Александър Блок

Дванадесетте

1

Черна вечер.

ял — снегът.

Вятър, вятър!

И нозете ти едвам държат.

Вятър, вятър —

по цял божи свят!

Вятърът развява, вее

белий сняг навред.

Под снега — лед.

Бавно, тежко

всяка стъпка се люлее,

хлъзга се — ах, тежко!

Между две здания —

обтегнато въже.

На въжето — плакат:

„Цялата власт на Учредителното събрание!“

Една бабичка свива се — плаче,

не разбира що всичко туй значи,

защо ли е тоз плакат —

такъв огромен пояс?

Партенки много биха излезли от този плат —

а всеки днес е гол и бос…

А ето бабичката спъна се —

и в преспа сняг пред нея тропва!

— Ох, Богородице застъпнице!

Ох, тези болшевики, ще ни вкарат в гроба!

Вятър остър!

Не престава и студът!

Спрял буржоата насред път,

в шубата си скрил е нос.

А тоз кой е? — Дълги власи

и говори полугласно:

— Предатели!

— Загина Русия!

Сигурно — писател,

вития…

А ето дългополий —

пристъпва, покрай преспа като гроб…

Защо днес весел не изглеждаш,

другарю поп?

Помниш ли ти нявга какво време беше —

ти с корема си напред вървеше

и коремът с кръста

над народа грейше?

Ето госпожата със боата,

към друга тя се наклони:

— Как плакахме, плакахме ний…

Подхлъзна се

и — туп — на земята!

Ай, ай!

Помогни, ръка подай!

Вятър весел

с радост и яд

дрехи развява

и пак полетява,

вей, къса, понесъл

огромний плакат

„Цялата власт на Учредителното събрание!“

и думи довява:

И ние сме имали събрание…

ей в туй здание…

решиха

постановиха…

За час — по десет, за цяла нощ — двайсет и пет,

а за по-малко — на никого занапред…

Да спиме вече…

Късна вечер.

Пустее улицата.

Скитник сам

далече лута се —

и свири вятърът един…

Хей, сиромашки син!

Ела насам —

да се целунем ний…

Хляб!

Що ни чака напред?

Отмини!

Черно, черно небе.

Злоба, горестна злоба

кипи в гърди…

Черна злоба, свята злоба…

Другарю! Следи —

всичко добре!

2

Вятър вее, лети снегът,

дванайсет души бавно вървят.

Винтовки с черни ремъци отпред

и огньове — навред, навред, навред…

В уста — цигарка, с фуражка крива,

в затвора има също такива!

Свобода, свобода!

Ех, ех, без кръст!

Тра! Та-та!

Студено, другари, студено.

— А Ваньо с Катя — в кръчмата…

— Керенки има тя в чорапа!

— Сега сам Ваньо е богат…

— Бе Ваньо наш, а днес — солдат!

— Ех, Ваньо, буржоазна ти муцуна…

— Опитай мойта да целунеш!

Свобода, свобода!

Ех, ех, без кръст!

При Ваня е занята Катя —

с какво, с какво е тя занята!…

Тра! Та-та!

А огньове — навред, навред, навред…

Винтовките — преметнати отпред…

С революционна стъпка вървете вий!

Заклетий враг не спи!

Другарю, винтовката — смело напред насочи я!

Нека гръмнат куршуми в Светата Русия!

В затворнишката,

в колибарската,

дебелодирнишката!

Ех, ех, без кръст!

3

Тръгнаха момците наши

в червената войска да служат,

в червената войска да служат,

буйната си глава да сложат.

Ех, ти скръб — ти мъка,

сладостен живот!

Палто изпокъсано

и пушка австрийска!

Ний за скръб на буржоата

ще запалиме земята —

кръв, пожар света обви…

Господи, благослови!

4

Снегът фърчи, файтонджията крещи,

Ваньо с Катичка лети;

електрически фенер

пред капрата блещи.

Ах, дий, дий!

Той в шинел и със фуражка,

с физиономия глупашка —

сучи, сучи чер мустак,

и засуква,

и пошушуква…

Ваньо — ех че е напет!

Ваньо — думи като мед!

Катя той — глупачката — прегръща,

с думи сладки й отвръща…

Тя се смее през главата,

бляскат — бисер — зъбки бели…

Ах ти, Катя, моя Катя,

С муцунка дебела…

5

На брата ти има, Катя,

незараснал знак от нож,

под гърдите ти пък, Катя —

друга рана, прясна ощ!

Ех, ех, поиграй така!

С болно-хубави крака!

Ходеше в бельо с тантели —

походи си, походи!

Блудстваше с офицери —

ах, поблудствувай си ти!

Ех, поблудствувай си ти!

Екна в миг сърце в гърди!

Помниш ли ти офицера —

от нож умря, не бе щастлив…

Що, не помниш ли, холера!

Споменът е още жив!

Ех, ех, оживи,

в своето легло с ръце обвий!

С гетри сиви на крачката,

шоколад Миньон ядеше,

с юнкери се веселеше,

а пък си с войник сега ти!

Ех, ех, съгреши!

И душа си облекчи!

6

… И пак напред галоп лети,

и файтонджията плющи, крещи…

Стой, стой! Андрея, дръж насам!

Ти, Петре, загради ги там!…

Трах, тарарах-тах-тах-тах-тах,

в небето литна снежен прах!…

Файтонът — с Ваня — в бяг зави…

Пълни пак! Огън бий!

Трах, тарарах! Сега познай!

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Как с чужда се любовница гуляй!

Избяга, дяволът! Ала — помни,

Ще се разправим утре ний!

А Катя де е? — Мъртва, мъртва там!

Кръв от челото й струи едвам!…

Що, Кате, как си ти сега? —

ни глас, ни звук… Лежи в снега!…

Вървете с революционен крак!

Не спи — и бди заклетий враг!

7

И пак вървят дванайсетте.

Пушките — на рамо.

Клетият убиец само

скрил е своето лице…

Все по-бързо и по-бързо

крачи с бързи крачки той.

На врата качулка вързал —

без да знай ни где, ни кой…

— Що, другарю, не си весел,

де тъй, друже, си тръгнал?

— Що си, Петре нос обвесил,

ил’ ти е за Катя жал?

— Ох, другари, братя мили,

любих туй момиче аз…

Всяка нощ, до късен час,

с нея сме се веселили…

Зарад страшните лъчи

в огнените й очи,

за луничката кафява

върху дясната й плешка —

аз погубих я в забрава,

аз погубих я глупешки… Ах!

— Их, курвар такъв — не дрънкай,

баба ли си, Петьо, що ли?

Сам душичката си тънка

ти разкъсваш? — Моля, заповядай?

Дръж се мъжки, не отпадай!

Сам бъди си ти контрола!

Днес не е такова време —

с тебе някой да играй!

Още по-голямо бреме

чака ни, другарю, знай!

И виж — Петърчо забавя

бързите си крачки пак —

ето, пак глава изправя,

ето, пак е весел той…

Ех, ех!

Развлечението не е грех!

Етажите вий затворете,

че грабеж ще падне пак!

Изби с вино разтворете —

гуляе старият голтак.

8

Ох, ти скръб нерадостна,

скука тягостна,

горестна!

Ей тъй времето

ще прекарам, ще прекарам…

Ей тъй темето

ще почеша, ще почеша…

Ей тъй семки тук

ще плющя, ще плющя…

Ей тъй с ножченце

аз ще светна, аз ще светна…

Бягай, буржоа, как птиченце!

Изпих ти зер кръвчицата

зарад изгората —

чернооката…

Успокой, Господи, душу рабы Твоея…

Скучно!

9

Не чуй се градски шум, цари

над Нева тишина пустинна,

стражари няма веч — момци,

днес веселете се без вино!

Стои на пътя буржоата,

носа си във балтона скрил.

Зад него мършав пес, подвил

опашка, следва го в тъмата.

Стои — пес гладен буржоата,

стои там ням като въпрос.

И старий свят зад него чака —

пес мършав със безсилна злост.

10

Снежен вихър вей и плаче —

ой ти, вихър, мрак и сняг!

И дори на две-три крачки

нищо не се вижда пак!

На фуния сняг се вий,

сняг лети, в лицето бий…

— Ох, виелица — да чува свети Спас!

— Петьо! Ей, недей ни мятка нази!

От какво те е опазил

златният иконостас?

Малко ти разбираш, право,

но сам размисли наздраво —

в кръв не са ли твоите ръце

зарад Катичкиното сърце?

— С революционен крак вървете!

Близко е врагът заклет!

Напред, напред, напред,

работен народ!

11

… И без име свято в нощний път

вървят дванайсетте.

На всичко са готови те,

за нищо не скърбят…

Към невидимия враг

бдят винтовките железни…

В глухи улички безвестни

вей виелицата сняг…

И затъва в преспи снежни

надълбоко всеки крак…

Вей далече,

кървав флаг.

Смътни речи,

стъпки в мрак.

Ето вече

лютий враг.

И виелицата вей навред

ден и нощ,

с дива мощ…

Напред, напред,

работен народ!

12

… Идват с властна стъпка в нощний мрак…

— Кой е там? Ела! —

Вятърът с червений флаг

вей сред нощната мъгла…

Снежна преспа в тъмнината.

— Кой е там? — Излез без страх!…

Само мършав пес се клати,

изгладнял, след тях…

Махай се, проклета мърша,

да не те погаля с щик!

Стар свят — пес олекнал, мършав,

падай — удрям в същий миг!

… Скърца зъби изгладнял вълк,

свил опашка, чака сам —

пес премръзнал, пес без слава…

— Обади се, хей! Кой там?

— Кой там вей червений флаг?

— Погледни какъв е мрак!

— Кой там броди в мрака — кой е —

покрай къщи и завои?

Все едно, аз ще те хвана,

по-добре се нам предай!

Ей, другарю, зле ще стане —

Кой си? Ще гърмиме, знай!

Трах-тах-тах! — И само ехо

екна в околния мрак…

С дълъг смях над тъмни стрехи

литна снежна буря пак…

Трах-тах-тах!

Трах-тах-тах!

… Те вървят през нощний мрак —

гладний пес върви след тях,

а пред тях — със кървав флаг,

скрит в виелицата шумна,

незасегнат от куршума,

с нежна стъпка, бял и пищен,

в снежни бисери обкичен

и с венец от бели рози —

там пред тях: Иисус Христос.

Януари 1918

Информация за текста

Александр Блок

Двенадцать, 1918

Сканиране, разпознаване и редакция: NomaD, 2009 г.

Източник: Христоматия по литература. 10. клас, изд. „Булвест 2000“, 2002 г.

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/13184]

Последна редакция: 2009-09-04 15:34:46

Content

Александър Блок
Дванадесетте

Информация за текста