на Ботев, а той живее в душата ми“ — това са думи на осмокласничката Мариела Арнушева от Вълчедръм.

„Нашата земя — едно голямо цвете, обърнало глава към слънцето“ — с тези думи завършва есето на Десислава Парашкевова от Варна. Допълва я Елена: „Наричали са я вълшебница, заплела слънцето и земята в шевиците на носиите…“ Деница от Разград: „Ти ще идваш в сънищата ми, ще си на една крачка… Ще виждам една чета, която върви в бойна колона през твоята история и разгаря огъня на безмерната ми гордост и достойнство. Баладични ветрове ще държат буден нейния пряпорец от зелена свила, на която сияят две думи заветни: «Свобода или смърт».“ И деветокласничката Силвия Рашкова: „В шепата си стискам частица от родната земя: топла и черна пръст, в която пулсира силата и величието на несломимия дух на Ботев. Тръгвам си, стискайки в шепа моята България. Пръст от пръстта на Ботев, кръв от кръвта на народа“.

Участниците в Националния конкурс „Живеем в земята на Ботев“ заслужават благодарност за урока по родолюбие, който ни изнасят всяка година пред 2 юни.

Ако не беше объркана държавата ни, ако имахме финансовата възможност да поканим участниците в конкурса 2004 година, в залата щяха да светят очите на 236 млади ботевци.

Ако имахме. Но нямахме… Затова спечелилата първа награда за поезия Антония Маркова от Силистра пише:

Войводо, пак земя плаче

и камък ражда сълза…

Земята плаче, камъкът ражда сълза, а най-вярната българска дружина, младостта, се кълне в любов пред Родината „отнесена от бурни ветрове“.

Николина Георгиева Нейкова от Кърджали изповядва в стихотворението „България“:

Пропъдена е сякаш от света,

продадена от своите роднини,

но знай — не ще я аз сменя

за хиляди предложени родини.

А петнадесетгодишната Гергана Тотева от Стара Загора:

България е малка колкото сълзата

на майка ми, когато ме прегръща.

Чувството за мярка ме кара да спра тук, но обичта и отговорността пред младите талантливи деца на България ми разпорежда да продължа. И не с наградените, техните творби ще бъдат отпечатани — във вестниците, в литературно-художествения алманах „Околчица“, ще продължа с малки късчета от творбите на ненаградените. Неподредени. Тайно се надявам да се разбере как младите оценяват днешния ден, с каква искреност и любов говорят за Отечеството. Но е добре е да се чуе още как копнежът се изправя срещу болката, вярата срещу покрусата, откровеността срещу цинизма, съзидателността срещу безделието, дългът към България срещу безродството.

Десетокласникът Иво Илиев от Варна: „Той е вечен като България. Неин символ, неин гений. Той е голям и безсмъртен като Балкана, който му даде своя скут за люлка и своя връх за вечен дом.“

Яна Цанева, десетокласничка от Търговище: „За него сякаш всичко е казано, намерено, изпято, написано и прочетено… Пожълтелите страници на историята пазят много, помнят много… Знаят го, но не го разбират, имат го, но не го показват… Ботев е в нас! Всяка клетка знае, помни и пази — него. Ние имаме неговия пламък, той тече в кръвта ни, имаме искрата в сърцето и очите си.“

Деляна Христова, седмокласничка от гр. Исперих: „Питам се дали някой от днешните политически мъже прилича на него, но не мога да си отговоря. Просто защото няма такъв. Едно е да кичиш удобните си кабинети с лика на Ботев, съвсем друго е да живееш по неговите завети. Да обичаш народа и Родината си, да се откажеш от славата, от суетата и еснафското благополучие, от скъпите коли, луксозните вили и тлъстите банкови сметки, да се бориш за благоденствието на народа си, а не за своето собствено. Да ходиш между хората с високо вдигнато чело и открито да срещаш погледите им, а не да криеш очите и нечестивите си мисли зад черни очила…

Много, много трябва да се учим, ако трябва — да повторим урока, даже и класа. Но да запомним добре как се обича родина и как се служи на народ…“

Светлана Терзиева, единадесетокласничка от гр. Тутракан: „Къде е земята на Ботев? Там, където духът се извисява със смелите пориви на сърцето. Там, където цари свята правда и равенство. Там, където е свободата.

Къде е земята, в която живеем ние? Тук, където сърцето е паднало в несвяст. Тук, където «царица е парица». Тук, където е слободия.“

Лиляна Емилова Кисьова, седмокласничка, с. Устина: „Сякаш най-красива е луната над българската земя, над възвишенията: показва се, после се скрива зад облака, а вероятно тогава децата на България сънуват най-хубавите си сънища. Наесен клоните на овошките се огъват под тежестта на едрите и сочни плодове. Зиме светът в селцата е бял, тихите къси улички стават тесни и малко мрачни, а къщите сякаш се доближават една до друга, за да се стоплят. Зиме лятната гълчава секва, а край печките, насядали върху преливащи от багри старовремски черги, майки и баби плетат, предат и придремват. Този чар, тази красота може да се види и преживее най-силно на българската ботевска земя.“

Гален Дамянов, десетокласник от гр. Сливен: „Моята българска мечта е да се осъществя тук, на родната си земя — при ласкавата усмивка на мама, под мъдрия поглед на татко и със закачките на батко. Ще се опитам да променя света, в който живея. Как — все още не знам. Но съм сигурен, че той трябва да е светъл и добър…

Остава горчивата болка, че днес носим дрехи втора употреба и се чувстваме като хора втора ръка. Но жива е водата, която извира от земята на Ботев. Тя все още не е втора употреба“.

Живко Веселинов Василев, деветокласник, гр. Сливен: „Ботевата поезия е като планински извор — всеки може да се наведе и да пие с пълни шепи. След всяка глътка човек сякаш се чувства възроден и повече българин“.

Юлияна Стефанова, дванадесетокласничка, гр. Попово: „Няма го Ботев да ни каже: «Сега е най-сгодно време да покажем на света, че и ние сме достойни за свобода… ако не искаме да бъдем последни…» Като че не можем сами да съхраним тази свобода. Все някой трябва да ни води… Обърнахме поглед към Европа с надежда за по-добро. А тя ни вика: «направи това и тогава». И ние послушно го правим, послушно, като вечна рая, даваме туй, което ни поискат. Сякаш Ботев е предрекъл: «За българина днес е свободно да дава всичко, каквото му поискат — и ризата от гърба си биля може да даде, ако му кажат само…»“

Гюлден Ахмед Мердан, единадесетокласник, гр. Кубрат: „Огледайте се и ще видите колко младежи напускат страната. Напускат, но не заради робство, а заради насъщния. Няма робия, няма пари, а без тях не се живее. Търпи народът, така, както е търпял и по времето на Ботев. Него упреква поетът в «Елегия» и в «Народът вчера, днес и утре». Съвсем на място би бил неговия въпрос: «Тогава трябва ли да стоим и да бъдем прости зрители на драмата, в която би трябвало да бъдем сами ние актьори?»

Нали ние, хората, управляваме живота си, ние сме неговите творци.“

Недялко Атанасов Недялков, единадесетокласник от Варна: „Светът е изпълнен с тъга и жадува изцеление. Нямаме очи, за да видим, уши, за да чуем и сърца, за да ни заболи…

Земята на Ботев… Тя е същата. Ние безразсъдно сме се променили. Объркани, лишени от корен, сиротни, бедни духом забравяме за скритите в нея съкровища. Подобно на сина от библейската притча някога ще се върнем при нея — и може би по-добри. Дали ще ни приеме?“

Диляна Георгиева Бахчеванова, десетокласничка, гр. Пловдив: „Където расте дървото на надеждата, е домът на българската душа. Не едно дърво, а цяла гора, не един Ботев, а цял народ и една държава — майка България. Ботев е символ, знак, ярка звезда, която ни напомня да запалим пламъчето на родолюбието в сърцата си и никога да не губим тази искрица надежда — пред каквито и мъгли и бури да преминаваме.“

Калоян Пламенов Киранов, седмокласник от Разград: „Той ни показва как в компютърно време по стих се въздиша.“

Антония Маркова: „Някъде там, където пламна революцията, която ти помниш, сега блестят заревата на търговските центрове, на тунела под Ла Манша, на площадите и стъклените дворци. Не съм жадна за онази светлина, Войводо, но я искам тук и сега. Искам светлина за България!“

Явор Петров Иванов, осмокласник от София: „Не мога да не те обичам — ако те няма, значи и мен няма да ме има… Затова желая ти да пребъдеш! Да бъдеш моята обетована земя.

Да бъдеш не само Истина, но и Бъдеще!“

Преди петнадесетина години ходехме често на лов в землищата на моето бедно село Краводер с големия български и световен писател Йордан Радичков. Той не се вживяваше толкова в лова, колкото в красотата на природата. Забелязваше всяка отрупана с плод шипка и трънка, всяка открита поляна, слог, дол.

И го гледах веднъж как приклекна при едно мъничко, педя на педя кладенче. Очите му светят. Навежда се, пие глътка вода. Плисва само шепа на лицето си.

— Някога — каза Йордан Радичков — землищата ни бяха осеяни с кладенчета. Хората ги знаеха, почистваха, поддържаха. Кладенчетата — това са оченцата на природата.

После, досами брега на Ботуня, видя друго кладенче. Ние му викаме „Паничка“. Това е кладенче на три — четири метра от реката, в каменния й десен бряг. Водата идва от склона, пивка е, после се оттича в Ботуня. Йордан Радичков стоя дълго над тази „паничка“, чиято форма е изваяна като се трие камък о камък. Моите съселяни тук пият, а като се връщат от работа наливат за домовете си вода.

Друго „оченце“ на природата.

Това, което правят младите участници в Националния конкурс „Живеем в земята на Ботев“, е едно ново „оченце“ на българската култура. Това са стотици оченца във всички градове и села, във всички кътчета на Отечеството.

Колкото и да ви е трудно, млади талантливи деца на България, не позволявайте да ви превземат озлоблението и бездействието. Болката от това, че някъде живеят много по-добре от нас е разбираема. Но не винаги тлъстите банкови сметки, надутите портфейли и тежките джобове са самото щастие. Вие сте израснали високо — с прозренията, с любовта и красотата в душите си. И когато един ден застанете очи в очи — ще се види широтата и безкрая на вашия вътрешен живот, по-трудно постижимото човешко щастие. Щастие, непостижимо само с имане, пари, скъпи автомобили и яхти.

Забелязал съм колко често в скъпото пространство са заключени бедни, в сравнение с вашите, души.

Помнете, че обичта — към Отечеството, към родния край, към семейството, към приятелите — е по-голяма от всичките трудности, пречки и злини. Гордейте се с оная гордост на прекрасната ни поетеса Дора Габе:

Нашето небе е тъй дълбоко,

нашите звезди са тъй големи

и земята наша е безкрайна

а се сбира цялата в сърце ми.

Аз ви обичам и ви благодаря.

Ако напомня финала на стихотворението „Къщата на Васил Левски“, писано за един от миналите конкурси от шестокласничката Ани Тонева:

О, тя е малка колкото една

непобеждавана България

то смея да кажа, че именно вие сте онази „непобеждавана България“, която утре ще изправи горда снага и към която с нескривана възхита ще гледа не само горделивата Европа, но и светът.

май 2004 г.

Из „Дневник, 2003 г.“

Декември е. Стефановден. И Стоянов. Празнотата в къщата ни (без Елена) е голяма. Дъщеря ми Сребрина се мъчи да я запълва. Насилва ме да звъня на приятели. Гледам бележника: Стефан Продев го няма. Стоян Даскалов — също. Стефан Брезински — не искам. Стефан Цанев — звъня:

— Стефане, честит ти имен ден. Да си ни жив и здрав. И Господ да даде добри дни за теб и семейството ти. А ние, от край време и сега — те обичаме…

— Кой е? — радостно е питането на Стефан Цанев.

— Марин Ботунски.

— Приятелю от младостта, къде си…

— От Враца се обаждам.

— Колко се радвам: че те чух в такъв момент, че те има… Беше ми кьораво нещо… Това е да си Марин Ботунски — неочакваното щастие за приятелите…

Май не съм чувал по-висока човешка оценка.

Из „Дневник“, 2002 г.

Кое е най-прекрасното, което съм видял на Земята? Такъв въпрос си задава Юрий Олеша във великолепната книга „Нито ден без ред“. И като иска да отговори, че това са дърветата, като минава през поетическата си любов към брезите, той, в друг белетристичен къс, си спомня: „Нищо не се е случило в моя човешки живот без участието на слънцето, както физическото, така и скритото, както реалното, така и метафоричното. Каквото и да правех, където и да вървях, в съня ли, бодърствайки ли, в тъмнина, млад, стар — винаги съм бил на острието на лъча.“

А в моя живот кое е най-прекрасното?

Спомням си топлите води на Ботуня да обгръщат морното ми тяло след жътва — прелест. Връщам една необичайно голяма, огромна дъга, под която минахме аз, Елена и децата ни малко под Пампорово. Още — вървя бос по росните ливади на моето село, смолянските гори и чешмите из Родопа; мълчаливото ни другарство с Коста Павлов; ръчичката на дъщеря ми Сребрина, която се кротва в моята в джоба на болничния ми халат преди да ме оперират; синът Стоян, изпълнил рамката на вратата на болничната стая след операцията ми; очите на Елена, които разчитат всичко в мен без да говоря; Йордан Радичков в есенната лила на моето село; тези строфи на Фед:

В моей руке — какое чудо!

Твоя рука.

А в моя живот що ръка и що приятел вървяха редом. Не, не могат да се изброят! И те са най-голямото ми богатство. То нито може да бъде подпалено, нито откраднато, нито намалено.

Може би изморих хората около мен с безкрайното търсене и отстояване на истината. Но си мисля, че ако тръгна отново, пак по същия път ще вървя. Търсенето и отстояването на истината затруднява и унищожава нещо в бита ни, но пък открива за всички необятния и примамлив хоризонт на живота.

Бележки

Евгений Евтушенко е роден на 18 юли 1933 г. в станция Зима, Иркутска област. 1951–1954 година учи в Литературния институт „Максим Горки“. Освен стихове е написал и два романа „Ягодни места“ (1981) и „Не умирай преди смъртта“ (1994).

Поставил е и два филма по собствен сценарий: „Детска градина“ през 1984 година и „Погребението на Сталин“ през 1991. Изпълнява ролята на Циолковски във филма „Полет“.

По стихове на Евтушенко Дмитрий Шостакович създава „13-та симфония“.

Почетен член е на Испанската и Американската академии, професор в Питсбургския университет, в университета Санта-Доминго (САЩ).

През 1989 година е избиран за депутат в руския парламент, а през 1991 сключва договор и преподава руска литература в американския университет в Оклахома.

Информация за текста

© 2003 Марин Ботунски

Електронното копие е пратено от издателя.

Форматиране и последна редакция: Alegria, 2009

Издание:

Марин Ботунски. Ранни дългове. Художествена публицистика

Редактор: Надя Попова

Техническо оформление: Стоян Стоянов

Издателска къща „Будилник“, Враца, 2003

Свалено от „Моята библиотека“ (http://chitanka.info/text/14983)

Последна редакция: 2010-01-15 16:00:00

1

Преводът е на Захари Иванов

2

Превод — Андрей Германов

Content

Марин Ботунски
Ранни дългове
(книга първа)

Вместо предговор

Пътят на безсмъртието

Из „Дневник, 1965 г.“

Из „Дневник, 1980 г.“

Слънцето е моята свещичка

Из „Дневник, 1982 г.“

Песните и хуморът на мама

Москва, 1965–1966 година

Началният тласък. Стефан Цанев.

Ядрото

Подадената ръка

В гората няма два еднакви листа

Поет в России — болше чем поет

За цял живот

Пенати

Най-лъчезарната от моите безброй души

Из „Дневник, 1968 г.“

Зимни препускания в Матра планина

Талант и характер

Из „Дневник, 1979 г.“

Големият син на Горна Бешовица

Из „Дневник, 1969 г.“

Първата

Щадете сърцата на поетите

Ако е победа, говори за слабостите!

Пръсна светлина и се отрони…

ДЪРВЕТА

Знак за човека и времето

Сълза за Цонка

„Голямата къща“ на епика

Из „Дневник, 1980 г.“

Нежен цвят и ветрове арктически

Из „Дневник, 2003“

Радостта от себераздаването

Бели ружи

Из „Дневник, 1985 г.“

Пролет на прага ни

Любов и страдание, превърнати в красота

Из „Дневник, 1995“

Китка бели и сини звезди

Врачанският зограф

Меката величественост на Родопа

Сърдечност, доброта и проникновение

Диря в сърцата

Дъга с цветовете на родопска носия

Днеска нам, утре вам

Облъхнати от поетична красота

Из „Дневник, 1990 г.“

Линии, изписани от сърцето

Из „Дневник, 1987 г.“

Да превърнеш мимолетното във вечно

Гражданин в истинския смисъл на думата

С уханието и бодлите на розата

Из „Дневник, 2001 г.“

Имахме неблагоразумието да вярваме

Из „Дневник, 1998 г.“

На театър в Криводол

Из „Дневник, 1975 г.“

Като криле, допрели съдбите си

Ето такъв човек

Йордан Радичков — най-яркото магьосническо цвете на българското слово

Из „Дневник, 2001 г.“

Полет, в който всичко е за вас

Редове от писма

Живкосотировите „Усмивки за всеки ден“

Из „Дневник, 2002 г.“

„Адажио“ — трета поетическа книга на Яна Кременска

„Килерът“ на Людмил Рашев — светъл хол за поезия

Две години без Елена

Из „Дневник, 2004“

Млада Околчица или другите „оченца“ на България

Из „Дневник, 2003 г.“

Из „Дневник“, 2002 г.

Бележки

Информация за текста

1