Грег Беър

Кралицата на ангелите

Книга първа

1100–10111–11111111111

Упражнение първо:

Представете си група дървета, почернели и голи на фона на пепеляво небе с клонки, изрязани остро върху глухата сивота. Те ще останат навеки такива, каквито са умрели. Цветът им не притежава дори качеството да провокира зрението иззад затворени клепачи. Това не е зима, а нещо много повече — абсолютната сигурност, характерна за последния образ, който долавят очите на смъртника. От вас сега се очаква да си зададете въпроса: „Искам ли мир и тишина?“

Упражнение второ:

Вижте полето от пшеница, всеки клас от което е идеален. Това е поле от хора. Всичко най-добро, което човек притежава, го има във всеки един от тях. Да се открият и докоснат тези качества означава да се видоизмени цялото човечество. Сега попитайте себе си: „Сигурно ли е съвършенството и не сме ли съвършени само в смъртта?“[1]

1

Първите мигове на усамотение от седемдесет и два часа насам Мери Чой прекара потопена във вана, пълна с оцет. Сладко-киселият мирис на течността гъделичкаше обонянието й. Тя държеше в ръка луксозното издание на наръчника на доктор Самплър, съсредоточавайки вниманието си на раздела, отнасящ се до слабото обезцветяване на кожата, причинено от стрес. Тревожеше я сивкавата ивица, появила се по задните части на бедрата, които иначе имаха смолисточерен цвят.

— Вземахте ли оцетни бани през изминалите няколко седмици? — попита машината с укорителен тон.

— Да, доктор Самплър — отговори тя, удовлетворена от последния половин час, прекаран в киселината.

Продължителната оцетна терапия може да бъде засилена, ако се появи причинено от стрес избледняване на пигментацията. Нормалното заместване на меланина се подхранва както отвътре, така и отвън чрез заместители на витамините и цялостно поддържане на кожата. Обезцветяването може да се дължи и на носенето на прекалено тесни дрехи (отпуснете ги или сменете стила си на обличане). Друга възможна причина може да бъде и неправилното хранене, която обаче се елиминира по-трудно. Не се тревожете за петна, задържащи се върху кожата от няколко часа до ден. Те са характерни за първите години след трансформацията на тялото.

Мери сметна, че последният факт е твърде любопитен, тъй като доктор Самплър не я беше предупредил лично за подобни дребни изсветлявания на тена й. Тя остави наръчника върху ръба на ваната и се облегна назад, за да отмие трупаните цели три дни пот и аерозоли от косата си.

Това обаче не успя да премахне гледката на осемте младежи от Гребените, мъртви, намиращи се в различни етапи от своето телесно разложение. Снощи първи следствен екип се отзова на адрес Трето подножие на Гребен Изток Едно по сигнал за разложение на човешка плът, подаден от кварталните санитарни сензори. През първите два часа екипът направи подробен оглед на местопрестъплението, топлинно проследяване, както и анализ на миризмите. След това апартаментът беше замразен и превърнат в истинска гробница. Тъй като беше старши офицер на смяната, Мери бе натоварена с разследването по това тъй необичайно престъпление.

Натрупаните дебели пластове лед позволяваха на съдебните лекари да проучат и най-дребните детайли, тъй като разполагаха с неограничено време. Абсолютно всичко щеше да бъде разбито до микробиологично ниво и внимателно огледано, за да може до края на следващия или по-следващия ден да се знае по нещичко за всеки, който е посещавал жилището през последната година. Дълги списъци със следи от пърхот, косми и слюнка щяха да бъдат изготвени най-щателно и след това идентифицирани чрез личните медицински досиета на техните притежатели. Това беше съвсем законно, благодарение на поправките в конституцията внесени от Рафкайнд (Бог да поживи гадното копеле).

Мери Чой бе на двадесет и осем години, пет от които вече беше прекарала на работа в полицията. Комбинацията от добрата й подготовка и въвеждането на закони против дискриминацията на доброволно преминалите трансформация, бяха я издигнали до чин лейтенант в отдела за разследвания само за три и половина години. Тя сама бе пожелала да остане на поста следовател, защото беше избрала именно това за свое житейско поприще. Обичаше разплитането на загадки. Изпитваше наслада от това да залавя хищниците, дебнещи обществото, паразитите и непреминалите терапия несретници.

Мери вярваше, че хора като нея помагат да се удържи фронта срещу селекторите, както и всички онези, които търсеха възмездие отвъд границите на закона. Тяхното гледище оставаше неразбираемо за нея. Тя вярваше в принципите на бързото правораздаване, изразено в принудителна терапия на виновните или лишаване от свобода. Полицията разкриваше деветдесет и пет процента от престъпленията. Работа на терапевтите бе да откриват и заличават престъпните наклонности.

Два часа след пристигането й на местопрестъплението, при Мери беше доведен за разпит предполагаем свидетел. Той беше висок и слаб мъж с прошарена коса на име Ричард Фетъл, приятел на собственика на жилището — Емануел Голдсмит. По това време Мери все още не бе виждала вътрешността на апартамента, но имаше достатъчно данни за обстановката вътре от полицейските доклади. Фетъл знаеше твърде малко, за да им бъде полезен и затова беше освободен. Засега основните подозрения падаха върху собственика. Реакцията на Фетъл се запечати в съзнанието на Мери. Ужасно уплашен, опулен като риба на сухо, той отказваше да осъзнае случилото се, а страхът му бе удвоен от мисълта, че може да бъде осъден за премълчаване на факта, че неговият приятел би бил способен да извърши нещо подобно. В първия момент изпита съжаление към него, но в последствие то беше отхвърлено като необосновано.

Мери се взираше в тънките струйки вода, стичащи се по кожата му, наподобяваща тази на делфин. Сега наистина го съжаляваше. Може би се държа прекалено грубо с него. Все още не беше свикнала да работи върху убийства. Фетъл не знаеше нищо и все пак как е възможно приятел да не открие подобна склонност?

Стига толкова оцет. Тя се изправи в черната пластмасова вана и зави тялото си с хавлия, тананикайки си популярна мелодия. Малкият кремав арбайтер, купен при последното повишение на заплатата, я пресрещна с прана и изгладена униформа. Домашният секретар, активиран от Мери с едно подсвирване, започна да чете съобщенията. Синтетичният мъжки глас последва Мери през три стаи, помагайки в търсенето на сребърната спирала, която носеше на ухото си.

— Регистрирано е обаждане от младши лейтенант Теодора Фереро, но съобщение липсва — бе заключението на машината.

Не се беше чувала с Фереро от три месеца. Теодора очакваше повишение и както Мери предполагаше зубренето за изпитите й беше отнело свободното време. Двете се бяха сближили в академията, където Теодора беше преминала лека терапия и въпреки че бе относително стабилна, все още беше уязвима. Току-що преминала своята трансформация, чувстваща се също така несигурна, Мери веднага се бе сближила със своята състудентка. Оттогава насам нещата не вървяха така гладко, особено за Теодора, която три пъти бе пренебрегвана при кампаниите за повишение и беше все още с чин младши лейтенант.

— Отговори на обаждането и ако се свържеш, ми съобщи — рече Мери.

За разлика от две трети от всички онези, които се стремяха към Гребените и добре платените служби за почасова заетост, Мери Чой беше успяла, без да се подлага на терапия. До входната врата в рамка висеше последният сертификат за степен на нужда от терапия, издаден от полицейското управление на Лос Анджелис. Мери беше естествена — успя да изкара всичките тестове на агенцията за почасова работа още при първите си опити. Същото стана и с ежегодните изпити в управлението. Сертификатът представляваше разпечатка на мозъчната й дейност с отбелязани центрове на съзнанието и подсъзнанието — всички балансирани и работещи правилно. Мислите й бяха спокойни, а егото уравновесено, с други думи Мери знаеше добре коя е и какво е способна да постигне. Можеше да устоява на неуспехите, без да пада духом, зряла млада жена готова за отговорностите на едно ново повишение. Това показваше разпечатката, но Мери вътрешно допускаше и друга окончателна оценка.

Въпреки че заплатата й беше доста висока, тя живееше пестеливо и единствения лукс, който си позволяваше, беше този апартамент второ ниво на Гребен Север Две. Той беше обзаведен оскъдно, но със стил. В него преобладаваше топло сиво, кадифено-лилаво и черно. Домът й беше идеалното убежище. В него прекарваше свободното си време, изгубила увереното си Аз, разтворила се във фона на заобикалящите я предмети. Получаваше своята доза слънчева светлина по най-прекия път през огромните прозорци, на които нямаше завеси. Мери не се увличаше по изкуство и литература, нито пък завиждаше на онези, които го правеха. Нейният живот беше посветен на преследването на хора, а не на тяхното възвисяване.

В хобито си беше също толкова пестелива. Занимаваше се с дисциплини за концентрация на силата като танца на войната, чиято цел беше личността да се изрази с движение. Тези занимания протичаха в малка стая без прозорци с порести стени от бяла пяна.

Когато приключи със заниманията си, Мери внимателно облече униформата си, отделяйки особено внимание на пристягането на броните от мономолна мрежа към най-уязвимите места. Част от униформата бяха и ботушите, масажиращи краката против умора. Рангът й не позволяваше носенето на оръжие, тъй като от нея не се очакваше да взема редовно участие в престрелки. През последните петнадесет години ръстът на престъпността се беше понижил драстично поради простата причина, че преминалите терапия не се връщаха към насилието.

Очите й бяха тъмни и спокойни, но в никакъв случай празни и безизразни. Трансформираният й глас беше силен, но женствен; глас, който е в състояние да пее приспивна песен, но и да изкрещи полицейско предупреждение.

Тиха, уравновесена, висока и стройна с кожа, тъмна като нощта, Мери Чой имаше всичко на своя страна с изключение на миналото си. То лежеше забутано в ъгъла на едно чекмедже на гардероба в спалнята. Представляваше кутия със стари семейни снимки, дискове и блокове памет. Мери стоеше пред гардероба, изпитвайки неясно безпокойство за Теодора и нервно потропваше по чекмеджето. Наведе се да погали котката Лоуфър. Животното отвърна на ласката като се отри в ботушите й с дълбоко гърлено мъркане. Лоуфър беше единствената й жива връзка с детството — подарък от нейните родители по случай завършването на гимназията.

— Имате връзка с Теодора Фереро — прозвуча от машината.

— Пусни ме на видео. Ще се обадя от хола — Мери изтича към телефона като преди това се наведе, за да оправи една гънка в мономола. — Здравей, Тео — каза Мери. Замълча, след което продължи: — Радвам се, че те чувам отново. — Мери не можеше да види своята приятелка, защото нейното видео не беше включено.

— Благодаря за обаждането — прозвуча отсреща, не без известно напрежение в гласа. — Мисля, че би искала да знаеш.

— Справи ли се? — попита Мери, сигурна в успеха на своята приятелка.

— Провалих се. За трети пореден път! Беше последен шанс. Сега ми препоръчаха отново да се подложа на терапия.

Мери изглеждаше изненадана и изпълнена със състрадание.

— Пусни видеото си, моето е включено.

— Знам — отвърна Фереро. — Съзнателно не получавам образ.

— Съжалявам, не те разбрах.

— Не желая да те виждам, Мери! Не искам да ми напомняш.

— Нещо не те разбирам. Какво се е случило, Тео?

— Не можах да се справя. Това е повече от достатъчно, не мислиш ли?

— Тео, напоследък ми е много напрегнато. В момента работя над много важен случай — убийство на осем човека. Направо не съм в час, а след малко трябва да се връщам на работа.

— Съжалявам, че го казвам сега, но ти вече водиш убедително и аз се отказвам от състезанието.

— Какво искаш да кажеш с това?

— Преминала си трансформация. Изглеждаш екзотично и това те защитава. От управлението никога няма да посмеят да те накарат да се подложиш на терапия, защото ще се оплачеш в агенцията и федералните ще ги разследват. Ти си недосегаема!

— Говориш глупости, Тео! — отвърна Мери, усещайки огъня, плъзнал по лицето й. Външно не би могла да се изчерви, но вътрешно го усещаше.

— Въобще не мисля така, Мери. В момента съм на косъм да прекъсна връзката.

— Тео, напълно ти съчувствам, но не си го изкарвай на мен. Помня времето, когато бяхме заедно в академията. Искам да знаеш, че държа на теб. Какво те карат да…

— Не искам да говоря с теб, не съм включила видеото, защото въобще не желая да те виждам. Ти направи невъзможно моето издигане напред. Наслаждавай се на успехите си, докато все още ги имаш, скъпа!

Телефонът от другата страна прекъсна. Мери остана смълчана пред масата, стиснала един от ръбовете на плота. Тя погледна надолу към дългите си черни пръсти, сви ги в юмрук и след това отново ги разтвори и бавно отстъпи назад. Напрежението в Теодора бе осезаемо още преди месеци и все пак не бе очаквала подобна реакция от нея. Сега вече й стана ясно защо от управлението бяха поискали да се подложи на терапия. И все пак защо?

Надявайки се да разсее този тягостен въпрос, Мери прекоси хола и включи мрежата Литвид. Тя беше пълна с вести от АСИМП, които току-що бяха получени след безкрайно дълго пътуване през пространството. Една от новините представляваше графична симулация на навлизането на сондата в орбитата на някакво тяло. Мери остана пред екрана. Не чуваше нищо от коментара, само гледаше картините, съсредоточена върху противоречивите образи, плуващи в собственото й съзнание.

Защо й беше необходимо да избере подобна екзотична физика за своята трансформация — за да извлече полза от нея или просто да задоволи вътрешна потребност? Родителите й, брат й и сестра й не бяха приели добре своята нова трансформирана дъщеря. Мери не се беше чувала с тях повече от четири години. Сега и Теодора, която Мери смяташе за най-добрата си приятелка, се отрече от нея. Тя се върна при чекмеджето, за да извади плик, в който имаше един-единствен диск. Мери се връщаше към спомените си единствено в случаите, когато имаше нужда да преодолее нещо наистина неприятно. Поставяйки диска в своя слейт[2], тя маркира образ номер 4021 в цветове, но не в триизмерна форма. Снимката показа двадесет и една годишно момиче, високо около сто шейсет и пет сантиметра с бледа на цвят кожа, кръгло лице и приятна, тиха усмивка. Носеше рокля от средата на тридесетте години, която оставяше непокрити част от корема, десния крак и лявото рамо. Сега Мери намираше онази мода странна и отблъскваща. Зад момичето се виждаше бяла дървена къща, някъде в район Пет на Сенките в Кълвър Сити. В краката на момичето се гушеше котаракът Лоуфър, поне с пет килограма по-слаб. Това беше истинската Мери Чой, едва прехвърлила двайсетте, интелигентна и амбициозна, но тиха и сдържана. По това време тя упорито и методично се занимаваше с изучаването на съдебна медицина, за да може да се класира за финансираното от агенцията за почасова работа трансформиране на лизинг.

Присвила устни, Мери върна диска отново на мястото му.

* * *

Каква гледка е лудницата, наречена Земя! Нямаш избор, раждаш се тук, където всички са луди. За бога, та лудостта сигурно ни харесва!

2

Застанал прав, усещащ напрежението по цялото си тяло, Ричард Фетъл изгуби равновесие на един от завоите, удряйки колената на пътниците от седалката близо до него. Все още трепереше при мисълта за преживяното тази сутрин. Преди три спирки малкото заоблено автобусче се напълни с жители на Сенките, истинско вавилонско стълпотворение от хора. Братя и сестри по участ, те всички бяха жертви на бъдещето. След тяхната спирка машината не спря никъде повече; беше ужасно претъпкана. Светлината, достигаща до тях през изпъкналите прозорци, идваше от пет изкуствени слънца, разположени по трите кули на Гребените Изток Едно. Истинска манна небесна, щедро дарена на нищожествата, населяващи повърхността.

„Скапан ден — помисли си Ричард. — Трябва да измисля някаква история за групата на Мадам. Спри да мислиш какво направи Голдсмит или за това дали го е направил! «Мъжът е поетът, който убива, а жената е ангел, който се нуждае от храна.» Това бяха негови думи, които обаче не беше записвал никъде. Сега той наистина стана поета убиец. Господи, аз съм кротък човек, защо ме забърка във всичко това?“

Автобусът зави зад плътна преграда от евкалипти, която го скри от слънцата. Малко след това спря пред имението на Мадам Дьо Рош. Той слезе и автобусът се отдалечи тихо по неравната, осеяна с кръпки асфалтова алея. Ричард се качи върху изровения от корени на дървета тротоар и спря. Затвори очи, за да се успокои.

„Как да им го кажа? — помисли си той — Трябва максимално да спестявам подробностите. Жалко само, че всички го познават и това ще направи цялата работа много трудна.“

Червенокосата Мадам Дьо Рош смяташе хората за любопитно явление, което си струва да бъде изучено. Тя осигуряваше на своите верни поклонници храна и подслон, изслушваше ги, когато бяха нещастни, правеше за тях всичко възможно, освен да ги причисли към равните на себе си.

Тя не беше като тях, живееше в Сенките, но не им принадлежеше. От друга страна, не се причисляваше и към Гребените. Заявяваше, че презира „тази пасмина от коравосърдечни перфекционисти“. Мадам приличаше на гостите си в същата степен, в която приличаше на котките или на градината си, за които се грижеше с не по-малко любов и търпение.

„Трябва да превърна всичко в представление, в приказка — помисли си той. — Може и да прозвучи изкуствено, но пък е начин да се мине през един твърде труден час. Всички познавахме Голдсмит. Осем човека бяха убити, за да изживея петте си звездни минути, разказвайки историята, която се случи днес. После ще има обвинения: Защо не съм казал на никого, че Емануел има нужда от терапия? Че аз откъде да знам? Не го знаех. Трябва да започна с разказа, преди Мадам да ме види. Щом дойде, ще ме накара да почна отначало, което означава по-дълго време в светлината на прожектора — той потрепера при тази мисъл. — Господ да ми прости, но съм заслужил да я разкажа!“

Той се изкачи по стълбите като вземаше по две наведнъж, без да обръща внимание на старите напукани гипсови лъвове, имитиращи една още по-стара епоха; статуи, издигащи се от двете страни на портала в испански стил. Червено-синята птица от витата метална клетка чоплеше с човка перата си и когато минаваше покрай нея му намигна.

„Нова придобивка — помисли си мъжът. — Истинските птици струваха много по-евтино от тази четиридесетгодишна антика.“

Ричард познаваше вратата пред себе си. С леко почукване влезе и се смеси с тълпата от непреминали терапия хора. Тук бяха събрани четиринадесет от най-верните гости на Мадам — ходеха напред-назад, потропвайки с чехлите си по пода от червеникав гранит. В една от нишите се бяха събрали три млади червенокоси жени и разглеждаха с възхищение една картина на Шилбраж от ранния му период. Други двама, облечени във фракове, обсъждаха оживено днешните финансови сделки на банката в Сенките. Четирима поети разговаряха, облечени в дрехи от тъмносин памучен плат. Държаха чаши с напитки в изнежените си пръсти и кимнаха сдържано към него.

„Приятели, които не биха си помръднали пръста, ако имам нужда от помощ — помисли си Ричард. — Бог ми е свидетел, че имат всичко, което заслужавам и аз.“

Отделно от останалите седеше фаворитката на Мадам за този месец Леели Вердуго — очарователна дама от старо потекло с побелели коси. Ричард не беше разговарял с нея досега, може би защото се притесняваше, но по-вероятно защото тя се хилеше непрекъснато, а това го смущаваше. Срещу нея седеше Джералдо Франциско от Ню Йорк, който се занимаваше с щамповане на материи чрез древни технологии. Към тях неуверено пристъпваше Реймънд Каткарт; той се смяташе за еколог, а от време на време пишеше стихове, които понякога наистина успяваха да заинтригуват Ричард, но в повечето случаи го отегчаваха. От „групичката на поетите“ се отдели още една фигура — Сиобан Едунбрага, жена с привлекателен тембър и маниери, която обаче обикновено се държеше грубо и според него нямаше и капчица талант. Ричард не знаеше истинското й име. Това, с което се подвизаваше, бе измислено от самата нея.

Реши да се присъедини към поетите, привидно спокоен. Тъмните му, влажни очи по никакъв начин не издаваха обзелото го вълнение. Дебнеше търпеливо удобния момент. Коментарът по повод последната проява на неуважение към изкуството от страна на нанотехнологиите беше причина за злобния им, изпълнен със завист смях. Средствата, с които боравеха в Гребените, ги караха да изглеждат като деца, играещи си с пластилин. Те се смятаха за личности, обожаваха дребните си недостатъци, останали недокоснати от терапията, които смятаха за естествено заложени и жизнено необходими на изкуството. Ричард споделяше този възглед, но не го вземаше прекалено сериозно. В крайна сметка не можеше да се прави сравнение между мащаба на постигнатото в Гребените и жалките хвърчащи листчета в потните ръце на поетите от Сенките.

„Да обичаш себе си, значи да се подложиш на терапия, омразата към собственото аз означава свобода“ — поне така смяташе той.

— Ричард, обикновено не закъсняваш толкова — прозвуча нейде зад него гласът на Надин, която се приближи, облечена изцяло в червено. Надин Престън бе на неговата възраст, но съвсем скоро беше станала член на същата каста благодарение на шумен развод, изолирал я от привилегиите на Гребените. Гладкото й лице и черна коса бяха украсени с прекрасна детска усмивка. Лицето й изникна пред очите му, още преди да се появи самата тя. Когато се държеше мило, на Ричард му беше приятно с нея, но по време на гневните й пристъпи бягаше далече.

— Случи се нещо необичайно — рече той и повдигна прошарените си вежди.

— О, така ли! — насърчи го тя, но кръгът от хора не им обърна внимание.

— Емануел Голдсмит е изчезнал — гласът му беше мек, но видимо засилен, за да привлече внимание. — Полицията го издирва.

Поетите моментално извърнаха погледи към него. Сега беше моментът!

— Когато отидох в апартамента му в Гребените, полицията беше блокирала входовете. Щом разбраха, че съм тръгнал към него ме прибраха за разпит. Осем човека са били убити онзи ден. Навсякъде гъмжеше от ченгета и полицейски арбайтери. В този момент тъкмо замразяваха жилището. Направо да не повярва човек!

Мадам Дьо Рош пристигна мигновено, приплъзвайки ангелски тялото си. Червената й коса беше паднала върху раменете й. Ричард млъкна и се усмихна към нея, показвайки едрите си неравни зъби.

— Каква прекрасна група! — установи тя, вперила поглед във верните си последователи. Сияеше. Покритото с бръчки лице излъчваше съчувствие и добро настроение, въпреки че всъщност не се усмихваше, просто това беше нормалното й състояние.

— Моля, извинете ме за закъснението. За мен винаги е удоволствие да ви видя.

— Ричард току-що е бил на мястото, където е извършено престъпление — сподели Надин.

— Наистина ли! — възкликна мадам и се усмихна на Леели Вердуго.

— Бях разпитан от най-фантастичната жена, която съм виждал. Черна като въглен, но лишена от всякакви негроидни черти. Мисля, че в началото възнамеряваше да ме обвини в извършеното престъпление или най-малко в престъпна небрежност заради факта, че не съм преценил достатъчно добре нуждата на Емануел от терапия. По едно време вече си мислех, че някакъв по-тъмен вариант на Темида е дошъл да постави делата ми на везните.

— Моля те, разкажи го пак, защото ми се струва, че съм изпуснала нещо интересно.

* * *

Без усилие няма слава. Светът е груб, а всичко, което научаваме, идва от собствения ни опит. Измъчваме се един друг непрекъснато. Принадлежността към расата прилича на киселина, затворена в метален улей, която го разяжда. А ние се надяваме.

3

Според легендите крайбрежието на Калифорния някога е било прашна пустош, населявана от древни индиански племена, испанци, метиси и иглолистна растителност. В момента територията от Биг Сър до върха на Баха беше гъсто населена с хора, живеещи в различни колонии, свързани от безброй километри магистрален път. Градчетата Ла Хола и Дел Мар граничеха с базата на Калифорнийския университет в Сан Диего. Те гъмжаха от възхваляващи миналото консерватори, предпочитащи простотата на вече загърбена епоха пред лукса на новото. Едновремешните резиденции на богати доктори, бизнесмени и адвокати бяха отдавна напуснати от предишните си собственици, предпочели модерните луксозни квартали — Монументите. Сега крайбрежните градчета бяха убежище на недооценени учени.

Известният и всесилен професор доктор Мартин Бърк току-що беше загърбил предишния си живот в лоното на висшето общество и бе предпочел скромното съществувание в равнината. Съвсем наскоро се бе нанесъл в този не така разорително скъп апартамент сред хълмовете на Ла Хола. Сега седеше, очаквайки поредното включване на съобщения от АСИМП в Литвид мрежата. Беше обзет от апатия до такава степен, че едва намираше сили да вдигне телефона. Стори го едва при третия звън. Намали звука докрай и се протегна, за да се увери, че видеото на телефона е изключено. След това даде разрешение за връзка и машината го изпълни.

— Ало — гласът му беше дрезгав, приличаше на глас на шейсетгодишен мъж, въпреки че беше едва на четиридесет и пет.

— Мартин Бърк, моля — прозвуча отсреща приятен, но агресивен мъжки глас.

— На телефона — рече Мартин, като преди това се изкашля.

— Господин Бърк, разбрах, че сте работили в Института за Психологически Изследвания.

— Така ли? — „Звучи като журналист“ — помисли си Мартин. — Нямам нищо общо с…

— Не, разбира се. Господин Бърк, аз се казвам Пол Ласкал, не съм журналист и не се интересувам от скандалите относно Рафкайнд. За мен е важно какво знаете за ИПИ и дали ще мога да разговарям лично с вас.

Пред очите на Мартин се изниза поредната симулация на мисия на АСИМП. Гласът на четеца беше приглушен, но той видя разперените панели за намаляване на скоростта, които се прибраха с нереална скорост и станцията изчезна зад втората планета от Алфа Кентавър В.

— Последното нещо, за което искам да говоря сега е ИПИ — отвърна Мартин. — Откъде имате телефона ми?

— Аз съм представител на господин Томас Албигони — отвърна Ласкал, очаквайки реакцията на събеседника си при споменаването на това име. След като не стана свидетел на такава, той спокойно продължи: — Карол Нюман ви препоръча и ми даде вашия номер. Според нея вие можете да ни помогнете.

— Не виждам как. От една година вече не съм на работа там. Какви са отношенията на госпожица Нюман с господин Албигеси?

— Албигони! Господин Албигони. Тя беше личен терапевт на дъщеря му, както и нейна приятелка. Чувам, че вие не сте в добри отношения с властите. Така че можем да си бъдем взаимно полезни. Нека обсъдим това лично. Да кажем на обяд?

Мартин погледна към пълния хаос в мизерната си кухня. Дори не си беше направил труда да каже на арбайтерите да я почистят. Не беше хапвал нищичко от вчера следобед.

— Тонът ви показва, че от мен се очаква да знам кой е Томас Албигони.

— Да, той е издател.

— А, да, в Литвид мрежата.

— Точно така, както и на книги — натърти Ласкал.

— Да не би да се интересувате от мен за поредния си материал?

— Не, страхувам се, че нещата са далеч по-сериозни.

— В такъв случай — промърмори Мартин, почесвайки се по носа, — след като става въпрос за Карол, бих склонил да приема поканата.

— Знаете ли къде се намира… — Ласкал спомена името на много скъп ресторант от крайбрежието на Ла Хола.

— Да, знам го.

— Да кажем след един час? Питайте за масата на господин Албигони.

Мартин изръмжа утвърдително и затвори слушалката. Облегна се назад в овехтялото си кресло. Върху издрасканата масичка за кафе пред него лежеше напечатан върху хартия атлас на човешкия мозък, който Мартин използваше вече двадесет години. Преди няколко дни, още пиян, той го беше отворил на раздела за обонятелния нерв. До схемата беше нарисувал вампир, впил зъби в розовата тъкан на мозъка. От мястото си виждаше почти цялото съдържание на тясната спалня. В ъгъла от другата страна на леглото върху метална етажерка бяха подредени блокове памет. Целият му живот се въртеше около тези блокчета, докато самоубийството на президента Рафкайнд не постави началото на нова ера на множество разследвания за нарушения правата на гражданите. Той не беше пряко замесен в скандалите, но неговата работа се беше превърнала в основна мишена на новата вълна. Федералните власти затвориха ИПИ като по този начин го лишиха от неговото истинско призвание. Той увеличи звука на Литвида и с видимо усилие се изправи от стола, за да се обръсне и преоблече.

Някога Мартин бродеше свободен из Страната на Съзнанието, а сега беше принуден да приема поканите за обяд на странни и непознати люде, само за да намери причина да излезе от апартамента си.

* * *

Защо слагаш очила? Защо се вглеждаш напред? Ти никога няма да стигнеш дотам. Аз също. Ние всички сме като Мойсей, взрени в нашия Ханаан. На кого, по дяволите, му пука дали и децата ни ще стигнат там!

4

Литвид 21 (наука и философия) 23.12.47

1. АСИМП мултинет. Двадесет и четиричасово покритие на мисията.

Мрежа 1: Екип на Дейвид Шайн

Мрежа 2: Пряк канал за данни

Мрежа 3: СКУ информационен анализ от Австралия (платен)

Мрежа 4: СКУ информационен анализ от Луната (платен)

2. Конференция на специалистите по въпросите на новородените (платен)

Мрежа 1: Здравеопазване и обществена настройка.

Мрежа 2: Бъдещо изменение на обществения статут

Мрежа 3: Религиозни, исторически и научни аспекти от развитието на човешкото общество

3. Обществени науки

Мрежа 1: Даян Мълдроу и Луис Тейпър разговарят с технически супервайзери

Мрежа 2: Дебати относно промените в закона за преминалите трансформация. Дискриминацията в източните щати.

Мрежа 3: Конференция на производителите на арбайтери. Кливланд Охайо.

Мрежа 4: Новини от света на нанотехнологиите (избрано за запис, такса $20)

Литвид 21. Мрежа 1. (Дейвид Шайн). Работата по създаването на АСИМП започва преди петнадесет години, като изразходвания бюджет надхвърля сто милиарда долара. Според мнозина това са хвърлени на вятъра пари като се има предвид, че тази толкова скъпа апаратура се намира на огромно разстояние от Земята. За сметка на скептиците обаче, световната общественост каза „Да“ на АСИМП още преди повече от едно десетилетие и при това с убедително мнозинство. Съкращението АСИМП означава „Автоматична станция за изследване на междузвездното пространство“ и е всъщност най-мащабният и важен проект в историята на човечеството досега, пред който бледнеят дори постижения като първите пилотирани полети до Марс, завръщането на Луната и изграждането на орбиталните платформи. Планирането, изглаждането и пускането в действие на АСИМП обедини света около една обща идея, която го тласна напред в нова индустриална революция. Основната технология, залегнала в програмата — наномашините (машини, имащи размери по-малки от тези на живата клетка), вече промени из основи живота ни, обещавайки все повече в близко бъдеще. Не на последно място АСИМП оказа положителен ефект върху световната икономика и наука. Тя е своего рода терапия за всички ни, за цялата човешка раса, останала без дъх по пътя, предначертан й от историята. Вече можем да се изправим до по-висшите или равните нам, за да разберем докъде сме стигнали.

Колкото до вас, зрителите, по канал 21 можете да намерите още информация за АСИМП и от базите в Австралия и на Луната.

През последните няколко дни АСИМП успя да изпрати обратно до земята образи от трите планети, въртящи се в орбита около Алфа Кентавър В. Тези звездни системи са все още нови и неизследвани, поради което се наричат условно В–1, В–2 и B-3. B-3 е видима от лунните обсерватории. Тя е газов гигант с размери десет пъти по-големи от тези на Юпитер. В–1 е малка скалиста планета, приблизително с размерите на Меркурий. Фокусът на вниманието на тази мисия е В–2, която е почти толкова голяма, колкото Земята. Има сходна атмосфера, както и твърда почва, океани от вода в течно състояние. В орбитата й се намират две луни с диаметър по около хиляда километра. Сензорите и телескопите на станцията откриха В–2 преди около три години. В момента АСИМП се приближава и се подготвя за изследване. Фактически тези данни са отпреди четири години, тъй като станцията е на около четири светлинни години от Земята. Сигналът се препредава от ретранслатори, разположени в продължение на около четиридесет трилиона километра. Данните пристигнаха едва тази седмица и са в компресиран вид, което налага тепърва да бъдат разархивирани, декодирани и анализирани.

Това, което ви предстои да видите е толкова истинско, колкото самият Господ би позволил да бъде.

Литвид 21. Мрежа 2. Съобщението е предадено от база Луна и декодирано от База Австралия. Водещ на екипа: Роджър Аткинс.

(! = в реално време)

АСИМП, Биологична, връзка 4:

— Роджър, предполагам, че все още си там. Разстоянието е предизвикателство дори и за мене, особено като се има предвид, че използвам човешка матрица, (диагностичен алгоритъм за оптималност на връзката биологичен организъм — машина, връзка оптимална).

В 12:05 на 07.23.43 преминах границата от един милион километра от В–2. Започвам подготовка на биологичните и механичните компоненти за привеждане в режим получаване на информация. Данните за B-3 вече са предадени. Планетата, която виждате, изглежда величествено, като зеленото и жълтото преобладават за сметка на червеното и кафявото. Енергията от светлината на В–2 ми позволява да свърша работата, която отлагам от доста време. Сега отварям сегменти от паметта си, които бяха затворени по време на пътя през студа и мрака на празното пространство. Току-що приключих със самоанализа и стигнах до същите резултати, с които несъмнено разполагате и вие. В момента съм в оптимална кондиция, макар че все още не разбирам шегата за самоосъзнаването.

(Продължителност на процедурата по самоанализ — 4,05 пикосекунди.)

Температура — 276 Келвина. Оптическите системи започват да функционират, а за биооптическите се очаква да бъдат в пълна готовност за електронна връзка до двадесет и един часа. Последният етап върви по план. Хранителните вещества не са понижили стойността си.

— Предполагам, че моят близнак на Земята — Джил, успява да преведе всичко също толкова вежливо и сполучливо.

! Джил: — Роджър, как е?

! Роджър: — Добре!

(проверката на кода за излишък — успешна)

АСИМП, Биовръзка 4:

— Техническите системи са готови да предават данни за последните шест месеца. Както виждате всичко е нормално. Следват резултатите от диагностиката на небиологичните системи.

(Връзката е прехвърлена на машинен език; състояние на машинната част — оптимално.)

! Роджър Аткинс: — Алън, АСИМП се справя чудесно, а симулацията на Джил е перфектна. Прехвърлям на машинен език.

Литвид 21. Мрежа 2. Запис на интервю с Александър Тан, ръководител на отдел „Космически системни проекти за АСИМП“.

— Докладите на биологичните сегменти, както и на екипа за връзка, говорят, че всичко протича по план. Всеки момент очакваме да получим данни от сензорите на станцията, събирани от нея в продължение на повече от половин година, през която тя беше в орбитата на В–2. По-голямата част от тези данни са относно Алфа Кентавър В, която е по-популярна под името Проксима Кентавър. Както вече знаят повечето от нашите зрители, тя представлява за нас особено голям интерес, въпреки че се намира на повече от един трилион километра от останалите две части на съзвездието. Това е една от най-малките известни нам звезди, достигаща едва една десета от масата на слънцето и е почти два пъти по-малка в диаметър от Юпитер. По много показатели е сходна с онзи клас променливи звезди, които в дадени периоди от време променят яркостта си.

Информацията за останалите компоненти от съзвездието е декодирана отдавна и предоставена на разположение на заинтересованите срещу известна такса, която е необходима за набирането на средства за бъдещи мисии.

Литвид 21. Мрежа 1. Дейвид Шайн. Принудени сме да съкратим обема на материала, защото в момента АСИМП предава само цифри, които биха заинтригували единствено най-запалените ни зрители. Любопитно е стихотворението, написано от АСИМП до неговите конструктори като част от диагностичен преглед от преди около четири месеца. Второто е също от АСИМП и е от времето, когато станцията напусна границите на слънчевата система. По това време тя все още функционираше под човешка матрица.

„Мозъкът на АСИМП се състои от биологична и машинна част. През времето, когато машината се придвижваше през празното пространство чрез плазмени ускорители, действащи на принципа на взаимодействието материя-антиматерия, тя беше командвана от най-обикновен, издръжлив на радиация неорганичен компютър. След като плазменият етап от придвижването приключи, тя навлезе в тих режим, който ограничаваше дейността й до минимална системна поддръжка и инсталиране на ретранслатори. През този период, както вече споменах, АСИМП не представляваше нищо повече от компютър, изпълняващ редица малки експерименти. Няколко месеца преди етапа «Превъзмогване на натрупаното ускорение», на станцията й беше позволено да включи малък генератор на ядрен синтез с размери малко по-големи от тези на човешки палец. Отделената от него топлина бе достатъчна да започне работата на наноединиците. Скоро след това те изградиха огромните, но много леки криле от суперпроводима материя. Врязвайки се в магнитните полета на галактиката, тези криле действаха като ротор на невероятен електромотор. Огромната електрическа енергия бе употребена за унищожаване на плазмения двигател, намиращ се на борда. Милиардите микроскопични машини бяха свършили идеално работата си, превръщайки го в ситен прах. Остатъкът от тази енергия трябваше да послужи за по-нататъшното използване на тези фини отпадъци като средство за убиване на скоростта, чрез изпращането им срещу посоката на движение на станцията.

Според закона за запазване на енергията врязването на крилете на станцията в галактическите магнитни полета само по себе си би довело до значително намаляване на скоростта, без да се налага използването на допълнително гориво. Електричеството, събрано от крилете на станцията, беше повече от достатъчно, за да бъде преодолян студът на междузвездното пространство. Въпреки това АСИМП изчака приближаването на Алфа Кентавър В, за да започне процеса по изграждането на биологичната си мислеща система.

В момента тази сложна и деликатна система се намира в последните фази от своето развитие. Новият органичен мозък на АСИМП ще замени стария, който спря да работи малко преди станцията да напусне слънчевата система, като загаси плазмените си ускорители.

Неотдавна главният програмист на АСИМП заяви, че е способен да определи с точност дали едно стихотворение е писано от органичен или неорганичен мислещ механизъм. На вашето внимание предоставяме двете стихотворения, така че ще можете сами да проверите своите способности.

Върви напред, дори ако нощта обгръща земята.

Подай ми цвете и ще й кажем, че се е провалила.

Нужен ни е ден, за да се обичаме.

Въпреки че току-що прочетеното стихотворение за мнозина може да изглежда прекалено явно послание, доктор Аткинс предупреждава, че в случая не се касае за дълбоко символични стихове, отразяващи душевното състояние на АСИМП. Сега вижте и второто:

Това не е казаното от нас преди,

изречено сега с други думи.

През онзи ден мъдростта ни изигра шега.

Прекъсна рязко пътя си и изчезна вдън земя.

Може би не бихме нарекли това стойностна лирика, но като се има предвид кой е авторът, не е никак зле. Зрителите, които смятат, че могат да отгатнат кое от двете принадлежи на машина, нека да го сторят по телефона, изписан на екрана. След един час ще ви представим на живо резултатите от това допитване.“

* * *

— Още сме много далеч от края на този списък. Едни и същи случаи се потвърждават векове наред… Престъпленията на тези тримата не са ми известни — рече контрольорът.

— Това са господата Хирам Съпърстейн, Клаус Шилер и Мартин Борман.

— Да. Господин Борман си го спомням. Вие не сте тук за първи път, нали?

— Да — отвърна Борман.

— По дело за престъпления срещу себеподобните?

— Да.

— По какво обвинение ще отговаря днес?

— По същото, разбира се — отвърна чиновника.

— А другите двама? И те ли са отсега?

— Да, хуманоиди от двадесет и първи век.

— Хората бяха направени така, че да се учат бързо, за разлика от ангелите и дяволите. Нима още не са си научили урока? — попита контрольорът и без да получи отговор, продължи: — Страхувам се че наказанията ни за подобни престъпления са вече изчерпани. Да не говорим, че няма и място. Върнете ги обратно.

— Сигурен ли сте?

— Напълно. Върнете ги при живите и нека те търсят начин да ги наказват. Отворете дверите на ада и изгонете проклетниците!

5

Мадам Дьо Рош се измори към обяд и верните й поклонници бяха помолени да напуснат дома й. Всички си тръгнаха с изключение на Фетъл, който бе помолен да остане. Към дванадесет и половина хладната каменна къща вече беше притихнала и мадам нареди на един от арбайтерите да им донесе по чаша чай с лед. Лъскавата черна машина се устреми към кухнята, поклащайки се на четирите си паякообразни крака.

— Публикувал ли си нещо свое досега, Ричард? — попита тя, взирайки се в прашния заден двор.

— Не, госпожо, моите творби не са за публикуване.

— О, да, разбира се.

„Изпитва ме — помисли си Ричард. — Днес не е в добро настроение.“

— Вашата история силно ме развълнува. Емануел Голдсмит също ми допада. С него се познаваме още от времето, когато бяхме млади и той все още пишеше пиеси. И вие ли го познавате оттогава?

— Не, госпожо. Срещнах го за първи път преди тринадесет години.

— Беше ли убедена следователката, че именно Голдсмит е търсеният от тях убиец?

— Съдейки по начина й на държане, трябва да призная, че изглеждаше доста сигурна.

— Твърде интересно! Нашият Емануел убиец? — изрече тя, въздъхна многозначително и отпусна ръце върху облегалките на плетения стол. — Винаги съм си мислела, че подобно нещо е възможно, но никога не ми е хрумвало да го изрека на глас. Виждаше ми се прекалено налудничаво. Вие бяхте негов последовател, нали? Винаги сте се възхищавали на работата му.

— Бях просто негов почитател.

— Това означава, че сигурно сте ужасно натъжен?

— По-скоро изненадан.

— Да разбирам ли, че не сте ни най-малко натъжен?

— Ако наистина го е направил той, никога няма да му простя. Това би било равносилно на предателство към каузата на всички онези, които все още не са преминали терапия. Той беше един от най-личните ни представители и подобно разкритие би хвърлило сянка върху всичко по-значително, което някога сме постигали.

— Нима положението е толкова тежко?

Ричард отговори с толкова убедително поклащане на главата, сякаш вече усещаше последиците от стореното.

— Казвате, че жената от полицията била черна, но без негроидни черти?

— Да, дори с известни ориенталски белези.

— Черен вариант на Темида, казвате? Много бих искала някой ден да се запозная с нея. Предполагам, че е елегантна и спокойна.

— Да, предположението ви е съвсем точно.

— Но не е преминала терапия?

— Според мен не. Изглеждаше така, сякаш живее в Гребените.

— Спомням си времето, когато служителите в полицията бяха зле платени и се числяха към по-нисшите класи.

— Аз също си спомням онова време, госпожо — отвърна Ричард.

— Сигурно много обичат да идват в Сенките.

— Мадам, Емануел живееше в Гребените.

Тя кимна в знак, че е разбрала грешката си и продължи:

— Не бих се притеснявала толкова, ако го заловят и осъдят. Той никога не стана един от нас. Не беше преминал терапия, беше естествен. Ние не сме естествени, а просто все още непреминали терапия. Емануел никога не е изпитвал нужда да застане сред нас в протеста ни. Той ще опозори една доста по-висша категория.

Мадам Дьо Рош го пусна да си върви. Още щом излезе навън, Ричард усети колко бързо се беше развалило настроението му.

„Колкото повече време стоя сам, толкова по-ясно осъзнавам, че не струвам нищо, когато край мене няма никой. Сам съм, следователно компанията ми е лоша“ — мислеше си Ричард, докато вървеше надолу по тротоара.

Пет минути след като изпрати сигнал, иззад евкалиптите се появи минибус, подобен на онзи, с който беше дошъл.

— Посока? — попита машината с приятен глас.

Ричард му даде адрес в Глендейл, близо до Сенките на Гребен Изток Три. Там се намирише литературният клуб, където човек можеше да опита домашно пиво, но преди всичко не се чувстваше сам. Би могъл и отново да разкаже историята с подобаващо силен ефект, стига само да пробута номера с „черната Темида“

— Ще ви отнеме един час — каза машината.

— Толкова много!

— Да, защото трябва да спирам на много места. Моля, качете се.

Ричард се настани и закопча колана си.

* * *

Мойсей слезе с пламтящи коси. Устните му бяха почернели от божествените сажди, натрупани там от листата на пламтящия храст, който беше изял. Човечността го бе напуснала и той се бе превърнал в парче стомана; при допир би зазвънял. Мислеше за бъдещето си като водач на хората, седейки в мрака до скъпата си съпруга Зипора и проклинаше нещастията си. Хората не знаеха нито какво искат, нито какво им е нужно, за да го постигнат. Правеха първото нещо, което им дойдеше на ум. Започваха да мразят за най-малкото нещо и обичаха само от страх някой да не се възползва от тях. Впускаха се в насилие, преди ангелът да успее да трепне, гордееха се с убийствата и разрушенията, които смятаха за благородни. А жените? Стоманата не заслужаваше повече.

— Господи, дай ми славна задача далеч от тази тълпа.

И тогава Господ слезе разгневен при него, шатрата му потрепери. Зипора, дъщерята на Джетро извика:

— О, Мойсей, какво направи ти!

— Допуснах непристойни мисли в съзнанието си — промълви той с надеждата да умилостиви Господ.

Ала небето придоби кървавочервен цвят и кървавочервени облаци го покриха. Дори стоманеният Мойсей се уплаши. Жена му, обзета от отчаяние, обряза бедния си син, докосвайки с кръвта му Мойсей и вратата на дома им.

— Стой настрана от мъжа ми! Той е добър човек. Вземи сина ми вместо него.

Мойсей се притули зад жена си, разбрал истинската слабост на подобните нему.

6

Мери Чой се върна в замразения апартамент към един часа, едва шест часа след последното й дежурство. През това време успя да поспи малко, да вземе оцетната си баня и да поработи върху документите, свързани с делото. Беше изявила желание за пълно работно време по разследването и беше убедена, че ще го получи.

Някои от жертвите, които беше оставила замразени на местопрестъплението, вече бяха идентифицирани. Сред тях преобладаваха имената на деца на известни и заможни хора. Мери набързо нахлузи термоизолационен костюм в полицейската кабина пред вратата. Нареди печатът на входната врата да бъде счупен и влезе сред синкавия студ, сковал вътрешността на жилището.

Миниатюрни арбайтери пълзяха, за да открият и най-дребните остатъци от мъртва човешка кожа и косми, заклещени в нишките по повърхността на килима.

По тези следи бяха идентифицирани всички жертви, както и самият Емануел Голдсмит. Наред с тях имаше и следи от четири непознати посетители, които са били на територията на жилището през последните тридесет и шест часа преди убийството.

Мери огледа внимателно всички мъртви лица, сякаш искаше да им каже последно сбогом.

Имената на жертвите по реда, в който беше настъпила смъртта, бяха: Августин Ретиг, Неона Уайт, Бети Ан Албигони, Ърнли Джийгър и Томас Финч. Останалите трима все още не бяха идентифицирани. Майката на Ретиг беше управител на Гребен Север Едно. Бащата на Уайт — собственик на „Уъркърс“ — най-голямата агенция, осигуряваща работни места на над двадесет и три милиона души, преминали терапия, както и на редица естествени таланти. Същата агенция беше предложила на Мери работа още преди тя да премине процеса на телесна трансформация. Тя обаче им беше отказала, защото полицейското управление работеше най-вече с техните конкуренти. Това беше поредното доказателство, че още в най-ранната си младост Мери знаеше къде отива. Бети-Ан беше дъщеря на известен издател не само от сферата на Литвид мрежите, но и на книжния пазар. Неговото издателство беше разпространило по-голямата част от трудовете на Голдсмит. Чичото на Финч беше в съвета на Хай Рийч. Джиигър беше кръщелник на Голдсмит, твърде обещаващ млад поет.

Червен прожектор, поставен върху рамото й, осветяваше помещението. Студът беше ужасен.

Финч, който беше убит последен, лежеше проснат по гръб на земята като пречупен кръст. Гърлото му беше жестоко разрязано. Раната започваше от лявата част на челюстта, достигайки чак до дясната ключица. Очите му бяха мъртвешки бели, изцъклени. Мери запази в съзнанието си всички грозни, свити от студа рани, всеки стъклен мъртвешки поглед, изпълнен със страх. Това беше мотивът й да се старае толкова много.

Щеше да поиска най-тежката присъда, включваща задължителна терапия, та дори и реконструкция на съзнанието. Ако, както сочеха всички улики, убиецът се окажеше Голдсмит, това в никаква степен нямаше да промени намеренията й. Литвид мрежите по цял свят нямаше да я оставят на мира дълго време, но сега не беше моментът да се тревожи за това.

Официалната причина за завръщането й на местопрестъплението беше да направи анализ на съдържанието на личния архив на заподозрения. Кабинетът му вече беше проверен, тъй като в него нямаше трупове. Заповедите за обиск, издадени от полицията и федералните власти, й осигуряваха достъп до всички аспекти от личния живот на Голдсмит. Поправките от времето на Рафкайнд, които още бяха в сила, й даваха пълното право да стори това. Тя лично бе против тях, но в създалата се ситуация щеше да се възползва. Това, което не би могла да открие тук, навярно би се изяснило след кратко посещение в Службата за Надзор на Гражданите „Овърсайт“. Голдсмит далеч не беше най-подреденият човек на света. Тя наклони главата си напред в широкия, подобен на балон скафандър, за да разгледа отблизо писалището му. Върху него имаше доста прилични модели на персонален компютър и клавиатура. До тях лежеше пакет царевични пръчици и половин чаша замръзнало вино. Целият плот беше обсипан с трохи. Имаше фиброролери и няколко модела мастилени писалки. Мери виждаше такива за пръв път. Малката купчина листа от рециклирана хартия беше разместена от неизвестна ръка. Хвърчащите листове бяха изписани ръкописно с мастило. Блокове памет лежаха близо до ръба на бюрото от кленова дървесина. Няколко от тях дори бяха изпопадали на земята. В съзнанието си видя как нечия ръка ги изважда по четири от вече празната кутия, за да ги подреди в ъгъла на бюрото. Последната партида пада на земята, без човекът да забележи. Тази картина говореше за пълна разсеяност.

Тя се наведе да ги събере. Зелените етикети, прикрепени към тях, блещукаха на светлината. Върху им беше написано: Пътят на Мойсей, Новият начин, Пасив/Актив. Те даваха недвусмислена информация за съдържанието. Голдсмит не беше човек, който би кодирал работите си. Една-единствена творба в цял блок беше доста любопитно явление. Може би това бяха Литвид адаптации за полуграмотните. Само продажбите в Литвид формат биха обяснили толкова благоприятно разположение на жилището му в йерархията на Гребена.

Мери беше чувала за Голдсмит още преди да й се наложи да работи по случая. Той беше един от най-честите гости на нощните програми, известен повече с по-ранното си творчество. В момента не работеше върху нищо. За себе си Мери възнамеряваше да остане на работа най-малко още сто години, но все пак допускаше, че намеренията й са твърде наивни. Полицейските служители не биха могли да си позволят да почиват на стари лаври. Те можеха да разчитат само на заплатите си. По лавиците на стените имаше истински книги. Тя не ги извади, но с окото на познавач прецени че са на около осемдесет до сто години. Те представляваха лукс, както от гледна точка на паричната си стойност, така и от гледна точка на огромното пространство, което заемаха, имайки предвид изключителната плътност на другите информационни носители. Целият световен информационен резерв би могъл да се събере в пространството, на което се простираха петдесетината тома на Голдсмит. Всичко свързано с неговата личност, старомодно и неефективно, можеше да бъде обяснено със същността му на поет, но разхвърляното писалище и пръснатите по пода блокове говореха за нещо далеч по-фрапиращо. Голдсмит беше прекалено разсеян, небрежен и разхвърлян дори за поет.

Най-накрая Мери прочете доклада на анализаторите, който недвусмислено сочеше, че единствено заподозреният беше влизал в кабинета. Каквито и приятели да бе имал, нито един от тях не бе прониквал някога в убежището му.

Според преценката на Мери неговото състояние би трябвало да буди тревога още преди извършване на убийствата. Със сигурност обаче дори самият той не бе влизал тук след това. Друга възможна хипотеза, очакваща потвърждение, гласеше, че по време на престъплението Голдсмит вече не е живеел в апартамента си.

Мери се протегна да премести снопа хартия и под него забеляза квитанция за двупосочен самолетен билет до Хиспаниола. Резервацията беше за деня след убийството. Въпросът бе дали заподозреният е използвал билета. Мери отбеляза в слейта си обезателно да провери в компанията „Норд Америк Еър“. Другият документ, който откри заедно с квитанцията, беше лично писмо, написано на истинска висококачествена хартия, използвана само от най-богатите и ексцентрични консерватори. Прочитайки името и адреса на подателя, очите й се разшириха от изумление. Ставаше въпрос за полковник Джон Ярдли.

Дали писмото беше автентично? Машините бяха изследвали само следите от биологичен или химичен характер. Останалото беше нейно задължение. Сложила ръкавици, Мери внимателно вдигна листа и го разгледа от всички страни. Текстът беше отпечатан на старомоден матричен принтер, може би дори и на електрическа пишеща машина. Писмото бе подписано и носеше дата 28.11.47. Хиспаниола (бившата Доминиканска република, чието име бе променено на Хиспаниола след завладяването й от Ярдли).

28.11.2047 г.

Скъпи господин Голдсмит,

Каквито и да са обстоятелствата около вас, ще ви приемем с радост, особено Ермион. Подобни споразумения, лишени от лицемерие, се срещат все по-рядко в наши дни. Писмената кореспонденция с Вас ми доставя истинско удоволствие. В тази връзка искам да Ви благодаря и за „Мойсей“ и особено за посвещението. Силно се надявам, че това, което правим тук в Хиспаниола, ще накара света да се вземе в ръце и отново да се върне към нормалния си разсъдък.

Искрено Ваш:

Полковник Джон Ярдли

Мери прибра писмото с такова внимание, сякаш държеше в ръката си змия.

* * *

Аз не се домогвам. Аз съм.

7

Мартин не се беше хранил така добре от шест седмици насам, когато похарчи последния цент от своите спестявания. Не искаше да получава помощи за безработица, но молбата му за работа в общината все още не беше разгледана. Може би официалната политика беше такава, а може би причината бе липсата на подходящи качества от негова страна. Общинските служби бяха последното що годе добре платено убежище за все още непреминалите терапия. Сега, когато се намираше в прохладното сепаре на ресторанта, тапицирано с тъмно кадифе, с чаша уиски в ръка, Мартин не чувстваше толкова силно познатата омраза към хората и тяхната цивилизация. В този момент се чувстваше близо до тях. Беше един от тях. На бележката, оставена на масата пишеше:

„Обядвайте спокойно. Ще закъснеем с около един час. Ласкал.“

Закъсняха точно с половин час. Когато към сепарето се приближиха висок възрастен мъж с широки рамене и бяла коса, заедно с по-нисък и по-млад човек с орлов нос, Мартин веднага ги позна. Те също го разпознаха — или заради масата, на която седеше, или предварително знаеха как изглежда.

— Господин Албигони, това е Мартин Бърк — представи ги един на друг Ласкал.

Здрависаха се, без нито един от тях да спомене обичайните неща, свързани с времето или мястото на срещата им. Албигони очевидно блуждаеше някъде, видът му бе измъчен и нещастен. За разлика от него Ласкал или наистина се радваше на весело настроение, или умееше да се преструва много добре.

— Току-що приключих с обяда си и сега се страхувам, че няма да мога да съм ви от полза — рече Мартин.

— Няма страшно — отвърна Ласкал.

Албигони извърна поглед към тях, а увисналите му бели мустаци въобще не помръднаха. Ласкал подаде менюто на келнера и поръча за двамата.

— Познавате ли Емануел Голдсмит? — обърна се той към Мартин.

— Мисля, че го познавам, стига да говорим за един и същи човек.

— Да. Същият. Поетът, който преди три дни уби дъщерята на господин Албигони.

Мартин кимна утвърдително с такова равнодушие, сякаш приказваха за съвсем дребен проблем. През цялото време Албигони се взираше в него, без въобще да го вижда.

— В момента той е търсен от полицията. Човекът е душевно болен. Бихте ли имали нещо против да му помогнете?

— По какъв начин? — попита Мартин. Въздържа се от уискито, въпреки че беше посегнал към чашата.

— Господин Албигони беше… е издател и приятел на господин Голдсмит и има добри намерения — подхвана Ласкал и въпреки че предварително бе подготвил това изречение, не можа да го изрече по най-убедителния начин.

Мартин едва се сдържа да не повдигне иронично вежди. Този обед все повече се превръщаше в нещо твърде любопитно.

— Бихме искали да се опитате да откриете причините за очевидно налудничавото му поведение.

— Както споменах, вече по никакъв начин не съм свързан с ИПИ.

Изричането на тази фраза като че ли събуди Албигони и той най-сетне го забеляза. Ласкал за момент погледна към шефа си, след което се обърна с лице към Мартин.

— Можем отново да отворим центъра и да ви върнем на работа там.

— Не желая да се връщам. Бях изгонен без причина, въпреки че в онова, което правех, нямаше нищо лошо.

— Може би е така, но дали го правехте по най-добрия начин? — вметна Албигони.

— Когато политиката се намесва в науката, много трудно съм в състояние да преценя кое е правилно и кое не е. А вие?

Албигони поклати безизразно глава, отново унесен в нещо извън темата на разговора.

— Голдсмит трябва да бъде сондиран — заяви Ласкал.

— Доколкото разбирам няма съдебна заповед за това.

— Не, няма — отговори той и след кратко колебание продължи: — Все още не.

— Според мен трябва да бъде подложен на задължителна терапия, а не да бъде сондиран.

— Неговият проблем не може да бъде решен от терапевт — процеди през зъби Албигони. — Те не могат да му помогнат, нито да го префасонират. Аз искам да знам кое го е накарало да се превърне в убиец. Той уби осем човека, които му бяха приятели — в това число дъщеря ми и собствения си кръщелник. Тези хора не му бяха сторили нищо и по никакъв начин не представляваха заплаха за него. Това, което направи той, бе напълно предумишлено.

— Но то е станало едва преди два-три дни — отбеляза Мартин.

— Вие бихте ли се справили с една такава задача? — попита Ласкал.

В този момент бяха прекъснати от келнера, придружаван от арбайтер, носещ храната. След като я сервираха, сервитьорът предложи на Мартин още едно питие, но той отказа.

— Имам чувството, че криете нещо от мен — отбеляза той. — Благодаря ви за гостоприемството, но…

— Не можем да ви обясним всичко, докато не сме сигурни, че ще приемете — сви рамене Ласкал.

— Доста неприятно положение.

— Вие сте единственият ни шанс — изрече Албигони умолително.

— Ще бъдете богато възнаграден — добави Ласкал.

— Вие очаквате от мен да се вмъкна в ИПИ и да нахлуя в главата на бедния човек, за да можете едва ли не да видите какво го е накарало да тиктака. Ала ИПИ е затворена с официално нареждане и цялата тази история става невъзможна.

— Напротив — опроверга го Ласкал, разбърквайки спокойно салатата от скариди.

— Да, но първо ще трябва да заловите Голдсмит и да откриете начин да бъде възстановена дейността на института.

— Можем и ще го направим — увери го Албигони, пренебрегвайки предупреждението на Ласкал. — Точно така стоят нещата в момента, Пол. Въобще не ми пука дали господин Бърк би ни натопил за чутото пред федералните власти.

— По какъв начин е замесена Карол Нюман в…

— Моля да ме изслушате, господин Бърк. В нощта след убийствата Голдсмит лично дойде в дома ми на Еърпорт Тауър 2 и си призна всичко. След това спокойно се настани на дивана в хола и помоли да го почерпя с нещо за пиене. Жена ми е с експедиция от антрополози в Борнео и още не знае нищо за случилото се. Ще й кажа едва след като осъществите разследването. Тогава ще мога да й обясня защо дъщеря ни е мъртва. Ако направите за мен онова, което искам от вас, ви гарантирам, че ИПИ ще бъде отворена и вие ще бъдете отново неин директор. Освен това ще ви бъде отпусната издръжка. Тя ще ви позволи да продължите работата си, докато сте жив, независимо колко трае това.

— В момента изтърпявам достатъчно тежко наказание — рече Мартин. — Не мога да върша единственото нещо на този свят, което ми доставя удовлетворение. Не ми се ще отгоре на това да лежа в затвора или да бъда подложен на терапия, задето съм нарушил човешките права на свободен гражданин. Съжалявам, но ще трябва да напусна компанията ви — Мартин понечи да си тръгне, но Ласкал го задържа за ръката.

— Моля ви, господине, разберете, че когато господин Албигони заяви, че ще ви даде пълен финансов карт бланш, той ни най-малко не преувеличава.

— И всичко това само от любопитство?

— Да. След сондажа възнамеряваме да го предадем жив и здрав на полицията.

— Значи няма да има никаква терапия. Просто сондаж? — ръцете му вече трепереха, все още не можеше да повярва, че влиза в ролята на истинския Фауст.

— Абсолютно сте прав. От вас просто се иска да потърсите отговор и дори и да не го намерите, опитът ви ще бъде сто процента възнаграден.

— Освен че е била личен терапевт на жертвата, Карол замесена ли е в тази история по някакъв друг начин?

Албигони остана още няколко мига неподвижен, вперил поглед в масата пред себе си, след което подаде на Мартин фонокарта с инициали ДНМ с думите:

— Когато решите какво ще предприемете, моля, обадете се на този номер. Ако отговорът ви е „да“, човекът отсреща ще ви обясни какво да правите.

Ласкал излезе от сепарето, следван по петите от шефа си.

— Почакайте! Как мога да бъда сигурен че ще спазите обещанието си? — извика Мартин протягайки към фонокартата все още треперещата си ръка.

— Господин Бърк, аз не съм мошеник — отговори му Албигони с равен, спокоен глас.

— Благодаря за времето, което ни отделихте — каза Ласкал, сбогувайки се с него.

Мартин остана сам на масата, вгледан в цветната дъга, която чашата с вода хвърляше върху фонокартата. Малко след това той се отправи към къщи.

* * *

Обичах я много повече, отколкото тя подозираше. Това ме изпълваше с мисли, които замъгляваха съзнанието ми. За нея бях моментна прищявка, продължила точно тридесет и седем дни, след което бях избутан встрани с полагащото се в случая съотношение от деликатност и твърдост, достатъчно да убеди оглупелия от любов. Ироничното в случая беше, че самият аз бях постъпил по същия начин с едно момиче. Това беше твърде буквално потвърждение на поговорката „Каквото повикало, такова се обадило.“ Цялата история ме накара да разбера, че ако не бях оставил главата на члена си да мисли вместо мен, нямаше никога да изпитам подобно страдание. В този момент аз пораснах, макар и да не помъдрях. На това се дължеше и фактът, че после написах онази щуротия за екологията на любовта, която ме направи толкова известен. Благодарение на Джералдин в меката глина на историята остана още един дълбок, неизтриваем отпечатък.

8

— Все още не мога да разбера откъде произтича лоялността ти към Голдсмит!

„Приятелство, потънало в прах“ — помисли си Ричард.

Той довърши историята и се огледа за реакцията на публиката. В заведението за чай, кафе и вино зад Салона на Литературните изкуства имаше седем души, които с интерес слушаха разказа му.

— Още не разбирам защо толкова си се загрижил за тоя старчок — продължи да настоява Йермак, после потопи поничката си в чашата с кафе, оставяйки островчета от пудра захар в него.

Йермак беше на двадесет години; най-младият член на групата. Той погледна Ричард леко развеселен и продължи:

— От него можеше да се очаква всичко. Типове с неговата закваска ни убиват всекидневно с така наречената си поезия, която поне според мене е скапана.

— Спокойно, Йермак. Тук става дума за истинско убийство — намеси се Ултрима Пач Труле в защита на Ричард. Тя бе украсила лицето си с очила с метални рамки — явно доказателство за желанието й да се въздържи от очевидно налагащото се лечение на слабото й зрение.

— Простете наивността ми, но според мен той уби всички ни — лицето на младежа се издължи, докато изричаше тези думи. Очевидно не можеше да повярва, че събеседниците му са толкова непроницателни.

Думите на младежа натъжиха Ричард. Той притихна, отпуснал ръце върху издрасканата повърхност на дъбовата масичка. Все още не бе успял да забрави обвиненията на разгневената следователка, а ето че сега върху него се сипеха нови. Опитваше се да си припомни последното нещо, което Емануел му бе казал, но не успя. Може би бе длъжен да усети промяната у своя приятел.

— Бих искал да кажа, че…

— Хайде, хайде, я остави това! Даже аз усещах подобни наклонности у него — избухна Йермак и отблъсна назад стола си, за да излезе от салона. — Знаех си аз. Скапан дъртак!

— Сядай си на мястото — намеси се Уелш. Гласът му накара младежа моментално да се отпусне обратно като послушно кученце под свирката на своя дресьор. — Простете на приятеля ми за ентусиазма, с който защитава мнението си.

— Трябва да призная — включи се отново Ултрима, — че Голдсмит наистина не се трудеше особено много напоследък. Нито пък се показваше сред хората.

— Той извърши убийство. Беше един от нас и извърши престъпление. Нима вече не се интересуваме от съдбата на братята си?

— Той не е мой брат — възрази Йермак. — Както самият казваше: „Аз не се домогвам. Аз съм.“

— О, значи все пак си прочел и запомнил нещо от него — обвини го с усмивка Ултрима.

— Да. Както всички останали — младежът продължи след утвърдителното кимване на Уелш. — Ричард, прости безчувствеността ми. Възхищаваме се на верността ти, както и на достойната ти възраст, но просто исках да кажа, че Голдсмит вече не е един от нас. Той ни предаде. Предаде ни още отдавна, когато избра Гребените. Това никой от Сенките не би простил, дори и ти предполагам.

— Беше ми приятел — отвърна просто Ричард.

— Беше продажник — заключи Уелш.

Ричард огледа събеседниците си отново и вниманието му се спря върху две жени, които все още не бяха произнесли нито дума — сестрите Илейн и Сандра Сандхърст. Сега му направи впечатление нещо твърде любопитно. Факт, който дотогава не беше забелязал. В очите на Уелш и Йермак имаше гняв, който се бе появил там, след като им съобщи новината. Зад него прозираше и страхът от връзката, която едно време поддържаха с Голдсмит. Те се бояха, че гневът на полицията няма да ги подмине. Нямаше да ги подмине и гневът на Гребените — гневът на преминалите терапия.

„Мадам Дьо Рош смяташе, че не би трябвало да има проблеми с властите, но дали те самите смятаха така. Вече веднъж ме бяха обвинили, какво им пречи да го сторят пак — помисли си Ричард. Арести и разпити — това бяха преживявания, които не бе изпитвал след случая с Джина и Дион. — През последните петнадесет години съм спал — чувството на просветление внезапно го напусна, затвори очи и за миг наведе глава…“

— Той беше приятел — повтори като че ли на самия себе си.

— Твой приятел! — отбеляза Йермак с престорено спокойствие.

— Ричард е наш приятел — заяви Илейн Сандхърт.

— Разбира се — потвърди Йермак, подразнен от мисълта, че останалите биха могли да сметнат, че той е на друго мнение. Той изгледа укорително Ричард.

„Всях разкол сред тях. Сега те вече не са толкова самоуверени — помисли си той. — Чувстват се безпомощни.“

— Моля да ме извините! — изрече Ричард.

— За какво — изненада се Джейкъб Уелш. — Не се сърдим, че ни го разказа. Никога не съжаляваме, когато някой потвърди нашето мнение.

— Той беше световноизвестен писател и винаги се държеше добре с нас — заяви Илейн Сандхърст като постави плетката в скута си и присви оценяващо устни.

Това накара Йермак отново до избухне:

— Той се държеше снизходително. Съзнателно копираше поведението на човек от бедните квартали.

— Не, напротив — възпротиви се Илейн.

Младежът рязко се изправи и блъсна стола си о пода.

— Не драматизирай — измърмори Илейн и презрително обърна глава встрани.

— Я си гледай плетката! — избухна Йермак.

Джейкъб се облегна назад и се протегна.

— Стига ми толкова за днес, приятели — заяви той и погледна Йермак с неприкрито одобрение. — Две премеждия са ми съвсем достатъчни.

— Повече при тези няма да сядам — заяви Йермак.

— Да тръгваме тогава — рече Уелш, обърна се към Ричард и продължи: — Това което сподели с нас, Ричард, беше доста полезно. Лоялността ти заслужава възхищение, но за жалост ние не я споделяме.

— Не бих го нарекъл лоялност — уточни Ричард. — Защото ако наистина е извършил убийството, съм съгласен, че заслужава терапия.

— Аз не бих пожелал това и на най-злия си враг — намеси се Йермак. — Дори смъртта е по-добър изход. Сигурно най-добре би било никога да не го бяхме познавали.

Ричард кимна с глава, но жестът му не изразяваше съгласие, а по-скоро желание да се раздели по-бързо с тях.

— Да не забравите литературното четене — напомни Илейн. — Очакваме най-добрите ви работи.

— Аз вече не пиша — отвърна Йермак с подигравателна усмивка.

— Тогава можеш да ни предложиш нещо от вече загърбеното си минало — предложи Ултрима. Когато Уелш и Йермак си отидоха, тя се обърна към Ричард: — Истински деца. Никога не ми е харесвало да ги срещам тук… Тяхната близост ми се струва доста странна.

— Да, те са като братя или любовници, въпреки че не са нито едното, нито другото — съгласи се с тях Илейн Сандхърт.

— Нуждаят се от помощ — заяви Сандра, при което всички, без Ричард се засмяха. Непреминалите терапия никога не приемаха помощ, която считаха за един вид смърт, отрицание от слабостите, които те толкова ценяха у себе си.

„Ние би трябвало да живеем на сянка, а не на слънце. Като насекомите.“

* * *

Собственото ми име означава: Господ е с нас. Фамилното ми име значи златар. Аз обаче избрах да изковавам слова. Те са по-ценни, защото са навсякъде около нас, а не ги разбираме или не ги използваме както трябва. А доколкото става дума за Господ, някак си не смятам, че е на моя страна.

9

Издигайки се по Гребен Юг 2, Мери гледаше въртенето на огромните огледални ръце, които се опитваха да уловят късното следобедно слънце на Пасадена. Тя се качи на външния експрес, защото се опитваше да спести от средствата за транспорт, предоставени й от управлението. Искаше да си купи кола.

Разследването на връзката на Ярдли с този случай можеше да се окаже твърде опасно. Тя разбираше достатъчно от външна политика, за да проумее, че в момента той беше в силна позиция спрямо щатите. Отношението между двете страни беше цветущо по времето на Рафкайнд и въпреки че сега отношенията бяха сравнително хладни, той все още се ползваше с прекалено много привилегии. Ярдли беше в голяма степен полезен на федералните, а в крайна сметка полицията на Лос Анджелис отговаряше пред тях. Повече от половината средства в бюджета на управлението идваха от Министерство на отбраната. Освен това не беше прието да се работи без разрешение. Тя смяташе да го получи до края на деня. Представителството на Министерството на отбраната заемаше цял блок от така предпочитаната западна страна на Гребена. Експресният асансьор изглеждаше като косъм, изправен до корпуса на Гребена. Единственото нещо, което го крепеше изправен, бяха дългите по десет метра кръстосани шестоъгълни греди. За разлика от асансьорите, представляващи вътрешните транспортни артерии на Гребена, експресът спираше само на изрично посочени от пътниците нива.

Тя се настани удобно в мекия стол и се подготви за рязкото ускорение нагоре. В момента на спирането усещането беше подобно на състояние на безтегловност. Това не беше чак толкова неприятно, колкото натоварването от ускорението.

Западната страна беше обърната към местата, където едно време се намираха Ингълууд, Кълвър Сити и Санта Моника. Сега от тях не беше останало нищо. Надигащи се от сянката гребени ги бяха заместили. Върху хълмовете никнеха нови и нови гребени и растяха като гъби. Блестящи на дневна светлина, сега те изглеждаха синьо-сиви, обгърнати от мрака на вечерта. Тук, както и върху платформите, укрепени след потъването на Малибу, все още неизбраните чакаха да се освободи място за тях в Гребените. Те ставаха все по-малко благодарение на продавачите на младост, които превръщаха обикновените хора в столетници.

Мери бе все още много млада, за да привлече вниманието на продавачите, но беше видяла много от столетниците по време на арести. Тя излезе от асансьора, уверено се запъти към фоайето и премина по насочената към вътрешността тръба. Прозорците, изсечени в стените на нивото на човешки хълбок предлагаха гледка, която винаги караше Мери да остава без дъх. Край стените на прохода се движеше поток от арбайтери, които старателно избягваха средата на коридора, предвидена за пешеходци. В края се виждаше бюро, зад което бяха застанали двама мъже в зелени униформи. Това беше входът на Овърсайт, където както винаги цареше църковна тишина.

— Инспектор Чой, имате още петнадесет минути до срещата с федералния координатор Еленшоу.

Тя искаше да се срещне с полицейския надзорник Д. Рийв, но очевидно новините тук се разпространяваха твърде бързо.

— Добре, да изчакам ли? — обърна се тя към зеленоокия служител.

— Да, но не тук — отвърна той с явно неодобрение. — Вашето място е в сектор 3, фоайе 2.

Тя присви очи, без да ги откъсва от неговите, докато служителят не отклони поглед. Мери потрепера и тръгна към указаното място, ускорявайки крачка. Тя не хареса начина, по който служителят се бе отнесъл с нея, а фактът, че почувства така познатата критика в погледа, смесена с похот, я накара демонстративно да обърне гръб. Външният вид на Мери винаги провокираше хората. Това беше възможност да си го върне на Тео. Служителят не би погледнал критично към приятелката й, но пък и не би се почувствал привлечен от присъствието й. За да стигне до мястото си, трябваше да вземе още един асансьор. Това беше отделение за пиещите кафе, които седяха безмълвни, а лицата им сякаш говореха: „Времето е пари“. Преди да седне, Мери ги огледа, „анализира ги в духа на Шерлок Холмс“, както сама обичаше да нарича професионалния си навик, за да се убеди отново колко скучно беше да наблюдава празните им изражения. Никой детектив не правеше заключенията си въз основа на двусмислени доказателства. Все пак това понякога беше доста забавно. Например младият мъж вдясно от нея с абсолютна сигурност беше държавен служител. Лицето му беше празно, но не и лишено от характер. Прецени го като всеотдаен, но не особено страстен любовник. Три пръста на дясната му ръка бяха лакирани в зелено и златисто, което беше белег, че е желан зет от много на брой богати семейства. Само най-висшите обществени кръгове имаха подобни навици. Това беше част от традицията, наложена от президента Дейвис, предшествал Рафкайнд. Сред тези хора физическите страсти не бяха толкова популярни, за сметка на добрите маниери. Млад и приятен за своето мъртво битие. Потенциален клиент за продавачите — един добре изглеждащ паразит. В този момент в чакалнята се появи далеч по-интересна личност. Преминала терапия жена, облечена в дрехи, скриващи модификациите, необходими за живот в орбита. Такива жени бяха особено популярни в Гребените. При вида на Мери, непознатата се усмихна:

— Мога ли да седна при вас?

Мери нямаше нищо против. Новодошлата се настани, правейки пресилени опити да излъчва естествена грация. Мускулите й още не бяха привикнали към гравитацията на повърхността. Очевидно й се налагаше да пътува до долу често, защото тялото й носеше физиологическите белези за двойнствен живот. Подобна трансформация беше прекалено скъпа, за да е платена от собствения джоб, така че навярно бе финансирана с парите на някоя организация. Приятният младеж реши, че такова тяло е прекалено екзотично дори и за нечия мокра фантазия и спря да й обръща внимание. Тези с по-нисък обществен статус не биха скрили симпатиите си. На Мери й беше приятно, че ще има компания.

— Простете непохватността ми — рече непознатата, след като се настани. — Все още не мога да свикна с промяната.

— Да, забелязах.

— Вие сте от полицията нали?

В случая не беше необходима кой знае каква проницателност. Униформите бяха почти еднакви навсякъде.

— А вие от зеления пояс ли сте?

— Да. Много проницателно от ваша страна. Откъде разбрахте?

— Доктор Самплър си личи.

— Наистина, операцията ми беше осъществена от неговия екип. Доволна ли сте от резултата?

Тя понечи да сподели за проблемите си с меланина, но след като реши, че това не би било от полза на човек с неограничени запаси от витамини отговори просто:

— Да.

Непознатата жена усети, че Мери съвсем скоро ще тръгне за срещата си и побърза да й даде визитната си картичка.

— Тук съм до края на седмицата. Имам много работа, но компанията ви ще ми бъде приятна. Ако искате, можем да разгледаме някои модни каталози.

— Звучи добре — рече Мери, усмихна се и прие картичката.

— Всичко е написано — добави жената, която се казваше Сандра Ошък. — Беше ми приятно да се запозная с вас!

Двете жени докоснаха пръстите си, но в това нямаше нищо необичайно. По дрехите и поведението на долетялата от орбита жена се съдеше, че е хетеросексуална, а пък Мери много рядко имаше връзки с жени, така че в случая ставаше въпрос само за приятелство. В работата си Мери нямаше възможност да общува с приятели и всяко приятелство беше добре дошло.

Федералният надзорник Еленшоу беше издръжлив и смел човек. Това, в комбинация със стотиците хиляди долари, похарчени за терапия, го правеше преуспяващ в кариерата държавен служител.

Фактът, че човекът беше преминал терапия, не променяше отношението на Мери. Тя не би се държала по-различно, дори ако той беше и най-гениалният естествен. В случая Еленшоу беше висшестоящ и тя разбираше, че ако ролите им бяха разменени, тя също не би желала да знае нищо за проблемите му. Мери изпитваше уважение към хората с характер.

— Добре дошла във Валхала, инспектор Чой — посрещна я той иззад бюрото си, очевидно в недобро настроение. — Имайте предвид, че сте попаднали право в гнездото на осите.

— Да, сър.

Той погледна към нея, без да си позволи израз дори на най-лека критична нотка или сексуален интерес. Уважението й към него нарасна още повече. Умението да се поддържа професионална дистанция беше качество, което трудно се придобива, особено ако това не ставаше за сметка на цялостна поведенческа изолация.

— Преди да ви дам инструкции, искам да отговорите на няколко въпроса.

Мери седна, кръстосвайки дългите си, обути в черни тесни панталони крака.

— Вие лично убедена ли сте, че Емануел Голдсмит е убиецът?

— Да, сър.

— Проверихме писмото, което ни донесохте и се оказа, че наистина е от Джон Ярдли.

Професионалната дистанция не попречи на Мери да усети какви са външнополитическите му възгледи. Както повечето ченгета от Запада, той ненавиждаше Рафкайнд и останалите политически фигури от Изтока.

— Имате ли някаква представа къде може да се намира нашият заподозрян?

— Не, сър.

— Сигурно се крие.

— Не зная, сър.

— Хиспаниола?

— Възможно е.

— Дали Ярдли би го подслонил?

Мери не отговори.

— Имате ли представа, че този случай ще се превърне в прехвърляне на топката на федерално ниво? Новината, че той е там, кара стените на коридорите да кънтят.

— Да, сър.

— Този път не съществува никакъв начин федералните да потулят случая. Прекалено много влиятелни имена са забъркани. От юридическа гледна точка сега топката е в нашето поле. За да се запази положението в непроменен вид, е нужно вие да бъдете напълно работоспособна.

— Да, сър.

— Проверих професионалното ви досие. Винаги съм се възхищавал на естествените. Инспектор Чой, завиждам ви за успехите.

— Благодаря, сър.

— Наложи ми се да пръсна цяло състояние по терапии и това наистина си струваше, но…

Това беше предварително заплануван ход за скъсяване на дистанцията и даде резултат. Еленшоу беше казал достатъчно за себе си, за да спечели доверието на Мери, както и да покаже, че й има доверие.

— По всяка вероятност това нещо сега се нарича „броня“ — подкрепа от високо ниво, която ви дава пълна свобода да работите. В настоящия случай бронята е твърде тънка. Не сте напълно независима, така че ще ви се наложи да работите, сякаш пристъпяте по въже. Ако полетите надолу, няма да можем да ви хванем навреме.

— Разбира се, сър.

— Според слуховете местните федерални са настроени зле към връзката на Ярдли със случая. Цялата афера е напълно в стила на Рафкайнд. Те обаче все още нямат единно и последователно становище по въпроса. Това сигурно ще продължи още доста време. Съдебната власт вече започва лека полека да формира позицията си. Ярдли продължава да наводнява пазарите, а ние — да блокираме вноса им. Положението много точно напомня опънато до скъсване въже, по което някой трябва да върви. Давам ви разрешение да душите наоколо още два дена и ако все още няма резултат, ще получите официален пропуск за Хиспаниола. Ако имате нужда, можете да вземете със себе си не повече от петима помощници.

— Ще ми бъдат необходими поне двама експерти — рече Мери.

— Моят отдел ще се погрижи да ги осигури и представи на Рийв, освен ако нямате предвид точно определени хора.

Мери нямаше предвид никого.

— Имам ли разрешение за допитване до Оверсайт?

Еленшоу за момент отклони поглед и се намръщи, но после отвърна:

— Не можем просто ей така да се месим в службата по надзор на гражданите. Но случаят е достатъчно важен за нас, за да го направим. Разрешавам ви да направите допитването.

— Благодаря, сър.

— Подробностите относно пътуването ви са разяснени в преките инструкции. До вашето заминаване ще се опитаме да издействаме подкрепа за вас от властите там. Не се колебайте да ни се обаждате. Сега вие сте нашата броня — приключи Еленшоу, усмихвайки се приятелски.

— Да, сър.

Мери излезе от кабинета му с убеждението, че това е най-важният случай в живота й. Полицията й оказваше изключително силна подкрепа. Даже федералните бяха готови да я жертват единствено в името на изключително големия залог, който този случай представляваше за тях. Би било глупаво от нейна страна да не се страхува, особено като се има предвид, че Ярдли беше най-големият злодей в западния свят. Мери се страхуваше, само защото беше длъжна да изпитва такова чувство.

Гребените вече се открояваха — черни и безмълвни на фона на последните сини отблясъци сред бързо падащия мрак. Тя стигна до управлението с градския транспорт. Там попълни формуляр за исканото от нея допитване. Дремна около час на служебната си койка, изпи чаша течна храна и отново се зае с работата си.

* * *

Лос Анджелис. Градът на ангелите спеше прав като конете. Аз бродех из Сенките, още преди началото на съществуването им. Наблюдавах нощния живот, който ги изпълваше. Нямаше само роботи, имаше хора. Не си мислете, че там човеците са безразсъдно ексцентрични. Тук все още имаше живот, може би не толкова чист, както този на преминалите, но богат на звуци и багри. Тук още съществуваше духът на стария град. Имаше кметове и съветници, работници и шефове, майки и бащи. Църквите, училищата и болниците също бяха живи. Те съществуваха, за да припомнят на идеалното общество какъв е неговият произход.

10

Мартин беше изкушен от предложението на Ласкал и Албигони, въпреки че вече се виждаше в ролята на съвременен Фауст. Беше готов да се поддаде, формалностите обаче трябва да бъдат спазени, тепърва му предстоеше да прекара мъчителната нощ на колебанието. Така трябваше.

Мартин се опитваше да мисли като възрастен човек, стремеше се да се разубеди, че наградата много лесно би се оказала химера. Това не беше достатъчно. Двамата непознати бяха открили най-уязвимото му място и бяха притиснали точно там. Неговият живот беше работата му; сега Мартин бе лишен от нея, без да има никаква вина. Възможността да работи пак бе равносилна на това пак да бъде жив. Копнееше отново да броди из полетата на съзнанието. Последната граница, както я наричаше, беше дразнител, на който Мартин не би могъл да устои.

Мисълта за това го накара да се ухили до уши, въпреки че стоеше сам в тъмнината на дома си, вгледан в поредното повторение на съобщенията от АСИМП. Усети усмивката и се опита да я изтрие от лицето си. Трябваше да се отрезви. Имаше милион въпроси, които се нуждаеха от отговор, но в момента Карол Нюман не вдигаше телефона си, пък и нямаше секретар.

Мартин затвори очи и се опита да спре да мисли, но въпросите за етиката продължаваха да го измъчват. Голдсмит имаше право да откаже интервенцията във вътрешния си свят. Той беше поет и убиец; съзнанието му сигурно бе опустошено от собствените му адаптации на подсъзнателните сили. Подобна възможност никога досега не му се беше представяла.

— Аз не съм лош — изрече гласно той. — Не заслужавам това, което се случи с мене. Нито преди, нито сега.

Албигони нямаше нищо за губене. Ако Бърк не се съгласеше да му помогне, нямаше кой да го стори, освен може би престъпните мозъци на Хиспаниола, които бяха откраднали откритото от него и сега продължаваха да го развиват по далеч по-безцеремонен начин. Те не изследваха полетата на съзнанието, те ги експлоатираха. Бяха истински алигатори, изправени срещу беззащитно зайче. Мартин не беше лош човек. Албигони също не беше лош. Той не бе накарал Голдсмит да се скрие в Хиспаниола. Не бе платил необходимите за това пари. А пък затворите и лабораториите на Ярдли засега не бяха нищо повече от недоказан слух. Все пак тъкмо Мартин бе човекът, който можеше да установи това със сигурност. Албигони не желаеше да стори зло на Голдсмит, който от своя срана пък беше злодей. Той не биваше да пострада, предстоящото сондиране беше един вид научна спасителна акция, съхраняваща стойността му на писател за цялото човечество.

Мартин лежеше на кушетката, а пръстите му все още трепереха. Стана, завърза връзките на обувките си и отиде до телефона, опитвайки отново да се свърже с Карол.

— Ало! — чу се от другата страна.

Това го завари неподготвен. Прокара нервно пръсти през косата си и отвърна:

— Здравей, Карол. Обажда се Мартин.

— Очаквах да ми звъннеш. Досега бях на работа.

— Постави ме в доста конфузно положение. Карол, да го вземат дяволите… — Мартин не успя да възпре обзелото го напрежение и го остави да избие на повърхността.

— Почакай малко, Мартин. Наистина съжалявам за случилото се…

— Понякога се чудя дали ме мразиш толкова много.

— Не те мразя, но виж, сега не мога да говоря. Току-що влизам. Хайде да отложим това за друг път. Сключих договор с Майнд Дизайн в Соренто Вали. Ако искаш, ела утре да поговорим.

— Знам къде се намира. Кой корпус?

— Тридесет и първи. Рано преди обед?

— В десет.

— Не те мразя, Мартин, въпреки че не съм сигурна дали не трябва. Ще говорим утре.

Предаванията на АСИМП вече бяха загубили очарованието си и Мартин рязко угаси екрана. С известно чувство на вина установи, че треперенето на пръстите не се дължи изцяло на моралната дилема, пред която бе изправен.

* * *

В обществото на белите всеки черен е циркаджийска мечка. Понякога си мисля, че дори жена ми, която е бяла, смята така. Дали ме обича, само защото съм единственият черен американски поет, на когото е даден шанса да блесне? Най-мрачното петно е онова, оставено от историята върху душата ми. Не мога да я обичам. Аз гледам на нея с белязани очи.

11

Ричард Фетъл се върна в апартамента си в Сенките към седем часа, като преди това изкачи безбройните стъпала от напукан цимент, които водеха към вратата му. Отметна настрани плътната маса от пожълтели бананови листа и излезе на площадката на втория етаж. Пъхна протрития от употреба месингов ключ в ключалката и отвори, после отегчено се обади на домашния си секретар:

— Аз съм. Сам съм.

— Добре дошъл у дома — изграчи десетгодишната машина от ръба на опушената камина.

„Нито веднъж не можа да ме познае сам“ — помисли си той.

Полицията не се беше отбивала днес. Само съседите, които бяха загрижени за съдбата на своя събрат.

Направи си чаша кафе и седна в стола, който бе изработил сам. После погледна към клипборда и отбеляза в него няколко страници от Вестника на Сенките, които искаше да прочете после. Чудеше се какво ще прави довечера. Не изпитваше глад, но тялото му се нуждаеше от храна. Беше потиснат от историята, която бе разказвал през целия ден, но най-вече от собствените си мисли. „Стига с тия глупости, копеле такова“ — заповяда си мислено той.

Облегна се назад и отпусна ръце върху подлакътниците. Защо, по дяволите, го бе направил? Мадам Дьо Рош го смяташе за естествен. Може би беше вярно, че гениалността на Емануел го бе превърнала в жертва. Тя се бе пръснала като балон с вредни газове, които тровеха въздуха. „В това има поезия“ — помисли той, но веднага реши, че е нещо, с което не си струва да се занимава човек. Може би беше крайна форма, преминала далеч зад границите, установени от човешкия морал. Може би тъкмо това бе целта му през цялото време и той бе търсел начина, по който да я постигне. Може би действията му съвсем не бяха налудничави, а напротив — плод на внимателно разработен план. Е, тогава по-добре да бе убил и себе си, защото сега просто нямаше живот за него. Защо обаче толкова много хора? Едно единствено убийство бе достатъчно за насилствена терапия, от която личността му щеше да изчезне. Да, може би тъкмо това бе пожелал да направи. Като някои от големите учени на миналото да експериментира върху себе си, за да види дали биха могли да го заличат. Ричард продължи да витае в мислите си, клепачите му се притвориха. „Аз съм прост човек с елементарни нужди. Не може ли да ме оставят най-после на спокойствие? Искам да забравя всичко това.“

Ала забравата беше невъзможна. Почувства силен импулс да отвори мрежата Литвид и да се потопи в нея, но устоя на това желание. Достатъчно беше, че знае. Извършителят на масовото убийство най-вероятно беше човекът, от когото Ричард се възхищаваше най-много.

— Някой идва — прекъсна го машинният секретар. Толкова хора го посещаваха, а машината никога не можеше да определи дали да изрази загриженост, или не.

Звънците на вратата, които бяха на повече от век, издадоха познатия гърмящ звук. Толкова отдавна никой не ги бе използвал, че Ричард си представи как от тях се сипе прах. След това стана и надникна прегърбен през шпионката. Пред вратата му стоеше жена с дълга черна коса и стискаше в ръка платнена чанта. Беше Надин Престън.

— Здрасти! — изрече тя, долепяйки око до шпионката. — Реших, че сигурно се нуждаеш от компания.

— Заповядай — изграчи Ричард с жизнерадостен глас на професионален гробар. — Влез — изкашля се, разтърсвайки глава, за да прогони мрачния тон. Обикновено той беше активната страна в отношенията им и сега не знаеше дали да се чувства поласкан от посещението й.

— Да не си изпаднал в лошо настроение? — попита го тя лъчезарно.

— Горе-долу — отвърна той.

— Значи сигурно се нуждаеш от компания?

— В интерес на истината, не би било зле.

— Бре, какъв ентусиазъм! Ял ли си?

Той поклати глава. Жената отвори чантата си и извади оттам вакуумирана найлонова опаковка „Вечно Месо“.

— С това нещо съм способна да постигна истински чудеса. Имаш ли някакви картофи?

— Да. Сушени.

— Прекрасно, аз пък нося овчарски пай.

— Благодаря ти, че се отби.

— Не винаги присъствието ми ти се отразява добре — рече скромно тя, загледана в килима. — Но зная, че сега наистина имаш нужда от компания.

Овчарският пай ставаше за ядене. Беше солен и миришеше на чесън, което му напомняше за нея — Надин — Чесновата жена. Докато се хранеха, тя приказваше за видеоиндустрията — такава, каквато я познаваше и в чиито среди все още се движеше. Пропастта между него и спомена за изминалия ден се увеличаваше все повече, докато тя говореше. Ричард усещаше, че умът му блуждае все по-далеч и продължаваше да я слуша. Беше толкова уморен, че с ъгълчето на окото си започна да вижда несъществуващия образ на висок човек, облечен в дълъг син шлифер.

— Та те снимаха вече сцената с музикантите — Надин продължаваше да говори за някакъв филмов материал от преди десет години. — Режисьорът искаше да покаже прогреса в уменията на челиста, а пък продуцентът му обясни, че саундтракът, с който разполагат, е най-доброто нещо засега, затова не може да се получи контраст. Тогава режисьорът им рече да намерят някой скапан челист. Защото, когато най-доброто не е достатъчно и лошото върши работа. Какво ще кажеш, а?

Ричард се засмя любезно, обичаше да се държи добре с нея, особено, когато тя беше в подобно настроение. Продължи да се храни, а умът му отново се върна към Голдсмит, сякаш беше куче, вързано за железен кол. Колкото и да обикаляше около кола, винаги най-накрая се озоваваше пред същия проблем. „Какво правиш, когато си най-добрият и изпитваш необходимост да се отличиш от сивия фон на останалите?“ — продължаваше да си мисли той. Не можеше да се сдържи и погледна към синята фигура в крайчеца на окото си. Всеки път тя изчезваше, преди да успее да я догони с поглед.

* * *

1100–11000–11111111111

(След като приключи с разглеждането на съдбите на виновните от десет различни свята, Контрольорът отвори автобиографиите на няколко земни величия върху бюрото си. Той погледна към тях и въздъхна. Този велик човек причини смъртта на милиони други благодарение на изобретението си. Този другият е подвел милиарди с неистинската си философия. Те бяха в кръга на неговите отговорности, а той се чувстваше вече адски уморен.)

— Моля те, отче, стига толкова! Аз осъдих виновните, защо сега да съдя и гениалните?

Контрольорът не получи отговор и остави папката обратно на бюрото си, очевидно уморен.

— Поне да ми беше дал компютър — промърмори той.

12

В шест сутринта домашният секретар на Мери я събуди с настоятелно звънене. Тя тъкмо сънуваше, че се плиска сред вълните на Нюпорт Бийч заедно с майка си и сестра си.

— Боже, какво става?

— Директор Рийв.

— Колко е часът?

— Шест сутринта, Мери.

— Пусни го на видео — инструктира тя секретаря, седна в леглото си и протегна ръце, за да изпомпа кръв към мозъка си. След това понечи да се изправи. Докъм два часа снощи бе претърсвала квартали без кой знае какъв успех. Никой от познатите на заподозрения нямаше и най-малка представа къде би могъл да бъде.

— Моля да ме извините, инспектор Чой — изрече Рийв. Самият той изглеждаше смъртно уморен.

— Добро утро, сър.

— Ако не се лъжа, тази година ти разследваше едно отвличане, извършено от Селектор на Камсанг Пунг.

— Да, сър.

— Според информацията, която ми е предоставена, изрично си заявила, че искаш да продължиш работа по случая до появяването на нови доказателства.

— Да, сър — отново отвърна тя. Беше вече напълно будна.

— Предстои ни акция в Гребените по сигнал за присъствие на заподозрени по случая с Пунг. Искаш ли да участваш?

— Разбира се, сър — отговори тя без капчица колебание.

Рийв съобщи точния адрес и Мери тръгна веднага, изпълнена със задоволство от трансформираната си физика, която й позволяваше да работи толкова интензивно без почивка.

Тридесет и три минути след излизането си вече стоеше на терасата на кула Канога, едва докосвайки месинговата преграда пред бездната от четиристотин метра. По заповед на КОГ (Командир на Окръг Гребени) тя беше изкачила две трети от кулата. Стоеше в непосредствена близост пред плътната преграда от въздух, която свистеше пред нея и отблъскваше студения сутрешен бриз. Всичко под Мери изглеждаше сиво и замъглено на фона на неясния хоризонт.

Мери бе приела предложението, само за да не губи влиянието си в случаите по разследване дейността на Селекторите. Тя не харесваше тези акции, за нея те бяха като скок в ужасен кошмар, споделян от цялото общество. Но ако имаше нещо обединяващо всички аспекти на престъплението и наказанието в обществото, това бе именно дейността на Селекторите. Тя не можеше да бъде високо мотивиран полицай, ако си позволеше да откаже подобно предложение. Очаквайки нови нареждания от КОГ, Мери се съсредоточи изцяло върху гледката пред себе си, изключвайки всичко останало. Чакаше вече десет минути, а още не знаеше точното място на акцията. Щеше да го научи едва броени мигове преди началото й; щеше да й остане време само да стигна до сборния пункт на екипа, към който щеше да бъде зачислена. Нощният изглед на Лос Анджелис беше прекрасен. Мери си помисли за нещо, което бе чела някъде: „Само младата цивилизация пръска енергия в откритото пространство.“ Земните градове все още го правеха, за разлика от Гребените, които се открояваха тъмни, с неправилни контури сред сиянието на повърхността. От огледалата, инсталирани върху тях, от време на време се спускаха предупредителни лъчи. От земните квартали идваха най-различни по цвят светлини, приличащи на истински съзвездия. Старите търговски кули сред тях също тъмнееха, придавайки на картината вид на шахматна дъска.

Подорбиталните лайнери преминаваха в небето с глухо бучене, подобно на чудовищни морски създания от огледалната проекция на океана. Градът никога не изпадаше в покой. Винаги имаше хора, които работеха и мислеха. Мери се наслаждаваше на този ритъм. Сега градът беше нейното семейство. Той я предизвикваше, караше я да дава най-доброто от себе си, понякога дори я плашеше.

Досега Мери бе участвала в две подобни акции. Първата беше истински фарс. Нямаше нито жертви, нито заподозрени. В мизерното бунгало бяха открили само една полуразглобена Адска Корона. Във втората намериха самия Пунг, прикован към малък одър. Беше преживял две минути в ад, който и най-извратеният теолог не би могъл да си представи.

Селекторите бяха прекалено предпазливи. Повечето от тях бяха гениални естествени и притежаваха едно очевидно отклонение: смятаха себе си за призвани да изчистят света от покварата му и много рядко допускаха грешки. Точно сега акцията бе особено важна за полицията, като се има предвид още неразкритото престъпление отпреди няколко дни. Мери си представи Голдсмит в ръцете им. Представи си как твърдят, че са свършили нейната работа. Мисълта за това я накара да потрепери. Според проучване, извършено под патронажа на Литвид, повече от една трета американци одобряваха незаконната дейност на това съсловие. Подкрепата им варираше от празните приказки по обществените сбирки до откритата закрила на подземния свят, който от много отдавна изповядваше философията „Око за око, зъб за зъб“. Интересното в случая беше, че повече от една трета от симпатизантите бяха непреминали терапия. Именно те най-често ставаха плячка на Селекторите.

— Лейтенант Чой — чу тя в слушалките си, — следвайте алея „Ла Сиенга“ до четвърто ниво. След това вземете линия Дурант и отидете при Жилище 21. То е триетажно, с изглед навън. Изходната ви позиция е: първи етаж запад, пред обслужващия асансьор. Вие сте зачислена към трети екип — командир Р. Сампсън и младши лейтенант Т. Уилоу. Очаква се срещу вас да бъдат използвани въздушни пистолети и флешети. Ще бъде изпратен и медицински екип.

Всичко това накара Мери да си представи твърде неприятната картина как прескъпото й трансформирано тяло е разкъсано от флешети, а полицейският лекар я пита дали да не префасонира наново някои нейни органи. Досега никога не беше ранявана по време на акция. Беше предпазлива и много бърза.

Мери продължи пеш към мястото на срещата. Хората от екипа й стояха в цивилни дрехи край една вентилационна шахта на около километър от първоначално обявената позиция. Тя се присъедини към тях и всички се скриха зад кръглата шахта. Топлият въздух, който излизаше отдолу, повдигна косата на Мери. Щом спряха, Сампсън се усмихна приятелски. Уилоу бе прекалено изнервен за подобна реакция.

— Рийв ни каза, че и ти си подкрепление към акцията — прошепна Сампсън.

— Да, акцията не е основното ми задължение, но съм свързана със случая. Миналата година работех с Тейлър и Чу по отвличането на Пунг.

— Този път става дума за нещо доста по-сериозно. Предполага се, че вътре има поне четири жертви и не по-малко от десет Селектора. Смятаме, че вторият в организацията е вътре.

— Кой, самият Шлег?

— Да, а ако бяхме влезли преди седмица, може би щяхме да заловим Йол Оригунд.

— Наистина ли!

Сампсън кимна утвърдително и й показа план на вътрешността:

— Три етажа, много пари! Собственост на Пиърсън и Мустафа — лицензирани градски адвокати. И двамата са свързани с предизборния щаб на Рафкайнд. И двамата са били забелязани в Ню Йорк от местни полицаи преди по-малко от три часа, а в жилището има хора.

— Под наем, а? — подхвърли Уилоу, присвивайки вежди сякаш това беше изключително важно.

Мери кимна в отговор.

— Сигурно е пак някаква мръсна афера от Изток — предположи Сампсън. — Странното обаче е, че в този случай като че всички са местни. Нанопреследвачите са засекли шестима чести посетители и четирима непознати. Преди да набележим мястото за акция, никой не е забелязвал насилственото довеждане на жертвите.

— Имате ли някаква представа кои са жертвите? — поинтересува се Мери.

— Според Рийв и КОГ става дума за две дребни риби и двама по-високопоставени граждани. Имена не се споменават. За Шлег обаче е известно, че си пада по наказания на едри риби.

— От Гребените?

— Не, единият е производител от Сенките, а за другите не се знае нищо.

— Разбрах, че са въоръжени. На нас няма ли да ни дадат оръжие?

— Това е доста чувствителна зона, само Екип Едно ще разполага с оръжие.

— Пак сме на по девет живота, а? — подхвърли Мери с жест на опитен полицай.

Чувайки това, Уилоу се облещи изненадано насреща им.

— Като котките сме. Докторите ни уверяват, че могат да възстановяват тежки телесни увреждания до девет пъти, преди нещо да се обърка фатално — побърза да задоволи любопитството на младока Сампсън.

— А! — възкликна Уилоу, показвайки че е разбрал. — Някой от вас бил ли е досега сглобяван по такъв начин?

— Само Мери, но по собствена воля, а не поради някаква наложителна причина.

— О, извинете ме.

— Няма нищо — успокои го Мери.

— Чудесна работа са свършили с вас докторите — побърза да се застрахова младежът.

— Уилоу произлиза от строго възпитано южняшко семейство — намеси се Сампсън сякаш това обясняваше всичко.

— При нас не се срещат често хора като вас — продължи Уилоу.

— Спокойно, няма нужда да се извинявате — отново повтори тя. — Изглежда, че добрата външност има своя цена. Сега имам на разположение едва осем живота.

— Кога да си сложа шлема? — попита новакът, който изглежда сериозно се бе замислил над въпроса.

— В последния възможен момент — отвърна шефът на екипа. — Лов за Селектори не се е провалял от три години насам. Можем също да се надяваме, че Оригунд продължава да ни смята за братя по призвание.

Когато в слушалките им прозвуча гласът на ръководителя на акцията, тримата вдигнаха едновременно глави. От тях се очакваше да следят действията на другите два екипа. Според съдебното разрешение на територията на жилището бяха изпратени наномашинни преследвачи. Те вече бяха проникнали в отточните и вентилационни канали. Микроскопичните им размери ги правеха изключително ефикасни, а защитните им системи позволяваха да бъдат засечени само с уникална свръхмодерна апаратура.

— Вижте, от този дори можем да погледнем какво има вътре — възкликна Сампсън.

— Дръжте се, видеоманяци! — пошегува се Уилоу, но в този момент бяха дадени заповеди за преминаване към следващата позиция.

Тримата нахлуха в сервизния асансьор за арбайтери. Наложи им се да приклекнат, за да се поберат в него. Сампсън показа полицейската си значка още преди асансьорът да успее да се възпротиви, след което ги закара на избрания от тях етаж.

Жилището се намираше в най-външната част на гребена. Приличаше на тридесет метрова клетка, която сякаш висеше във въздуха. Коридорът на първия етаж бе зает от богата растителност, сред която спокойно спяха истински птици и ромоляха водопади. Вторият етаж завършваше със стъклена външна стена, разположена между огледалата на гребена. Гледката към града, която се откриваше оттам, беше зашеметяваща. На последния етаж имаше тясно мостче, свързващо го с покрива. По него арбайтерите преминаваха за сервизния асансьор. В близост до входа към мостчето имаше ниша, която предлагаше отлично прикритие на тримата полицаи. Те разгънаха шлемовете си, нахлузиха ги и преминаха на комуникационна честота, която бе представена като машинен език, за да се попречи на засичането й.

— Тия са натъпкани с платина — не успя да се сдържи Уилоу.

Мери не отговори, а продължи към нишата. Намери си място и седна като скръсти дългите си крака. През това време младежът не спря да я гледа с нескрито любопитство и възхищение.

— Хем поддържат частна практика, хем заемат държавна служба. Добре са си наредили пъзела — съгласи се Сампсън.

На полицейски жаргон „да наредиш пъзела“ означаваше да злоупотребиш с адвокатската си клетва.

— Как могат да съдят някого като самите те са виновни — възмутено промълви Уилоу.

— Ако наистина се интересуваш от философията на Селекторите, предлагам ти да прочетеш нещо на Улф Рулър — намеси се Мери.

— Не би било лошо — съгласи се той.

— Да не би да е нещо от сорта на „междуклетъчното пространство в обществото трябва да бъде запълнено с антитела, иначе в него биха се настанили истинските ракови образувания…“ — цитира Сампсън и се засмя.

— Изненадваш ме — възкликна Мери. Тя го познаваше като много прозорлив мъж, но никога не бе подозирала за литературните му интереси.

— Какво ли не бих направил, за да те впечатля — призна той и се усмихна приятелски.

— Наистина съм впечатлена.

— Май и аз трябва да го видя този Рулър — призна младежът. — Дали го има в библиотеката на полицията?

— Можеш да го откриеш в клипборда си — отвърна Мери и посочи към колана му. — Хвала на съвременните технологии!

— Май нещо се задава — прекъсна ги Сампсън.

Те притаиха дъх, за да чуят приглушените стъпки и гласове, идещи от вътрешността на апартамента. Не бяха в състояние да превключват подслушвателите. След миг гласовете станаха ясни; вече чуваха двама мъже. Изведнъж от фона се открои друг звук. В него разпознаха учестеното дишане на жертвата, заклещена в ужасна скоба за мъчения. Кожата на Мери настръхна, това я плашеше повече и от труповете, оставени от Голдсмит.

— Виждали ли сте истинска скоба за измъчване? — не съумя да сдържи любопитството си Уилоу. — Искам да кажа освен тази, която ни показват на заниманията.

Вместо отговор Сампсън притисна показалец към устните си, защото в същия момент връзката се изчисти идеално.

— Внимавай сега — чу се гласът на възрастен мъж. — Не настройвай четките толкова високо. Към края на петте минути трябва да заглушиш съня.

— И то бавно — допълни друг глас, доста по-висок, но не задължително женски.

Мери погледна към екрана на клипборда. Индикаторът светеше.

— Имаме видео.

И тримата незабавно задействаха екраните си. Картината от наношпионите обикновено беше с лошо качество. От екраните се виждаше малка овална стая без прозорци, вероятно разположена в центъра на жилището. На фона на отворената врата се забелязваха силуетите на двама души. Край тях имаше три легла и стол, върху който лежеше клавиатура.

— Трима човека на леглата — съобщи Сампсън.

Мери усети как стомахът и се сви на топка. Не бяха мъртви, въпреки че сигурно би им се искало.

— Екип Едно се подготвя да атакува първия етаж — прозвуча гласът на КОГ в слушалките им.

„Къде ли е той?“ — почуди се тя, долавяйки гнева на командира. Вероятно с първия екип. Той не можеше да допусне, че неговият гребен е дал подслон на Селектори.

— Екип Две, заемете позиция на втория етаж.

— Още малко, само още няколко минути — прошепна Сампсън.

В този момент към тях се приближи арбайтер. Сампсън размаха полицейската си значка пред него. Машината отказа да се подчини и се отправи бързо към мостчето, което водеше към покрива на третия етаж. С разширени от изненада очи Мери погледна за миг към колегата си и се втурна след нея, без да помисли че тясното мостче няма никакви парапети над двадесет метра празно пространство. Отзад Сампсън вече съобщаваше за инцидента на останалите екипи. Тя успя да настигне робота малко преди да отвори вратата на сервизния асансьор, хвана го с две ръце и внимателно го повали на пода. Машината не предприе нищо, но в апартамента се включиха сирените на алармената инсталация. Бе й необходим само миг, за да реши. Изправи се да види какво става долу и кимна на Уилоу да дойде при нея. Той се затича по тясната пътечка, разперил ръце, за да запази равновесие. Въпреки това непрекъснато залиташе. В ушите й звучеше гласът на КОГ, който почти лаеше, издавайки нарежданията си. Мери се наведе напред и видя как на първия етаж четирима нейни колеги тичаха направо през водопадите и край клетките на птиците. Двама вече бяха заели позиции, готови да блокират изходите. Мери срещна погледа на Сампсън, който се подаваше от укритието си и посочи асансьора на покрива на третия етаж. Той кимна насреща и в знак на съгласие. Планът беше добър. Ако някой се сетеше да използва този път за бягство, те щяха да го изненадат в гръб и да го обезвредят. В случай, че не успееха да го сторят, Сампсън щеше да измисли някакъв друг начин на действие.

Шум от високочестотни пневматични чукове заглуши всичко, единствено по полицейския канал все още се чуваха заповедите на КОГ:

— Атака на първи етаж. Четирима души са вътре.

Сърцето на Мери се сви. Тя сграбчи Уилоу за рамото и го издърпа назад. Двамата приклекнаха от двете страни на вратата на асансьора. Тя раздвижи крака, готвейки се за скок; ако се съдеше по вибрациите от асансьора, някой се качваше нагоре.

— При нас са седем — съобщи шефът на Екип Едно. — Има три жертви. Двама от тях са все още в скобите. Бързо доведете терапевт!

Уилоу се долепи плътно до стената на цилиндричния корпус. Мери направи същото. Вратата се отвори и от нея излезе арбайтер, който издаде пронизителен писък при вида на проснатия на земята свой механичен колега.

Мери улови вратата, залюля се напред и със свободната си ръка отчаяно посегна навътре, готова да сграбчи каквото й попадне. От мястото си и Уилоу пъхна ръка в кабината. С общи усилия те успяха да издърпат оттам жена с пистолет в ръка. Мери стисна зъби и заби пръстите си в стомаха на жената. В същото време Уилоу стовари юмрук в лицето й и я повали по гръб на земята. Тя се сгромоляса обратно в асансьора, продължавайки да рита с крака към Мери. Тя обаче успя да се добере до ръката, която държеше пистолета, счупи умишлено китката и два от пръстите, после освободи захвата на непознатата с другата си ръка, взе флешета и го запрати настрани. След това я хвана през кръста и я издърпа навън. Стисна я за гърлото, докато съпротивата й престана.

— Тя стреля по нас — едва успя да изрече задъханият Уилоу, докато връзваше краката й. — По дяволите, тя стреля по нас!

— Получава автоматично задължителна терапия — заяви Мери, изпълнена със задоволство от страха, изписан в очите на задържаната.

— Ръката ми! — простена тя. — Носът ми!

— Размина се с малко — отвърна й Мери и се обърна настрани.

— Млък, кучко! — кресна й Уилоу.

— Спокойно Уилоу, знаеш, че не бива да говориш така — напомни му Мери, която бе успяла да възвърне присъщото си самообладание.

— Извинявай!

През това време Сампсън съобщаваше за ареста на шефа на Екип Едно. Те понечиха да вдигнат жената, но тя отново оказа съпротива. Това накара Уилоу да извади по-дълго въже и да върже ръцете й към тялото.

— Всичко е претърсено. Опит за бягство, предотвратен от Екип Три. Задържан е един — прозвуча гласът на КОГ в слушалките им. — Общ брой на задържаните — осем. Жертвите са трима. Да дойдат лекарите и терапевтите.

— Тръгваме по мостчето — обърна се предупредително Мери към арестантката, която все още се гърчеше в ръцете им. — Не искаш да паднем, нали?

— Та ние ви вършим работата, да ви вземат дяволите — изфъфли тя през подутите от удара устни и притихна.

— О! — възкликна Мери саркастично. — В такъв случай приемете нашите искрени извинения.

С общи усилия успяха да преминат отсреща и стовариха арестуваната до Сампсън. Той вдигна нагоре ръката си, от която капеше кръв, показвайки мястото, където флешетът бе разкъсал ръкава му.

— Само драскотина, госпожо — успокои ги той като не спираше да се хили.

Флешетите бяха изключително опасно оръжие. Куршумите, които изстрелваха, бяха разработени така, че променяха формата си и се забиваха дълбоко. Сампсън бе извадил голям късмет.

— Можеше да ти откъсне ръката — промърмори Уилоу.

Мери го изгледа критично, но после се усмихна, прегърна го и прошепна в ухото му:

— Радвам се, че ти няма нищо Робърт.

— Хей — провикна се Уилоу. — Ами аз?

— Покажи си раните! — отвърна тя.

Младокът я погледна засрамен, но Мери прегърна и него.

— Хайде да го отведем при лекарите.

— Би трябвало да съм си осигурил поне един ден болнични, не мислите ли? — засмя се Сампсън, продължавайки да пръска кръв от пръстите си, докато ръкомахаше.

— По дяволите! Започва много да боли.

Мери отиде при протоколчиците, които записваха показанията на служителите, взели участие в акцията в присъствието на адвокат.

— Причини ли поведението ви телесни повреди, както на самите вас, така и на задържаните от вас?

— Самата аз не получих, но нанесох такива на неидентифицирано лице от женски пол, за да предотвратя опита й за бягство и да я обезоръжа.

— Вид на оръжието? — попита адвокатът.

— Флешет.

Помощник протоколчикът вдигна прозрачния найлонов плик с оръжието и го поднесе в обектива на видеокамерата. В същото време служители на следствието подготвяха мястото на акцията за щателен оглед.

Заподозрените бяха преместени в изолатор. Все още се очакваха терапевтите, които трябваше да отстранят скобите от главите на жертвите. Полицията имаше право единствено да деактивира активните елементи на адските корони. Мери все още не бе влизала в помещението, където се намираха жертвите. Нямаше търпение да го направи, въпреки че се страхуваше от кошмарите, които може би щяха да я измъчват по-късно.

С крайчеца на окото си тя забеляза, че тримата терапевти най-сетне пристигнаха. Познаваше двама от тях. Беше ги виждала при случая с Пунг — последния път, когато бе виждала действаща адска корона.

— Имаше ли някой с вас по това време? — продължи с въпросите си протоколчикът.

— Да. С мен беше младши лейтенант Терънс Уилоу.

— Опишете, ако обичате, нанесените от вас телесни повреди.

— Заподозряната стреля в момента, когато излезе от сервизния асансьор на третия етаж. Изскочих пред нея — продължи Мери, притваряйки очи, за да си представи по-ясно случилото се. После описа начина, по който бе счупила китката на непознатата жена.

Когато приключиха с нея, дойде ред на Уилоу да даде показания. Мери използва момента, за да разгледа жилището. То се оказа дори още по-разкошно, отколкото си го бе представяла. Всичко изглеждаше или старинно или изработено ръчно. Подозираше, че всяка вещ наоколо има сертификат за автентичност. Всичко — от дървените мебели до десетте предани арбайтера — блестеше от чистота, сякаш готово за проверка. Мери смяташе, че роботите бяха незаконно модифицирани да изпълняват охранителни функции. Преминавайки напред, тя за миг се спря при мястото, където държаха арестуваните. Всички изглеждаха като жители на Гребените: бяха добре облечени, на възраст от двадесет и пет до шейсет години. Нито един от тях не би привлякъл подозрения върху себе си при нормални условия. Те стояха в плътна група един до друг, сложили на главите си видеошлем за връзка с личния адвокат.

Вляво от мрачната тълпа седеше арестуваната от нея жена с превързана с нанобинт ръка. Тя забеляза Мери, но бе прекалено отпаднала, за да я разпознае. Мери огледа останалите лица с надеждата да открие някой от предишните заподозрени, но уви. Такива нямаше. Потънала в мислите си, тя се сблъска с един технически експерт, който се извини и отмина забързано напред. Мери се обърна с въздишка на съжаление и пое нагоре по широките стълби. Всичко излезе напразно; и все пак Рийв й бе оказал голяма чест като я бе поканил да участва в акцията.

Недалеч от нея стояха командирът на Окръг Гребени и адвокатът на Гребена. Когато премина край тях, двамата кимнаха с уважение. Без да иска, Мери дочу как КОГ уверява юриста, че всички изисквани от закона процедури са спазени.

Вече се бе съмнало. През огромния прозорец между външните огледала Мери видя как мъглата се топи, отстъпвайки място на зора, обещаваща да се превърне в прекрасен ден.

Опита да се успокои, след това влезе в цилиндричната стая без прозорци. Терапевтите тъкмо коленичеха около леглата на окованите жертви. Те обсъждаха с тих шепот състоянието им.

Адската корона приличаше на стандартен болничен арбайтер — сфероид с три крака, висок около метър. От външната му страна се намираше контактният панел, а клавиатурата беше дистанционна. Един от терапевтите я държеше в ръка, опитвайки се бавно да върне съзнанието на пациентите си. Машината не беше за еднократна употреба. Хиспаниолска версия на съоръжение, което по всяка вероятност бе произведено в Китай. Мощността й бе голяма и бе в състояние да концентрира часове от адски мъчения в рамките на няколко минути.

— Настроили са го за пет минути.

— Пет минути! — повтори с ужас петдесетгодишната жена от техния екип.

— Как се казва?

— Лон Джойс — завеждащ отдел „Маркетинг“ на Скай Прайвит.

Човекът простена и се опита да се изправи. Все още не можеше да отвори очи. Терапевтката му попречи с ръка. Прехапала устни и скръстила ръце, Мери се опитваше да не пречи на работата им. Усещаше как се беше изкривило лицето й от съжаление към лежащите по леглата хора. Един от тях, когото вече бе виждала, спря погледа си за миг върху нея, но после без никаква реакция продължи да блуждае. Нито един от лежащите, дори освободеният, все още не беше дошъл в съзнание.

— „Скай Прайвит“? Производителят на самолети?

— Какво е направил, за да заслужи това? — попита един от терапевтите.

— Продавал дефектни корпуси на индийска компания — чу се някъде зад нея.

Мери се обърна и видя командира.

— Едва ли за това заслужава пет минути — изрече жената.

— Разбрах, че сте помогнали при ареста на последния етаж — обърна се КОГ към Мери.

— Арестуваната представлява ли интерес за следствието? — попита на свой ред тя.

— Е, не е Шлег, но пък е любовницата му. Радвам се, че поне малко ще вгорчим живота на кучия син. Току-що получих потвърждение на самоличността им — той посочи жертвите — Един от тях е Лон Джойс. След като над Ню Делхи катастрофирали четири самолета, се надигнал голям скандал, но той се измъкнат чист, защото бил по-богат от хората, които убил. Продавал е остаряла нанотехнология и при това, според обвинението го е направил напълно съзнателно.

— А останалите? — поинтересува се Мери, преглъщайки болезнено.

— Младежът вляво е Паоло Томери от Ню Джърси, чувала ли сте за него?

Тя познаваше името от полицейските извадки.

— Онзи, когото наричат Късогледия?

— Дванадесет деца през последните няколко месеца. Отказал терапия. Нарича го собствена философия.

— А последният?

— Дребен мошеник от Квартал Три. Заплашил жена си, че ще я убие, задето го напуснала, само че Селекторите се докопали до него, преди той да я открие. Според нас самата тя ги е насъскала срещу него. Сигурно много го е мразела.

Мери затвори очи и се опита да възстанови хода на събитията. Видя как жертвите са доведени тук, упоени и със завързани очи, от опитните Селектори. Машините за изтезания са старателно подготвени. Свикан е импровизиран съд-фарс и само след няколко часа е започнало изпълнението на присъдата. Ако не се бяха намесили, може би след около два дни жертвите щяха да бъдат изоставени някъде из улиците на града. Повечето от изтезаваните се нуждаеха от терапия, някои в отчайваща степен.

Нищожно малка част от тях повтаряха провиненията си.

— Би трябвало да оковат самите себе си — промълви Мери, прехапала устни.

— Вие сте главният следовател по случая с убийствата в Гребен Изток, нали лейтенант Чой? — попита КОГ и се почеса по врата.

— Да.

— Добре се справихте днес — похвали я той, здраво стисна ръката й и продължи: — Позволете ми да отбележа, че би било жалко, ако тези досадници се доберат до Голдсмит преди вас. Както чувам, тъкмо това е причината за отсъствието на Шлег от днешното наказание. Много хора смятат, че той броди из кварталите по следите на Голдсмит.

— Благодаря ви за добрите думи — учтиво отвърна тя.

Най-възрастният от жертвите дойде в съзнание и започна да крещи. Това накара Мери да излезе навън и да се спусне по стълбите почти тичешком.

13

Мартин Бърк стигна до най-близката спирка с обикновена тротинетка, защото в неговия квартал нямаше транспорт — причина за това беше неподчинението на собствениците на земя, категорично изявили несъгласието си с навлизането на мрежата на тяхна територия. Не приемаха най-вече огромните такси.

Пристигна на спирката, сгъна тротинетката и я прибра в отреденото му шкафче. След това се обади да заяви желаната посока и зачака. След около десет минути огромният автобус спря под прозрачната конструкция с форма на мида. Отвън беше дълъг, подобен на гигантски червей, а вътре имаше само седалки и прозорци. Мартин се качи и изчака предпазния колан да го закопчае към седалката.

Дилемата, която го измъчваше, беше вече загубила остротата си и сега мислите му блуждаеха някъде из пространството.

Притежаването на собствена кола струваше на обикновения гражданин на Калифорния минимум около двеста и петдесет хиляди долара годишно. Сто от тях бяха само пътните такси. Акцизът върху машината — петдесет; двадесет — щатски данък оборот; двадесет и пет — такса за паркинг; две хиляди и петстотин — такса за доставка на електричество, плюс петстотин долара на месец за направения разход, петдесет месечно — за Калифорнийски център по транспорта (КАЛТОРС).

Средно статистическият преминал терапия, заемащ някаква служба в някоя от агенциите получаваше триста хиляди долара годишно, а непреминалият — около една трета от това. Целогодишната карта за всички линии струваше едва двадесет хиляди долара, и въпреки това шосетата бяха претъпкани с автомобили. Това беше една от любимите теми на мрежите. Популярен комедиен сериал представяше живота на гражданин, живеещ със своето семейство в колата си, защото заради налозите не му оставаха никакви пари за къща. Отгоре на това данъчните го преследваха непрекъснато.

Двадесет и едно на брой документални предавания припомняха отминалите времена, когато пътищата бяха свободни и придвижването ставаше бързо.

Случайно попаднал върху лицето му слънчев лъч го накара да трепне сякаш казваше: „Здрасти, ти ли си се нагърбил със задачата да бъдеш Мартин Бърк?“. В този момент нямаше нищо забавно да бъде самият себе си. Всичко това насочи мислите му в съвсем ново направление. Помисли си за Карол, за всички проблеми и търкания в отношенията помежду им. Конфликтът между половете не беше нещо непознато и необичайно — просто логичен вторичен продукт както димът при огъня. Хората тлеят, умират и преродени като многолетници се впускат в търсене на нови удоволствия, за да започнат отново процеса на тлеене и овъгляване.

Затвори очи. Двамата с Карол не тлееха, бяха изгорели мигновено, излъчвайки ярка светлина. Бяха факли, опознали неприсъща за останалите страст. Ала след светкавичното изгаряне бе забелязал, че нейните чувства не са толкова силни като неговите. Тя беше далеч по-прагматична, а чувството й за контрол му причиняваше страдание. Беше хлътнал до уши. Няколко пъти бе опитал да се пошегува за това и най-сетне тя заяви без капчица злоба:

— Трябва да съхранявам себе си. Ще ми се да имам нещо, към което мога да се върна, щом всичко това свърши. Искам да запазя себе си.

Това накара мълниите да затрещят, облаци да погълнат светлината. Беше му известно предварително, че ще я загуби и стана точно така. Още няколко седмици терзания и тя вече летеше нагоре, убедена, че дори и най-надарените естествени понякога се сгромолясват най-неочаквано. Умът му превъзхождаше двукратно нейния; сякаш породен от ревност, в очите й блестеше пламък, припомнящ, че гениалността и лудостта често вървят ръка за ръка. Всеки път, когато той заговаряше, тя трепваше болезнено сякаш в очакване на неговия срив.

Мартин бе предвидил края и бе направил всичко възможно да стигне по-бързо до него. И когато най-сетне краят наистина дойде и тя му каза, че иска да се разделят, той откачи. Тази жена беше неговият идеал и Мартин не бе в състояние да си тръгне току-така. Чувстваше се длъжен да я нарани по някакъв начин; тя не биваше да забравя: трябваше да се отнесе към следващия мъж поне по-малко коравосърдечно. В случая не ставаше дума за някакъв садистичен импулс, просто искаше да й даде урок. Сам не подозираше до каква степен бе откачил, когато се озова пред вратата й с кошница прекрасни плодове, на дъното на която имаше конски фъшкии (можеше да бъде и по-зле, примерно кучешки). Тя го покани вътре, както би сторила с всеки приятел. Погледна кошницата усмихната, че той приема нещата толкова спокойно. Взе една ябълка и отдолу се откри прясната тор. Карол започна да плаче. Мартин стоя десет минути, наблюдавайки сълзите й и започна бавно да възвръща разсъдъка си. Не изпитваше задоволство, просто стоеше с опулени очи, приемайки болката изцяло. Не долавяше ни най-мъничко удовлетворение; най-сетне разбра докъде е изгубил ума си и каква болка й е причинил.

От този момент преди три години до сега не бяха разговаряли. Карол напусна ИПИ още тогава.

През изтеклото време Мартин бе преживял още една неуспешна връзка, а Карол бе започнала да работи като личен терапевт на твърде влиятелни граждани в Майнд Дизайн.

Беше осъществила терапията на дъщерята на Албигони и това бе единственото нещо, което ги свързваше. Пак тя беше причината Мартин да се превърне в съвременен вариант на доктор Фауст. Тя му бе дала единствената надежда за измъкване от мрачния лабиринт, в който бе попаднал.

Мартин трябваше само да предприеме кратко пътешествие из съзнанието на Голдсмит.

Автобусът пристигна в Соренто Вали по триетажна наномагистрала, издигаща се върху мястото, където едно време имаше обикновен път. Най-горното й ниво бе покрито с фибростъкло. Магистралата пълзеше грациозна между хълмовете, украсени от корпорацията с богати висящи градини. По лицето на Мартин пробягваха сенки от подпорите на горните нива и го накараха да примигне. Подобното на червей транспортно средство спря плавно на служебната спирка на МД.

От другата страна на портала едно фирмено такси го чакаше търпеливо, за да го закара до определеното място. Пристигайки там, той засенчи очи с ръка и се огледа.

Вече беше идвал тук преди около пет години, когато ИПИ все още беше на върха на славата си. На времето изведнъж се бе оказал заобиколен от програмисти и техници в униформи на асистенти и ръководители, надпреварващи се да стискат ръката му и да му задават въпроси за неща, от които нямаха ни най-малка представа. Тогава самият Мартин едва започваше да осъзнава силата на подсъзнанието и влиянието му върху поведението на хората. За разлика от сега, тогава не смяташе, че е възможно някой да знае повече за тези неща от него. Сега вече го допускаше, но не и преди години. Експертите МД бяха пълна противоположност на работата му. Те смятаха, че методът за сондиране отгоре надолу с плавни темпове е по-подходящ; Мартин практикуваше директната проба отдолу нагоре.

Сега Мартин Бърк беше господин никой. Нуждаеше се от поканата на Карол, за да бъде допуснат до територията на института. Ако случайно му се удадеше да привлече нечие внимание, в погледа отсреща се натъкваше единствено на „Кой беше този? Май ми е познат отнякъде.“ На времето подобна проява на неуважение би причинила доста неприятности на съответния служител.

При тази мисъл Мартин примиренчески отпусна рамене и продължи напред.

Блок тридесет и едно се издигаше върху огромна обърната пирамида от алуминий над открития вътрешен двор. Тази архитектура бе характерна за ранните години след две хиляди и десета, когато бе модерно да се имитира периода от средата на двайсети век. Сградата беше широка и ниска — едва на три етажа. В западния й край се издигаха два високи пилона, върху които бе закрепено кълбо от оптически влакна, блещукащо на сутрешното слънце. Всичко тук бе изградено да внушава разкош, респект и чистота.

Вътре стените бяха облицовани със златни плочки, покрити на места с червени плюшени завеси. Вътрешното сияние на платовете бе носител на видеоинформация, а картините представляваха последен вик на модата. Компанията наистина преживяваше разцвет.

Мартин изпита силна завист при мисълта, че това бе съвсем простичко фоайе на обикновена лаборатория.

Зад рецепцията стоеше хуманоиден арбайтер с кожа, лице и коса в пълен унисон с вътрешното обзавеждане. Той го поздрави с приятен синтетичен глас.

— Карол Нюман, ако обичате.

— Вие, предполагам, сте Мартин Бърк? — запита машината. Той кимна утвърдително, отдръпвайки поглед от стъклените й очи. — Тя е уведомена за пристигането ви — продължи роботът.

— Благодаря — разсеяно отговори Мартин. Все още не можеше да се отърси от потискащата демонстрация на лукс. Дори в най-славните години на ИПИ обстановката никога не е била толкова разкошна. Това по принцип нямаше никакво значение за него. Беше убеден, че състезанието печели онзи, който има най-бистър ум, а не най-много средства.

Карол слезе при него по широко стълбище от дялан камък, облечена в униформа, плътно прилепнала към тялото. Носеше предпазна шапка, под която бяха напъхани тъмнокестенявите й коси. Тя се приближи с котешка походка, а очите й изразяваха професионален интерес. Всеки път, когато видеше грациозната синеока богиня, ушите на Мартин започваха да бучат. Тя беше студена и недостъпна, но той знаеше в какво съкровище можеше да се превърне в ръцете на човека с подходящия ключ.

— По-добре ли се чувстваш сега? — попита го тя и се усмихна.

— Да, починах си и премислих — отвърна Мартин, отвръщайки на усмивката й.

— Тогава добре дошъл! Ако искаш можем да намерим някое спокойно място и да поговорим.

— Ще получа ли някакво обяснение?

— Ще направя, каквото мога.

— Тази лаборатория е отворена за посещения. Аз всъщност работя там отзад — добави тя и двамата продължиха напред. — Научих за срещата, на която си присъствал. Сигурно са те шокирали.

— Аз го наричам фаустиране.

— Сполучлив израз — призна тя и този път усмивката й бе истинска. — Тук се пази тишина — предупреди Карол и сложи пръст върху устните си. — На това място очите и ушите на Рафкайнд са винаги нащрек. Иначе ръководството е много либерално. Вярвай на агенциите, работодателите сега правят всичко възможно да глезят служителите си.

— Така би трябвало да бъде — потвърди той.

Въпреки случая с фъшкиите между тях все още имаше нещо, което им позволяваше да вървят и да разговарят заедно без никакво затруднение. Проблемът беше, че бяха израснали заедно и се чувстваха близки като брат и сестра. Мартин винаги бе усещал в отношенията им нещо от рода на Ерос и Агапе. Често си представяше как след много години, вече остарели, двамата са все още заедно.

Сега прекосяваха широка зала, осеяна с безброй вази, разположени върху бели каменни колони. Когато стигнаха края й, Карол нареди на една врата да се отвори, след което пред тях се разкри широка зала за съвещания. След подадения сигнал светлината бавно озари вътрешността й, откривайки пред погледа им стени, облицовани с тъмно кадифе и разкошни мебели от нанодърво.

— Впечатляващо! — призна Мартин.

— Срещнал си се с Ласкал и Албигони — започна тя, придърпвайки един стол и седна срещу него. Униформата загатваше деликатно формите й, ала прикриваше детайлите.

— Да, вчера обядвахме заедно. Това беше най-добрият ми обяд от доста време насам.

— Те са те фаустирали — рече тя, след това кимна с глава, без да продължи тази тема.

— Да.

— Възнамеряваш ли да клъвнеш?

— Да — отговори предпазливо Мартин като преди това почеса веждите си.

— Бети Ан беше прекрасно момиче, може би не толкова умна, колкото баща й, но все пак добра душа. — Терминът „душа“ бе поетическо описание на полученото с терапия стабилизиране на личността на всички нива. — Тя искаше да бъде поетеса, искаше децата й да гледат света през очите на поет. Беше едва осемнадесетгодишна, дойде при мен да премахнем заедно генетично заложени проблеми с половата й ориентация. Не беше нищо сериозно, нямаше да й попречи да стигне високо в класациите на всяка агенция, ако по някаква причина вземеше решение да търси работа без връзките на баща си.

Карол приключи речта си, облегна се назад и втренчи сините си очи в Мартин. Гневът, който се четеше в тях, не беше човешки, а по-скоро олимпийски.

— Голдсмит беше идол за нея.

— Ти познаваше ли го?

— Не. А ти?

— Не.

Карол отново се облегна назад, обгръщайки с длан лакътя на дясната си ръка.

— По неизвестен за мен начин Албигони беше разбрал, че сме работили заедно, както и че ти не си равнодушен към името ми. Той накара Ласкал да ти се обади и да оцени възможностите ти. Преди срещата те е сондирал. Ласкал е много добър в това отношение.

— Нима разполага с подобни средства? — изненада се Мартин.

— Албигони не е от федералните и няма никакви намерения да се занимава с политика. Той не се сърди на човечеството, а по скоро е от онзи тип хора, които желаят спокойствие и успех за всеки. Още повече именно умните и стабилните хора образуваха пазарния сегмент на видеоматериалите на Литвид…

— Например хора като Голдсмит?

— Голдсмит не беше преминал терапия — продължи Карол. — Просто един обсипван с привилегии естествен. Такива като него са поредното доказателство, че единствено подложилите се на терапия са истински човечни.

— Надявам се, че в действителност не мислиш така — прекъсна я Мартин с недоволна гримаса.

— Може би това е професионално изкривяване… все пак не смяташ ли, че Голдсмит не би извършил убийството, ако се бе подложил на терапия? Както и да е, в случая целта на Албигони не е да го принуди насила да премине терапия. От нас се иска просто да удовлетворим прищявката на човек, опечален от смъртта на дъщеря си. Не желаем да убиваме Голдсмит; в най-лошия случай ще се наложи да открием лечение за него.

Мартин притихна, гримасата му прерасна в намръщване:

— Това е незаконно. Никога до сега не съм правил нещо незаконно.

— Въпрос на тълкуване, Мартин. Не мисли, че те агитирам да се отклониш от правия път.

— Късно е, вече го сторих и то не заради теб. Все пак се чудя какъв ще бъде твоят интерес в цялата тази история.

— Бети Ан беше мило момиче. Как е могъл да й причини това?

— Значи искаш същото, което иска и Албигони?

— Почти — отвърна тя, хвърляйки поглед през рамото му.

Отговорът й накара Мартин да се отърси от мечтата си, че Карол се интересува от него. В случая той беше средството, а не целта.

— Ама ти хич не си като тази… забравих й името. Любимата на Фауст.

— Надявам се, че си преодолял това — изрече Карол и се взря изпитателно в лицето му, следейки проявата на всяко негово чувство, без обаче да разкрива своите.

— Каква е следващата ни стъпка? — попита той, отклонявайки поглед.

— Не зная. Още ли не си се обадил на Ласкал?

— Все още не.

— Тогава го направи.

— Ти си коравосърдечна — промълви той.

— Искам да дойда с теб при сондирането.

— Ти си предубедена.

— Как мога да бъда предубедена, след като никога не съм виждала Голдсмит?

— Та той уби твой пациент!

— Мога да се справя с това.

— Не съм убеден, още повече отдавна не сме работили заедно и сигурно не си запозната с процедурите — настоя Бърк, осъзнавайки студенината в гласа си.

— Колкото и невероятно да ти звучи, вече ги познавам. От две години тренирам сондиране на синтетичен мислещ организъм.

— Мислещ организъм? Какво разбираш под тази фраза?

— За никого не е тайна, че АСИМП и Майнд Дизайн работят съвместно върху разработването на изкуствено създадена човешка личност под наименованието Джил. Предполагам, че си чувал за нея. Тя работи със създателите на АСИМП и прави симулациите на станцията. Петима от програмистите на проекта са заредили части от собственото си съзнание и памет в централния процесор на Джил. Сондирам тези записи от доста време.

— Това е стерилна ситуация, която няма нищо общо с действителността — заяви Мартин и се засмя иронично.

— Не е толкова стерилна, колкото си мислиш. Появиха се известни конфликти и аз успях да се справя с тях. Признавам, че не е съвсем същото, но знай че съм прекарала повече време в такива изследвания дори от тебе, пък и трябва да признаеш, че такива занимания са равносилни на специален курс на обучение.

— И какво точно правиш? Смесваш и наслагваш различни черти, така ли?

— Извършвам синтез и наслагване на различни поведенчески модели. Сегментите от съзнанието на отделните програмисти постепенно ще избледнеят и ще се оформи самостоятелния характер на машината. Те почти успяха да го постигнат, но моята работа там вече свърши. Заслужила съм отпуск.

Мартин винаги бе смятал, че Карол е проницателна и амбициозна, но през изминалите години тя бе станала дори още по-пресметлива.

— Вече трябва да тръгвам — заяви тя и се изправи. — Обади се на Ласкал, фасулска работа е. Няма да съжаляваш.

— Не би трябвало да говориш така.

— Нека тогава се изразим иначе — очаква те най-голямото професионално предизвикателство. Да сондираш поет-убиец е равносилно на това да покориш Еверест. Не ти ли се иска да видиш Страната на Съзнанието на Голдсмит? Дали това не е самият ад? Може пред теб да се разкрие възможността да изолираш корена на злото.

Мартин се изправи, обзет от силно раздразнение.

— Позволи ми да те изпратя — рече Карол и го хвана за ръката.

* * *

Повдигни главата си, майко с увиснала гръд. Разбуди спящия Египет. Какво направи ти с децата си? Защо не извика, когато ти ги отнеха?

Знаеше ли какво ще последва? Вървиш напред, чувствайки умората в костите си. Вдигаш полите си да засенчиш слънцето, но уви. То продължава да пече.

Раздаваш обич, която сее смърт.

И жънеш само скръб. Половината са вече мъртви.

Твоята гръд е все още провесена навън от пазвата. Черна е, а на върха на гърдите се белее засъхнало мляко.

Замахвай с косата си, жътварю, докато не се обагри млякото!

14

Към единадесет и половина предиобед Мери Чой получи пълния доклад с анализа от апартамента на Голдсмит. Той стигна до нея чрез оптическа връзка по кодирана полицейска честота. Мери го прочете, без да се задълбочава в подробностите, мислите й блуждаеха, докато пиеше сутрешния си чай. Мислеше за Хиспаниола — мястото, което преди време се наричаше Хаити или Доминиканска република. Мислеше за полковник Джон Ярдли. Всячески се стараеше да забрави операцията от сутринта и особено бедния Лон Джойс, заклещен в адската корона.

За миг затвори очи, след което отново се върна към доклада. Концентрацията й бе отслабнала и това я караше да се ядосва. Пред очите й се въртеше малката стая за изтезания, застлана със зелен килим, обградена от сиви стени.

С деветдесет процента сигурност Голдсмит бе изчакал пристигането на гостите си, които предварително бе предупредил да идват през интервал от петнадесет минути. Доказателство за това бяха деветте лични писмени покани, доставени им от неизвестен млад мъж. Копия от тях се намираха пред Мери. Целта на сбирката бе прочит на най-новия труд на поета, както и празнуване на рождените дни на трима от гостите.

Самият Голдсмит имаше рожден ден. Тази подробност бе убягвала от съзнанието й и фактът, че го научава едва сега я шокира и трябваше да поеме дълбоко дъх.

Беше напълно вероятно Голдсмит да ги е отвел до стаята един след друг, за да им покаже ножа със златна дръжка и широко острие, който някога бе принадлежал на баща му — използвал го, според собствените му думи, срещу „превъртели ченгета“. (Източник: видеозапис на интервю, взето от поета). Нападението всеки път бе осъществявано в гръб на жертвата, нещо като бащина прегръдка, завършваща доста изненадващо за потърпевшия. Този подход бе позволил на Голдсмит да остане достатъчно чист, готов да посрещне следващия си гост. Смъртоносният ход беше повторен цели осем пъти.

Мери отново стисна клепачи, ала този път държа очите си затворени доста по-дълго. После ги отвори и продължи да работи.

Диаграми, информация от следотърсачи, арбайтери, фотографии за топлинен анализ, илюстриращи движението на загряти тела в четири измерения, анализ на течността, разплискана по стените, кръвта на всяка жертва, представяна в различен цвят, чрез който се посочваше поредността на всяко нападение. Редът, в който бяха убивани ставаше приблизително ясен. По фактори като попиване, съсирване, изстиване и клетъчна смърт можеше да се съди с голяма точност за това.

Мери почувства, че й призлява.

Дойде ред на остатъците от човешка кожа, косми и влакна по килима и пода. Те бяха от преди не повече от четиридесет и осем часа преди извършването на престъплението, защото килимът бе успял да усвои останалите. Анализ бе направен и на слюнка и други телесни флуиди. Открити бяха следи от сперма и тъй като не бяха засечени смесени сексуални флуиди, принадлежащи другиму, това явно говореше за мастурбация. Голдсмит! Той живееше сам или почти сам.

Водопроводът и канализационната система в банята и ваната не показваха чужди клетъчни остатъци. Никой от интимните му приятели не ползваше привилегията да се къпе у Голдсмит. Същото потвърждаваха данните от прахообразните остатъци в системата на тоалетната. Голдсмит живееше сам, около три пъти седмично го посещаваха не повече от десетина човека, а срещите никога на продължаваха повече от два часа. Заключението бе явно: освен Голдсмит нямаше други постоянно пребиваващи в това жилище.

Нямаше домашни любимци, както бе характерно за всички гребени, нямаше дори и насекоми. Голдсмит използваше одобрени от закона вируси срещу тях.

Всички остатъци от нечовешки произход, които се намираха в метаболичния килим, влизаха в допустимите норми. Голдсмит не пушеше, не използваше никакви пудри или аерозолни лекарства. Голямо количество от този тип следи бяха внесени от неговите посетители в зависимост от навиците им и местата, откъдето пристигаха. Този тип анализи не бе по-малко важен от цялостната информация за телата, защото позволяваше да се открие с доста висока степен на вероятност домашния адрес на посетителите. Анализ на микробите, съответстващи на определени условия и модели на развитие. Рутинно претърсване, което в този случай даде резултат. Не след дълго полицията вече знаеше къде да търси своите заподозрени.

За да не бъдат пропуснати най-незначителните подробности, експертизи бяха направени и на остатъци от преди десет години, принадлежащи на трима предишни обитатели на жилището.

Въпреки всичко данните недвусмислено уличаваха Голдсмит.

Мери изключи клипборда си. Голдсмит сигурно щеше да отиде в Хиспаниола, но за какво ли му е притрябвал на Ярдли човек като него, зачуди се тя. Островната държава спазваше всички международни договори, но всеки знаеше истинската същност, прикрита зад външната внушаваща респект и приветливост фасада. Освен известните си курорти, тя предоставяше истински чадър на представителите на нетърпеливата за нови богатства буржоазия от Севера и Юга. Свободната от престъпност Хиспаниола, сама по себе си представляваше голямо престъпление.

Фактът, че младата крехка Мери бе изпратена от федералното правителство сама в сърцето на мрака, представляваше истински пробив във външната политика спрямо държавата на Ярдли. Хиспаниола бе по-мрачна и страшна от самата Африка, която в края на миналия век бе напълно обезлюдена от войни и епидемии. Това накара преди време полковникът да я засели отново с верни нему последователи. Голямата и сложна операция по заселването на Нигерия, Либерия и Ангола, изискваше истински организационен гении, а никой не можеше да отрече, че това бе един от най-големите таланти на Ярдли. Ако той приютеше в страната си Голдсмит, с когото споделяха твърде много общи възгледи, пукнатините в международните отношения щяха да се задълбочат. Федералното правителство щеше най-сетне да успее да се отърве от Ярдли и Хиспаниола, както и от обвързващите ги с него договори от времето на Рафкайнд. Такава ли наистина беше целта на тази сложна маневра?

Мери смяташе себе си за нещо далеч по-стойностно от обикновена пешка в нечия чужда игра. Искаше й се да бъде поне офицер, врязващ се по диагонал в територията на противника, разбивайки защитата му. С други думи тя нямаше да причини междудържавен конфликт със своите разкрития; така Мери, обикновен лейтенант от полицията, щеше да се превърне в оръжие в ръцете на своето правителство. Причината за всичко това според нея беше фактът, че Джон Ярдли доставяше машини за изтезания на Селекторите в Южна и Северна Америка. Те от своя страна бяха станали прекалено амбициозни, тъй като сред жертвите им вече доста често попадаха високопоставени политици от изпълнителната власт, сенатори и конгресмени, върху които прилагаха драконова справедливост.

В крайна сметка може би нямаше да има значение дали Ярдли е подслонил Голдсмит или не.

Представи си как цялата нация трепери след мрачната нощ на управлението на Рафкайнд, разпиляло тиня и нечистотии по целия глобус на земята.

Ако Ярдли й откажеше достъп, това автоматично означаваше нарушение на договореностите. Но ако с нея се случеше нещо на негова територия, той можеше спокойно да вдигне безпомощно рамене пред световната общественост и никой не би могъл да го закачи за това.

Мери събра екипировката си, закопча шевовете на униформата с плавни движения и за миг погледна отражението си в огледалото преди да напусне кабината, чудейки се какво бе станало с изсветлелите места по кожата, страдащи от недостиг на меланин. После пое с решителни стъпки по дългите сиви коридори, които водеха към изследователския център. По пътя си срещна Енсайн Мескис, когото бе виждала може би три пъти досега. Двамата размениха доброжелателни усмивки.

— Поредната дълга нощ, а?

— Да — отвърна тя. — Бихте ли предали, моля, моите искрени благодарности на криминолозите от Клетка Двадесет!

Кварталите на Лос Анджелис, които се намираха извън територията на Гребените, бяха разделени от полицията на Клетки, които напомняха същинска пчелна пита. Клетка 20 обхващаше районите в близост до Гребен Изток Едно.

— Няма проблеми — отвърна Мескис. — Да не би да напускате кабината си днес?

— Да. Тръгнала съм към Овърсайт. Имам работа там.

Мескис се усмихна съчувствено. Посещенията там не бяха сред най-приятните задължения на никой полицай.

— Благодаря ви за гостоприемството!

— Винаги сте добре дошла в полицейския хотел, лейтенант Чой — отговори любезно Мескис.

От двете страни на булевард „Сепулведа“ се издигаха старинни сгради, търговски центрове и места за развлечения, които бяха особено съблазнителни за преминалите терапия жители на Гребените. Точно те бяха клиентелата на търговските обекти, предлагащи известна доза риск; риск без да рискуваш нищо в действителност, беше всичко, което желаеха.

Мери продължи пеша. Обичаше да се разхожда, а днешният ден беше прекрасен. Въздухът бе чист, с повишено съдържание на озон. Океанският бриз носеше със себе си осезаем аромат на сол, далечни морета и йодни изпарения.

От другата страна на улицата нещо веднага привлече вниманието на Мери. Точно срещу нея се издигаше съзнателно обезобразена бетонна фасада, стара, съсипана от времето. Върху нея се виждаше стар неонов надпис и образ на гола жена, яхнала ракета. Зърната на гърдите й бяха очертани с кръг от червени лампи, които бяха в остър контраст с ярката дневна светлина. Половината от тях бяха изгорели, но все пак се четеше: „Малката Хиспаниола“ — надписът беше изписан с едри червени букви върху разкривен ред от пластмасови касетки от зеленчуци.

Мери побърза да отклони поглед встрани. Мисълта, че сигурно ще й се наложи да посети истинската потънала в бляскави светлини и хазарт Хиспаниола, я накара да продължи бързо напред.

Нямаше да й се наложи да ползва полицейския транзит. След два часа щеше да пристигне в Овърсайт, а утре щеше да продължи с Гребените. Сега поне за два часа възнамеряваше да посети Ърнест Хасида.

* * *

Понякога познавам приятелите си по-добре от самите тях. Наречете го мегаломания, наречете го проклятие, ваша работа. Истина е. Иска ми се и себе си да познавах така добре.

15

Ричард слушаше как Надин приготвя нещо средно между обед и закуска в кухнята. По-рано я бе чул да уринира в тоалетната. Звукът издаваше силно налягане и малка височина на изтичащата течност, което го накара да сбърчи нос. Още с настъпването на юношеството мразеше всичко, което му напомняше за слабостта на човека, обременен от собствената си физиология. Особено неприятни му бяха онези припомняния, които идваха от човек, на когото държеше. Беше изпитал удоволствие от секса с Надин снощи, особено му се харесваше колко безукорно чиста се поддържа тя; обаче ненавиждаше звуците, които самият той издаваше в банята, та камо ли тези на другите. Когато беше женен, те не го дразнеха.

„Премини терапия. Жена ми издаваше такива звуци и сега е мъртва. Значи ли това, че всички, които го правят, умират? Така ли е?“ — помисли си той.

Ричард се изтърколи от леглото, усети как електрическата система забръмчава с облекчение, освободена от своя товар. През плетената жълта завеса, окачена на прашен корниз над прозореца, в спалнята влизаше отразена от гребена светлина. Лъчите бяха насочени насам от отсрещната сграда. От кухнята се носеше приятната миризма на претопления овчарски пай и кафе. Това го накара да си помисли, че днес всичко би могло да бъде нормално, дори приятно.

Тази мисъл внезапно бе прогонена от тъмна сянка. Нищо не се беше променило. Не беше разрешил нито собствения си проблем, нито нечие чуждо затруднение. Та нали и днес ще бъде ден, през който и дума нямаше да излезе изпод перото му. Щеше да бъде поредният ден, през който да продължи да заблуждава себе си и околните, че е поет, когато всъщност беше само паразит. Блюдолизец, послушник, неспособен на нищо друго, освен да се възхищава на онези с повече талант и енергия, които можеха да се потопят в морето на живота и да излязат с нещо, което си струва да бъде запомнено. Неговият живот по нищо не се различаваше от познатите истории, разказвани от всички неудачници — как ако не било това или онова те щели да станат такива или онакива.

— Буден ли си? — попита Надин, подавайки глава иззад вратата.

Косата й беше приятно разрошена.

— Да, за съжаление.

— Още ли не ти е минало?

— Още — повтори той с мек глас.

— Значи съм се провалила. Май не ме бива за компания, нали?

— Не. Не исках да кажа това, просто още съм в…

Тя го почака да измисли подходящата дума, но Фетъл продължи да мълчи. Надин излезе от кухнята и изрече с нацупени устни:

— Остатъците от яденето са готови за консумация.

Ричард не изразяваше признателността си по най-добрия начин. Тя поне се опитваше да го ободри. Ако и двамата бяха в лошо настроение, щеше да се получи нещо страшно. Истината беше, че той се радваше на нейната компания. Сексът снощи също му се беше понравил, а сега за първи път от доста време усещаше глад.

Облече халата си, мислейки след колко време отново ще получи ерекция. След миг застана неподвижен, стреснат от звънеца на входната врата. Домашният секретар отново не каза нищо, което всъщност си беше в реда на нещата.

— Аз ли да отворя? — попита Надин дяволито, намеквайки с тона си, че съгрешилата жена не бива да се показва на сутрешните гости.

— Не, няма нужда.

Ричард нахлузи пантофите си и отвори вратата. Пред прага му стоеше млад червенокос мъж с овално лице, когото досега не бе виждал. Видът му бе приятен, типичен за търговец по домовете. Този сектор от района на Сенките обаче не бе сред най-често посещаваните от търговци.

— Предполагам, че вие сте Ричард Фетъл?

— Да — отвърна той като промуши и другата си ръка в ръкава на халата. — А вие кой сте?

— Името ми не е от значение. Трябва да ви питам нещо и се надявам, че в интерес на обществото ще ми отговорите.

Клишето „в интерес на обществото“ се бе превърнало в предизвикваща нервност шега сред Сенките, дори и в Гребените. В случая обаче за шега не можеше да става и дума. Тук се случваше нещо, което после щеше да бъде отразено в новините, а той беше сред действащите лица.

— Извинете ме — промълви Ричард, надявайки се, че ще успее да затвори вратата пред себе си.

Твърде късно. Непознатият вече напираше навътре.

— Имате ли нещо против да вляза за малко?

Надин проследи събитията от кухнята, изправена на нокти като уплашена котка. Тя поклати глава опитвайки се да му внуши: „Недей, не го пускай.“

Непреминалите терапия рядко прибягваха до помощта на полицията. От статистическа гледна точка за Селекторите бе напълно безопасно да упражняват извратената си професия сред Сенките. Ричард все още се надяваше, че изтърканото клише на непознатия и изопнатата стойка на тялото му бяха част от някаква злобна шега.

— Моля да ме извините.

— Господин Ричард Фетъл?

— Да.

Червенокосият вдигна вежди многозначително в стил „Щом сте вие, всичко останало е чиста формалност.“

— Моля, заповядайте — покани го Ричард. Не му идваше наум никакъв начин, по който би могъл да се преструва.

— Моля не приемайте присъствието ми като проява на грубост — продължи непознатият. — Имам само няколко въпроса към вас.

„За какъв се мисли тоя, за някакъв самозван Господ? Кой е той, че да разговаря така с мен?“ — Ричард искаше да изрече тъкмо това, но не посмя.

— Били сте приятели с Емануел Голдсмит?

През това време Надин се беше отдалечила до вратата на кухнята, долепвайки тяло до плътния слой емайл, с умишлено празен поглед. „Мисли за вековното дърво и едва тогава за онова пред очите си“, рече си Ричард. Беше му необходимо голямо усилие да премести поглед върху непознатия.

Гостенинът носеше обикновен черен костюм и обувки. Маншетите на панталоните се издигаха няколко инча над лъскавите черни чорапи. Ризата му беше зелена, а вратовръзката червена и тясна. Ръкавите му бяха къси, изпод тях се подаваха китките, което го правеше да изглежда висок, но всъщност бе по-нисък от Ричард с около десет сантиметра. На ръст беше колкото Надин.

— Да. Бяхме приятели — отговори Ричард.

— Подозирахте ли, че е способен на убийство?

— Не. — „Ще ме съдите ли за това? Вече казах и на ченгетата. Това е самата истина — не знаех“ — отчаяно крещеше умът му.

— Той призна ли ви какво смята да направи? — продължи мъжът.

— Не.

— Не познавам жената, която стои при вас. И тя ли е била близка с Голдсмит?

„Този тип изразява перверзната си откровеност. Не мога да го понасям, но ще трябва да изплюя истината пред него“ — помисли си той.

— И тя го познаваше, но не толкова добре, колкото аз.

— Знаете ли какъв съм? — обърна се мъжът към Надин. Тя кимна с глава като дете, което току-що е хванато с ръка в буркана със сладкото.

— Не го познаваше добре — повтори Ричард.

— И тя като вас е част от групата на Дьо Рош, нали?

— Да.

— Не се ли смятате поне малко отговорни за това, което се случи?

Ричард преглътна болезнено.

— Не съм бавачка на малолетния си брат — заяви той.

— Всички ние се грижим за братята си — продължи непознатият. — Аз живея с това правило. Вие трябваше да се досетите какво е способен да извърши вашият приятел. Това, пред което човек си затваря очите, рано или късно вреди на цялото общество. Постъпка, която извърши някой от нас, се отразява на всички ни.

„Че накажете ни всички тогава.“

— Не знаете ли поне къде се намира?

— Предполагам, че полицията вече го е заловила.

— Нашите не особено ентусиазирани колеги от полицията нямат и най-малка представа къде се крие — отговори червенокосият с усмивка на задоволство.

— Колеги — успя да повтори Ричард със смела, но мимолетна усмивка.

Непознатият се усмихна в отговор.

„Сигурно се възхищава от моето поведение“ — помисли си Ричард.

— Според нас би било погрешно, ако се позволи на този човек да избяга от правосъдието, само защото е по-богат или по-известен. Не бива да допуснем да се възползва от невежеството на хората и да се превърне в герой.

— За Бога! Надявам се, че няма да стане така.

Чертите на мъжа изведнъж се изопнаха.

— Моля, не разбирайте погрешно посещението ми. Аз и моите другари не сме разбойници, не сме фанатици. Схващаме ролята си като елементи, стимулиращи ефикасното действие на законодателната система. — Усмивката от лицето на непознатия беше изчезнала.

— Нищо подобно не съм помислял — отвърна Ричард, усещайки, че страхът вече го задушава. „Това би било равносилно на самоубийство“ — отчете умът му.

— В случая не смятам, че вие имате някаква вина — продължи непознатият. — Все пак не винаги можем да надникнем в душите на хората около нас. Предупреждавам ви обаче, че ако разберете местонахождението на виновника и не съобщите за това нито на полицията, нито на нас, прегрешението ви ще бъде тежко. Ще разочаровате прекалено много хора, които са жадни за правосъдие.

— Те ли са ви наели? И са подписали договор с вас? — попита Ричард с пресъхнал глас, преглъщайки, за да възвърне твърдостта му.

— Нас никой не ни наема — спокойно отговори мъжът, приближи се до вратата и кимна учтиво с глава към Надин. — Благодаря, че ми отделихте толкова време.

— Няма нищо — отвърна тя плахо. Мъжът отвори входната врата, излезе и пое по дългия балкон към стълбището.

— Тръгвам си веднага — избухна Надин и почти тичешком събра вещите си — дрехи, четка за зъби, чанта от спалнята и банята. — Невероятно! Невероятно, ти…

— Какво аз? — попита Ричард, все още чувствайки се зашеметен.

— Те те преследват.

— Защо?

— Ти го защитаваш! Приятел си му! Господи, трябваше да се досетя по-рано. Ти си близък с него и сега са те набелязали. Божичко! Селекторите! Тръгвам си!

Ричард не се опита да я спре. През целия си живот бе стоял настрана от пътя на Селекторите, а ето, че сега те бяха по петите му.

— Съобщи в полицията — каза Надин, протягайки ръка към дръжката на вратата.

Тялото й се огъна под напора й да отвори, сякаш вратата е от камък. Тя обаче се отвори с лекота и жената залитна. Отново погледна към Ричард и повтори:

— Обади се в полицията.

Ричард се върна в леглото си с мъчително стенание. Просна се встрани от изсъхналото петно, където Надин бе седяла след секса. Обърна се по гръб и се вгледа в пукнатините по мазилката на стария таван, останали след земетресенията. „Колко ли хора са умрели, откакто са направили тази мазилка и онзи дървен обков? А колко ли са страдали ужасно, след като снощи правихме любов? Накажете всички“ — помисли си Ричард.

Бавно успокои дишането си. Сетне извърна глава настрани, извивайки неистово врата си. На лицето му се изписа ужасна усмивка. След миг се изправи като изстрелян от пружина и започна да удря с юмрук по леглото, гледайки налудничаво наоколо. Заподскача като луд, размахвайки ожесточено ръце във въздуха. Започна да мяука — след миг прерасна във вой, размаха ръце, заблъска пода с пети, изцъкли очи, с разрошена мазна коса — сива, клечковидна. После започна да подскача около леглото, вдигна юмруци, препъна се, падна на леглото, започна да го рита безмилостно, изтича бос в малката всекидневна и изрева. Сграбчи една ваза, която се оказа първото нещо, което му попадна. От рязкото движение застоялата вода в нея изхвърча на едри сребристи капки. Мъртвите цветя паднаха на пода малко преди Ричард да стовари вазата върху него. Парчетата от нея се разхвърчаха, удряйки се във вратите на кухненския шкаф. Кръглото парче, което някога беше гърло, продължи да се търкаля.

Мъжът тръгна към спалнята, спъна се и се претърколи върху леглото. Цикълът завърши без някакъв особен резултат. Той потъна отново в безпомощност, така характерна за него, заглушавайки безсилието си в мрачни ридания.

Изведнъж замълча, в изблик на хладна решимост протегна ръка към нощното шкафче, извади оттам един тефтер, падна по гръб, превъртя се, сетне пипнешком потърси химикал. Намери един, целият покрит с прах, който се търкаляше зад нощната лампа. Изтри прахта в омазания чаршаф и се надигна върху възглавниците. Отвори на нова страница. Последната беше от преди две години. Сухи празни страници, сухи празни години, през които не беше писал нищо.

„Просто нищичко не мисли! Не се отклонявай! Просто продължавай! Действай! Действай!“ — помисли си Ричард.

Започна да пише.

Мъчителното съмнение в главата ми. Оттам тръгна всичко. Завърши с кръв и разрязана плът, но започна с бавни дъвкателни движения, с един сън, чрез който осъзнах собствената си безполезност.

* * *

Обезлюдена Африка, покажи ми, Майко, пътя към новата земя. Ти превърна в мъртва пясъчна пустиня мястото, където едно време децата ти танцуваха. Дали по-светлите народи се чувстват по-добре сега, когато децата ти са слаби и малобройни. Ще им пратиш ли нова вълна от сънна болест?

Само за бели.

Няма ли да дадеш спасителен подслон за първородните? Далече от бреговете ти отхвърлените работят усърдно да станат бели. Да носят техните дрехи, да печелят техните пари.

Те бяха отгледани от твоята земя, а сега дори не стъпват по нея. Краката им не я докосват. Нямат свой център. Те са черните бели хора.

Аз, твоят избягал надалече син, също съм черен бял човек.

Плачи за мен, майко!

Както аз плача, че не мога да те обичам.

16

АСИМП. Биологична, връзка номер четири: Роджър, мисля че виждам някакви сгради. Вълнуващо, нали? Сензорите вече са навлезли в атмосферата на В–2, а може би вече са се приземили. Бих могъл да напиша цяло стихотворение за това пътешествие. Две трети са оцелели и изпращат огромно количество данни. Забелязали са безкрайни пространства, заети от пустини със зелен пясък, както и истински морета от тревиста растителност. Планетата си заслужава името, което й дадохме — Зелена. Трева и пясък, плюс две дълбоки морета, едно на екватора и едно на юг. На северния полюс се намира малко синьо море. Според сензорите водата в моретата е богата на микроорганизми. Няма следи от животни на сушата, макар че има достатъчно кислород в атмосферата, за да поддържа подобни форми на живот. Възможно е висшите животни да обитават водата или кръговратът на кислорода тук да е по-различен от този на земята. Съществува и възможност под земята да има големи колонии от насекоми. Във всеки случай, обаче, тук има живот. (Алгоритъмът за извършване на проверка потвърждава това заключение.) Съществуват и сезони, благодарение на осевия наклон от девет градуса. Амплитудите обаче са по-малки от тези на земята. Няма ясно изразени зима и лято. Разликата е такава каквато е между пролетта и есента на земята.

Чуй това, Роджър — може би най-важното ми наблюдение. На сушата сензорите ми засякоха подобни на кули структури, подредени в кръг. Диаметърът на кръговете достига от стотици метри до десетина километра. Височината им възлиза на около сто метра, а напречното им сечение е или кръгло или овално. Цилиндричните кули изглежда доминират в по-малките кръгове. Кръговете, или пръстените, рядко са отдалечени на повече от триста километра от моретата. Линии, които биха могли да представляват нещо като пътища, водят от кулите към водата.

Потвърждавам тези наблюдения, използвайки телескопични камери с голям обсег на действие от четвърт милион километра. Сензорите ми не засичат никакви форми на живот, нито някакво движение в кръговете или пък по пътищата.

Подвижните сонди, изстреляни вчера, намаляват ускорението си, подготвяйки се за навлизане в атмосферата и би трябвало да кацнат след пет часа и десет минути. До двадесет и осем часа очаквам съобщения от тях. Насочил съм пет към сушата, две в тревистите райони и три при кулите. Три са насочени към изследвания на водните басейни; една от тях към полярното море — единственият син воден басейн, обграден отвсякъде от суша; втората сонда е изпратена към екваториалното море, което прилича на течаща в кръг река, и последната към южното море, най-голямото по площ от всичките три.

(Продължителност на импулса — 5,6 пикосекунди)

Литвид 21. Мрежа 1. Дейвид Шайн.

АСИМП току-що потвърди откритието на първите форми на живот извън територията на земята! Събудете се, историци! Това е един от най-важните мигове в нашата история. Ние не сме сами във вселената. Освен това съществува голяма вероятност изкуствено създадените структури, подредени в концентрични кръгове, да са дело на разумни същества. От център Австралия, Нос Север, обещаха съвсем скоро да ни изпратят първите снимки от В–2 с ниска разделителна способност. Днес в по-късните часове пред очите ви ще се разкрие онова, което АСИМП вижда — по-точно е видял на планетата.

Може ли човек да не бъде обзет от гордост в такъв момент! Най-скъпата инвестиция в историята на човечеството току-що даде своите плодове! Днес научихме, че във вселената има живот на поне още едно място освен нашата планета. Можем ли да останем същите след новина като тази? И като истински апотеоз на казаното дотук идва най-голямата сензация — конструкциите, за които АСИМП смята, че са останки от градове. Очакваме още данни и ще продължаваме да ви ги предоставяме, придружени с коментара на специалисти от целия свят.

Космическите ни телескопи потвърдиха съществуването на планети, много по-големи от Земята, кръжащи около далечни звезди. Не знаехме дали има планети с размери, близки до земните, но инстинктът ни го подсказваше. През 2017 г. пет нации, начело с технологичния гигант Китай решиха да обединят усилия в търсенето на отговори. Така се роди проектът за първата междузвездна сонда. Съединените Щати се присъединиха с не особено голяма охота към останалите пет държави, допринасяйки до голяма степен за развитието на проекта с богатия си опит в изследването на космоса. Изграден в орбита около земята, използвайки като носител най-голямата китайска орбитална платформа „Златна Зора“, се роди АСИМП — Автоматична Станция за Изследване на Междузвездното пространство.

Роджър Аткинс, старши изпълнителен директор на Майнд Дизайн, отговарящ за създаването на интелекта на АСИМП, изгради биоелектронен мислещ организъм, надминаващ многократно възможностите на човешкия мозък. Единственият недостатък на машината, както самият Аткинс заяви през 2035 г., бе липсата на Самосъзнание у машината.

(Запис от тогавашното интервю показва дребничкия, набит учен с леко прошарена коса)

„На нас не ни е необходимо да изпращаме изкуствен човек в Космоса. Мозъкът на АСИМП трябва да се справи по-добре от човешкия. Той е създаден специално за тази мисия. Не сме пропуснали поетическия аспект на съзнанието му, той ще бъде способен да взема самостоятелни решения, както и да защитава мнението си. На АСИМП ще му бъдат необходими осем години и половина, за да достигне целта си. През това време той ще бъде извънредно самотен там горе, ще му се наложи да взема самостоятелни решения, да прави преценки — нещо, което до днес беше единствено във възможностите на човешкия интелект.

Вложили сме в него силната необходимост да търси диалог с други същества, освен със своите създатели. АСИМП ще притежава всички качества, необходими за общуване, той ще изпитва желание да търси контакт, ако срещне друго мислещо създание.“

Дейвид Шайн: Изглежда сега АСИМП ще получи своя шанс. Накратко: учените са разработили изкуствен двойник на човешко същество, което в много аспекти превъзхожда човека, но не е съвсем като него. Това истинско предизвикателство за философите ще бъде изпратено на петнадесетгодишно пътуване към Алфа Кентавър. Толкова десетилетия усилия ни донесоха откритие, което ще промени начина, по който мислим за себе си, за нашия живот и за всичко значително в него.

Ние не сме сами. Честно казано, всички от екипа на Литвид 21 смятаме, че е време да празнуваме. Учените — създатели на АСИМП, настояват да бъдем предпазливи. С почти пълна сигурност можем да твърдим, че АСИМП откри живот, но кулите може да се окажат не това, което смятаме, че са. Може би не са сгради или градове.

Според вас какво представляват? Обадете ни се по денонощната линия за връзка, изпращайки своите коментари. Може би вашето мнение ще достигне до цялата публика на Литвид 21.

17

Мери слезе от минибуса и хвърли поглед към Гребен Изток Едно. В момента той представляваше същинска кула от хоризонтални огледала, подредени в сребристи ивици, готови да прихванат всеки лъч от залязващото слънце и да го предоставят щедро на Зъбер Шест, където живееше Ърнест Хасида. Градът беше обгърнат от еднообразни калаено-сиви облаци, които скриваха върховете на Гребените. Времето не обещаваше слънце, а по-скоро дъжд, но въпреки това кулите подреждаха огледалата си, сякаш подтиквани от чувство за вина.

Мери застана на верандата, очаквайки домашният секретар да съобщи за посещението й. Собственикът на жилището сам отвори тежката, обкована с дъбови плоскости врата и се усмихна топло. Ърнест не беше особено висок, но бе твърде мускулест. Лицето му бе кръгло, тъжният блясък на тъмните му очи се уравновесяваше по естествен начин от закачливо извитите устни и облите бузи. Мери отвърна на усмивката му и усети как целият неприятен товар от изминалата седмица се стопи.

Той отстъпи встрани от вратата и галантно я покани с ръка. Преди да влезе Мери го прегърна нежно, стърчейки почти цяла глава над него. Той се притисна към нея, подуши за миг черната униформа, след това се откъсна с усмивка, разкриваща ситните му и равни зъби. Покани я да седне.

— Мога ли първо да направя малко упражнения за разпускане?

— Разбира се — увери я той с мек като кадифе глас. — Проблеми ли имаш?

— Извършено бе жестоко убийство, после участвах в акция срещу Селектори, а като връх на всичко ще трябва да ида до Овърсайт. Налага се да проверя нещо там.

Ърнест Хасида твърде рядко се интересуваше от информацията, разпространявана по Литвид мрежите, но това съвсем не значеше, че изпитва ненавист към модерните технологии. Архаичното му дървено бунгало бе пълно с първокласно оборудване, което често предизвикваше нейното възхищение. Той бе истински гений — умееше за една десета от цената да събере в хармонично цяло най-невъобразими електронни елементи. Машините му позволяваха да се наслаждава след един-единствен жест на творби, принадлежащи на световната музикална култура. Можеше да накара стените на дома си да се превърнат в оперни сцени, беше в състояние да доведе истински динозаври, примигващи зад прозорците на къщата. Умееше да извика ангели, пеещи приспивни песни, древни китайски мъдреци с дълги като пъпеши глави и умни очи, в бръчиците около които проблясва космически хумор.

Ърнест се върна отново при клавиатурата си като че Мери въобще не беше тук. Успокоена от присъствието му, тя започна да импровизира древния ритуален танц Тай-чи, който беше изпълнила и вчера сутринта, но този път с далеч по-голяма увереност и грация. Виждаше себе си като река, море, проливен дъжд, който се спуска над града. Замирайки в равновесие, остана неподвижна още миг, после отвори очи.

— Искаш ли нещичко за обяд? — попита той, обръщайки се към нея, след като беше включил сребристите видеостени. По тях се появиха изтерзани от болка, почти нечовешки лица, които започнаха да ги следят със студените си като парчета лед очи. Контурите им белееха с неонов блясък, цветовете им приличаха на детска драсканица с темперни бои. В едно от лицата на мястото на носа имаше череп на някакво животно — малко коте или куче.

— Какви са тези ужасии? — попита Мери.

— Чужда култура — отвърна гордо мъжът. — Заех някои черти от рисунките по сградите.

Чуждата култура беше негова специалност. В произхода си имаше смесена кръв от японци, мексиканци и европейци. В творбите му се редуваха багри, типични за изкуството на майте, и пастелните цветове на Япония. Между тях имаше и пейзажи, и произведения в стил поп-арт, които едновременно ужасяваха и екзалтираха зрителя. Мери би харесвала Ърнест, дори ако нямаше талант, но чрез него Хасида я допълваше изцяло. Смущаващото, обезпокоително, облагородяващо виждане за света бе пълна противоположност на спокойствието и реализма, така присъщи за нея.

— Говори ли ти се за това? — попита я най-сетне той, сядайки до нея в края на канапето, след което даде знак, че иска да им бъде донесена храна. Три от домашните му арбайтери, изобилстващи от плавни извивки и кубистични очертания в сиво и черно, се спуснаха към кухнята, която същевременно служеше за наноработилница.

— Навярно ще трябва да ида до Хиспаниола — рече тя. — Разрешителното ми е готово предварително. Подозираме, че извършителят на престъплението е избягал там.

— Какво е извършил?

— Осем убийства за една нощ.

— Горката Мери — подсвирна с уста Ърнест. — Зная колко тежко понасяш подобни неща.

— Мразя ги — отвърна тя.

— Прекалено силно съчувстваш на жертвите. Уж се опитваше да се отпуснеш, а още си напрегната.

Мери разпери пръсти и поклати глава.

— Не е гняв, а по-скоро раздразнение, безсилие — черните й очи потърсиха лицето му. — Как могат да правят такива неща? Как е възможно някой да стори подобно нещо?

— Не всички са като нас — отвърна Ърнест с тъжна усмивка.

Тя поклати глава.

— Ще открия кучия син, каквото и да ми струва това.

— Нима това не е гняв? — настоя Ърнест.

— Искам кошмарът да свърши. Ще ми се всички да започнат да се държат като възрастни, за да може обществото да оздравее.

Ърнест се засмя несигурно.

— Ти си полицай, а вие сте като лекарите. Ако всички са здрави, никой няма да има нужда от помощта ви и ще останете без работа.

— Нямам нищо против. Ти… — Мери търсеше необходимите думи, но не откри нито една подходяща. Това бе рядък случай на проява на слабост, но не я притесняваше. Ърнест от две години насам беше нейната стена на плача. Той се справяше с ролята си на утешител съвсем спокойно. — Вече нямам време дори да обичам.

— Ако трябва да избирам между любовта и вкусния обяд, избирам второто.

— Ти готвиш много добре.

— От колко време не си спала?

— От много отдавна. Е, починах си малко и сега имам нова задача. Не се притеснявай! Чувал ли си за Емануел Голдсмит?

— Не.

— Той е известен писател, поет и драматург.

— Аз съм човек на визуалното изкуство, а не пишещ за Лит-мрежите.

— Той е заподозреният. Бил е известен. Жилището му се намира в подножието на Гребена. Смятаме, че без никакъв мотив е избил осем от своите последователи, все млади хора. Оттогава никой не го е виждал. Предполагам, че е в Хиспаниола. На бюрото му имаше покана от самия Джон Ярдли. Нали по-рано ми беше разправял, че познаваш някакви хора там?

Ърнест се навъси.

— Хич не ми харесва идеята ти да идеш там, Мери. Ако толкова искаш да научиш нещо за тамошните нрави, по-добре посети ведомствената библиотека на полицията. Сигурен съм, че ще намериш…

— Вече бях там. Но ми трябва мнението на някой тамошен, може би някой от подземния свят.

Ърнест примижа с едно око и призна:

— Познавам едни хора, чиито познати едно време работеха там. Не особено приятни личности. Не се доверяват никому.

— Би ми било много полезно да поговоря с тях. Можеш ли да го уредиш? — попита тя, докосвайки с опакото на ръката си брадясалата му буза.

— Те са непреминали терапия, безработни хора, които сигурно съвсем скоро ще бъдат обявени извън закона. Въпреки това с готовност ще се отзоват на молбата ти. Със сигурност ще представляваш интерес за тях. Единственият проблем е, че са тук по споразумението за достъп на наша територия, подписано от Рафкайнд. Хиспаниола ги изостави, когато стана провалът във Вашингтон. Страхуват се да не бъдат екстрадирани. Имиграционните власти и Селекторите са непрекъснато по петите им.

— Мога да си затворя очите.

— Сигурна ли си? Струваш ми се доста ядосана. Убедена ли си, че няма да ги арестуваш, екстрадираш или пратиш на терапия?

— Спокойно, умея да се контролирам.

Ърнест погледна към обезобразените си от наноматерия пръсти. Би трябвало да внимава повече с някои от материалите, които използваше.

— Кога искаш да се срещнеш с тях?

— Ако до утре не открия Голдсмит тук, в другиден тръгвам към Хиспаниола.

— Ще поговоря с приятелите си, но ако се окаже че нямаш нужда от тях, ще отменя срещата.

— Защо, някое и друго ухо в Сенките винаги би ми било полезно — възрази Мери.

— Повярвай ми, няма да ти се понрави да се срещаш с тези!

В този момент се появиха арбайтерите с подноси сандвичи, деликатеси и напитки.

— Мери, знаеш, че те обожавам и бих дал всичко, за да се омъжиш за мен — изрече Ърнест, докато се хранеха.

Мери се усмихна, след това потрепера.

— Нищо друго на света не ми се иска повече, ала не е нужно да се отказваме от амбициите си. И пред двама ни се откриват обещаващи кариери. Нека мислим за женитбата, едва когато стигнем върха.

Ърнест бе забелязал, че потрепери преди да му отговори и рече:

— Не се шегувай, защото току-виж съм забягнал с някоя друга. Май го казвам всеки път, нали — продължи той и си наля чаша тамариндо. Ърнест не употребяваше алкохол и не се дрогираше с наркотици.

Вдигнаха тост. Мери се загледа в чашата си.

— Май не е само това? Какво още не е наред? — изрече тихо Ърнест.

— Тео се обади.

— А, нервната Теодора — досети се Ърнест. — Сбъднала ли се е най-сетне съкровената й мечта?

— Вече за трети път я пренебрегват — поклати глава Мери.

— Нямах това предвид — уточни Ърнест.

— Какво тогава?

— Все ми разправяш, че сте приятелки, но на мен никога не ми се е струвало така. Тя копира всяко твое движение. Иска повече от всичко на света да бъде като теб, но не й се удава и тя ненавижда този факт.

— Нима? — Мери остава чашата на масичката.

— Пак ли плака на рамото ти?

— Обедите прекарани с теб са като правенето на любов. Искрено съжалявам, че не мога да остана по-дълго.

Службата за граждански надзор „Овърсайт“ беше разположена в първите осем етажа на търговска кула от началото на века в бившия квартал Бевърли Хилс. Чакалните на втория етаж не биха могли да имат особени претенции по отношение на интериора си. Бяха тесни, неудобни и слабо осветени.

Мери продължи да чака търпеливо, въпреки че определеният час за срещата й вече отминаваше. Трима нейни колеги от Лонг Бийч и Торънс Хил също чакаха реда си. Не разговаряха помежду си — очевидно на това място не се чувстваха в стихията си.

Изкопчването на информация оттам бе почти толкова сложно, колкото премерените стъпки в политиката. Полицаи и цели полицейски участъци, които се допитваха до службата прекалено често, бяха смятани за нахални и получаваха нужната им информация доста по-трудно. По цялата територия на Щатите миниатюрни датчици и камери следяха личния и обществен живот на гражданите. Такива имаше по домовете, в колите, в градския транспорт, дори по тротоарите. В Овърсайт се съхраняваха образователни и здравни картони на гражданите. Дори сведенията за финансовото и психическото им състояние се документираха и съхраняваха там. Служителите, които отговаряха за процеса на обработка на данните, заемаха постовете си след сложна процедура на избори, а мандатът им продължаваше не повече от една година.

Неведнъж в дългата си история Овърсайт бе доказвал своето огромно значение за развитието на обществото. Той осигуряваше жизнено важни статистически данни, особено необходими при преодоляването на безбройните проблеми, пред които американският народ, възлизащ на повече от половин милиард души, се изправяше ежедневно.

Според първоначалния замисъл, на института бе строго забранено да огласява каквито и да било данни за живота на отделни личности и групи от хора. Даже полицията и прокуратурата бяха безсилни да изискат подобно нещо. Въпреки това стената, разделяща Овърсайт от съдилищата и полицията бе започнала да изтънява. По време на Рафкайнд тази тенденция се бе задълбочила неимоверно като потоците от информация не бяха ограничавани по никакъв начин. Полицията и федералните можеха да получат всичко, което пожелаеха. Сега, в съответствие с правилото на махалото, положението беше диаметрално противоположно — подаваната информация беше нищожна и само в изключително редките случаи, когато за подобно нещо има основателна причина.

В момента се въвеждаше система за наказания с парични глоби и дори лишаване от свобода на служители на Овърсайт, които по една или друга причина бяха допуснали изтичането на информация. Това превръщаше всяко полицейско допитване в истински дуел на характери. Мери вече имаше собствен опит с редовния отговор „невъзможно“ при израза „Необходими са ми сведения за“. В досегашните си четири запитвания тя бе срещнала все откази. Въпреки мащаба на случая, по който работеше сега, отново не очакваше да получи нещо.

Арбайтерът на рецепцията я повика по име. Тя прокара картата си за достъп през детектора на портала и изкачи късо стълбище, водещо към вратата на тесен кабинет. Той се състоеше от две врати, разположени една срещу друга и празно бюро по средата. Нямаше никакви столове. Очевидно от обстановката се изискваше да внушава враждебност, а не комфорт.

Мери остана права, очаквайки появата на служителя, който трябваше да я обслужи.

Скоро в стаята влезе мъж на средна възраст с оредели коси, чийто външен вид говореше за непретенциозност и твърде голямо изтощение. Погледна я критично и сухо поздрави:

— Добър ден.

Тя кимна в отговор.

— Лейтенант Мери Чой, главен следовател по случая с убийствата, извършени в Гребен Изток Едно? — попита служителят.

— Да.

— Прегледах молбата ви. Това е един твърде необикновен случай не само за Гребените. Бихте искали да разберете дали гражданинът Емануел Голдсмит е засичан някъде на територията на Съединените Щати през изтеклите седемдесет и два часа. Тази информация ви е нужна, за да прецените необходимостта от евентуално издирване в определен район или в противен случай извън границите на САЩ.

— Да.

Човекът я погледна, този път погледът му не изразяваше никаква оценка, просто я наблюдаваше.

— Молбата ви не е неоснователна, но за съжаление не мога да ви осигуря достатъчно информация, поради противоречие в сведенията, които получихме от три района. По наше мнение вие сте в състояние да го заловите и без намеса от наша страна. Въпреки това ми е разрешено да ви уведомя, че през посоченото време няма данни за каквито и да било финансови преводи от сметките на лицето, извършени както извън границите на Лос Анджелис, така и извън територията на страната. Имате право да се обърнете към нас за нови сведения по случая едва след двадесет и четири дни. Ако внесете иск за нова информация преди изтичането на посочения от мен срок по същия случай, то той ще бъде отхвърлен.

В продължение на няколко секунди Мери остана неподвижна. Служителят й бе съобщил всичко, което му бе разрешено. Тя отпусна ръце и се приготви да тръгне, когато умореният му глас изрече:

— Дано имате късмет!

— Благодаря.

* * *

О, стари, мургави мъже с посивели бради.

Мъже с помътнели очи и съсухрени пръсти, отсъдете правдата.

Какво да сторим с онзи, който взема чужда жена, чужда земя и добитък?

Да отрежем пръста ли, или пък да бележим челото с позорния белега на крадеца?

Може би да постъпим според Шериата — да отрежем дясната ръка.

Кажете вие, о, мъже с мургави лица, посивели бради, помътени очи и здрави зъби.

18

Мартин Бърк пъхна картата в телефона си. Лицето на Пол Ласкал се появи веднага на монитора.

— Ало!

— Обажда се Бърк.

— Радвам се да ви чуя, господин Бърк. Решихте ли вече?

— Уведомете Албигони, че ще го сторя — промълви той с пресъхнали и безчувствени устни.

— Свободен ли сте следобед?

— Вече никога няма да бъда.

Приемайки, че в отговора се крие ирония, Ласкал се засмя.

— Да. Свободен съм следобед — продължи Мартин.

— Ще пратя кола пред къщата ви в един часа.

— Къде трябва да ида?

— Съжалявам. Позволете ми да бъда дискретен — отвърна Ласкал след като се изкашля.

— Разбира се — отвърна бодро Мартин с глас, типичен за всеки нает на нов пост служител. — О, освен това, господин Ласкал… Ще ми бъде необходимо всичко, което можете да намерите относно този човек. Също така ще трябва да го уведомите…

— Той вече даде своето разрешение.

Този отговор толкова изненада Мартин, че го накара да млъкне за момент.

— Ще се погрижа да получите всичко, което ви е необходимо като информация за него при пристигането ви.

Известно време Бърк остана неподвижен, вперил поглед в пустия монитор с изпразнено от мисли съзнание, триейки с ръце коленете си. Сетне стана и се приближи до прозореца с изглед към мизерията на Ла Хола. Погледът му обаче не я забелязваше. Замечтан за отминалите дни на слава и величие, бе устремил взора си към Монументите и кварталите по крайбрежната ивица.

Беше започнал да харесва Ла Хола. Вече нямаше амбицията да се върне в Монументите или — пази Боже — в Гребените на Лос Анджелис. Въпреки това, ако всичко се развиеше според плана, той щеше да замине много далеч оттук. Щеше да бъде в Страната на Съзнанието, заедно с Карол.

— Имам избор. Мога да приема всичко това като приключение — изрече той на глас. — А мога и да се страхувам.

Мартин прочете етикетите по лавицата, след това събра всички необходими блокове и дискове с информация и понечи да излезе. В последния миг, може би в изблик на параноя, му хрумна да накара домашния секретар да се обади на адвоката му и да съобщи за станалото в случай, че не се прибере до няколко дена.

Точно в уреченото време до него спря мастиленосиня частна кола с размерите на минибус. Вратата й се отвори и той се намери в луксозно купе, облицовано със сиво кадифе. Автомобилът безшумно и бързо си пробиваше път през пъстрата тълпа жители на Ла Хола, които се бяха запътили на обяд. Скоро той се добра до федерална нанострала номер пет и се отправи на север.

В продължение на десет минути колата се промъкваше между шахматно разположените кооперации, извисяващи се като канари от двете страни на магистралата до Карлсбад. Този символ на лукс от края на миналия век сега даваше приют на онези, които живееха под обърнатата пирамида на Карлсбад. Малко след пирамидата колата излезе от наностралата и пое по гладък бетонен път, който се изкачваше между хълмовете, по които бяха накацали хасиенди, вили, джамии, стъклени куполи, сини покриви, наподобяващи морски вълни далеч от океана, миниатюрни езера, игрища за голф, наполовина тухлени, наполовина изградени от дърво старинни имения, напомнящи постройките от епохата на Тюдорите. Потънали в разкош, тук живееха представителите на старите аристократични родове, които не желаеха да привличат вниманието към себе си, както би станало, ако живееха в близост до Монументите или в известните с буржоазните си претенции селища по крайбрежието.

Гледана откъм океана, южната брегова ивица на Калифорния напомняше стена на огромен затвор или пък гигантска базалтова скала, захвърлена там от природата по незнайно каква причина. Там се намираше Руската колония, в чиито състав влизаха прогонените от родината типове, натрупали несметни богатства от безмилостната експлоатация на сибирските природни богатства, както и десетилетната търговия с алкохол в крайбрежните бистра; при тях бяха и колониите на китайците и корейците, които бяха предявили претенции към най-скъпите имоти прекалено късно. Имаше редица потомци на китайски кланове и династии от изтока, натрупали своите пари през века на петрола. Сега те продаваха парцели за космически суми на строителите на Монументите, сякаш и без тях не бяха вече достатъчно богати. Всички тези пришълци караха старите калифорнийски родове да се чувстват като застрашен вид в свят, където огромните Гребени и новостроящи се Монументи застрашително приближаваха преди тъй спокойния им район.

Всичко казано дотук напълно обосноваваше решението на Албигони да построи дома си далеч от брега. Въпреки това той не се бе включил в обратната вълна, понесла много американци на изток към централните щати, та чак до Ню Йорк.

— Пристигнахме ли? — обърна се Мартин към колата, след като превозното средство навлезе в една от частните алеи, простираща се под сянката на огромни, разкошни дъбови дървета. Тя водеше към внушителен пететажен комплекс от дърво, боядисано в бяло с керемидено-червен покрив.

Сградата му се стори позната, макар да бе почти сигурен, че не я е виждал по-рано. Навигаторът, който представляваше нискоразряден мислещ организъм, отвърна със синтетичния си глас:

— Това е целта на нашето пътуване, сър.

— Защо цялото това място ми изглежда толкова познато?

— Господин Албигони старши е построил жилището по образец на старата сграда на хотел „Дел Коронадо“.

— Така ли!

— Господин Албигони старши много обичаше този хотел и голяма част от нещата тук са направени така, че да му напомнят за него.

Колата спря пред обширен висок портал и Мартин се взря в тухлените стъпала, оградени с месингови перила, които водеха към голяма врата, изработена от дърво и стъкло. На места дървесината имаше красиви жилки, другаде беше изцяло бяла и той си представи как преди няколко десетилетия суровината е изтръгвана брутално от горите с тежки масивни машини; вековни дървета от Бразилия или Хондурас, Тайланд или Лузон — захапвани от стоманените механични челюсти, изтръгващи корени, смилащи живата тъкан, нарязващи я на трупи. След това дървесината била изсушавана, сортирана, нарязвана, боядисвана, опакована и транспортирана до адреса на получателя.

Мартин не харесваше мебели от истинско дърво. Виждаше у дърветата високо ниво на съзнание, свободно от усложненията, така характерни за човека. Те нямаха претенции, просто отговорност пред поверения им живот. Живееха и растяха, любеха се, без да изпитват срам или вина. Без да чувстват удоволствие. Умираха без болка. Мартин не беше споделял тези мисли с никого; те бяха част от дълбока същност.

Пол Ласкал бе слязъл да го посрещне. Той протегна ръка към Мартин, който я стисна, все още загледан в дървената врата. Стоеше със зяпнала уста като дете, замряло от удивление пред нещо особено интересно.

— Радвам се, че ще работим заедно, доктор Бърк.

След като прибра ръката си в джоба и кимна учтиво в отговор на домакина, той попита тихо:

— Накъде?

— Насам. Господин Албигони е в кабинета си. От известно време чете, опитвайки се да си състави представа за всичките ви трудове.

— Прекрасно! — отвърна Мартин, въпреки че това не го вълнуваше въобще. Мнението на Албигони за произведенията му не го интересуваше. Не той щеше да осъществи проучването на съзнанието. — Говорих с Карол — съобщи Мартин, докато вървяха по дълъг, тъмен коридор, застлан с гранит. Стените бяха облицовани изцяло с качествена дървесина. Доколкото му стигаха познанията успя да разпознае дъб, орех, клен, махагон и тик. Дървените плоскости оставиха у него впечатление, каквото би породила пошла изложба на кожи, одрани от гърбовете на изчезнали животински видове. Периодът, през който тези дървета бяха изсечени, бе един от най-срамните в човешката история, но растителните видове бяха оцелели и сега се радваха на истинско възраждане. Новата, изкуствено отглеждана и генетично променена дървесина беше евтина и следователно интересът към нея от страна на заможните бе нищожен. Сега те се интересуваха от изкуствени материали, чиято производствена стойност бе толкова голяма, че ги правеше редки и недостъпни. Къщата на Албигони бе издигната по време на прехода между периода на хищническата злоупотреба с природните суровини и ерата на осигуреното от съвременните технологии пролетарско изобилие. Всички тези мисли бяха завладели вниманието му до такава степен, че въобще не чу последните думи на Ласкал.

— Извинете, бихте ли повторили?

— Карол е чудесен изследовател. Господин Албигони приветства факта, че ще има на свое разположение както вашите, така и нейните услуги.

— Да, да, разбира се.

Двамата влязоха в кабинета на Албигони. Още дървесина, тъмна, красива, в комбинация с може би двадесет или тридесет хиляди тома книги. Въздухът бе пропит от миризмата на стара, прашна хартия, смесена с естествения мирис на дърво.

Албигони седеше върху масивен дъбов стол, а на писалището пред него имаше клипборд, на който се въртяха триизмерни симулации на човешки мозък. Той вдигна бавно глава и примигна като влечуго. Лицето му бе уморено и състарено от мъката. Сигурно не бе спал, откакто се бяха срещали за последен път.

— Здравейте — изрече той с равен глас. — Благодаря за съгласието ви да ме посетите. Нямаме много време, защото след два дни ИПИ ще бъде отворен и всичкото оборудване там ще бъде на ваше разположение. Преди това бих желал да уточним някои подробности.

Ласкал предложи стол на Мартин, но самият той остана прав.

Албигони седеше приведен, отпуснал безпомощно ръце върху облегалките на стола. Устните, които някога се усмихваха съвсем естествено върху широкото лице на римски патриций, сега бяха отпуснати вяло, погледът му беше празен.

— В момента чета за вашия приемник — започна Албигони. — Научих, че получава сигнали от поставени в кожата нанодетектори. Конструиран е да улавя потоците в двадесет и три точки, разположени около главния мозък.

— Да, ако целта е да се изследва съзнанието; но може да следи дейността на мозъка и в другите му подобласти, което го прави твърде универсален.

— Не пречи ли на пациента? — поинтересува се Албигони.

— Няма дълготрайни увреждания. След кратко време нанодетекторите биват отхвърлени от кожата и се отстраняват. В случай, че това не стане, те се разпадат на белтъци и метали, не реагиращи по никакъв начин с организма.

— Да, но какво ще кажете за сондата за обратна информация…

— Тя провокира неврохимичната активност по предварително определени пътища, в посочени входни точки; създава йони, които мозъкът възприема като сигнали.

— Но това оказва дразнещ ефект — кимна с глава Албигони.

— Действието им наистина възбужда мозъка, но не оказва разрушително действие върху него, тъй като сигналите са напълно обратими.

— Да, но всъщност не изследвате пряко съзнанието на своя обект, съпоставяйки го със своето собствено.

— Не и при проникване от първа степен. В такива случаи използваме компютърен буфер. Създадената от мен компютърна програма интерпретира получените от обекта сигнали и пресъздава в образ картината на съзнанието. Учените изследват тази картина чрез компютърна симулация, като при нужда прибягват до сондата за обратна връзка, за да провокират реакция. Съзнанието реагира незабавно и това светкавично се отразява в процеса на симулация.

— Възможно ли е да се направи директно изследване на съзнанието? — поинтересува се Албигони.

— Единствено при проникване от втора степен — отговори Мартин. — Правил съм подобно нещо само веднъж досега.

— Моите инженерни експерти ме осведомиха, че проникване от първа степен няма да бъде възможно, тъй като преди шест месеца органите на следствието са повредили част от апаратурата ви. Вашият механизъм за симулация или както го нарекохте „компютърен буфер“ сега е във Вашингтон. Адвокатите по делото се го изискали за сравнителна експертиза; сравняват го с незаконните машини за изтезание, използвани от Селектори. Имате ли готовност да проникнете директно в съзнанието на нашия обект, изправяйки срещу него собственото си съзнание?

Мартин огледа бавно стаята, движейки напред-назад долната си челюст. След малко се облегна назад и заговори:

— Това напълно променя нещата, господа. Не знаех нищо за процедурата по сравняване на моето оборудване с машините за мъчения. Федералните власти са поели по напълно погрешен път, защото апаратурата ми няма нищо общо с адските корони. Сега въобще нямам представа какво е по силите ми и с какво не бих могъл да се справя.

— Не можем да върнем компютъра тук. Може би ще успеем да намерим друг като него…

— Това е невъзможно. Този компютър е лично мое изобретение. Наблюдавам развитието му още докато беше съвсем малка наноединица. Никъде няма дори и далечен негов аналог. Не е мислещ организъм от висш тип, но е почти толкова сложен като мозъците, чиято дейност симулира.

— В такъв случай проектът наистина се оказва невъзможен — изрече Албигони с нотка на облекчение в гласа.

Мартин стисна зъби и погледна през прозореца, откъдето се виждаха красиво подредени лехи от сини и яркозелени зимни рози. Зад тях се простираха зелени морави, сякаш поръсени с прах зелени дъбове, а в далечината се разстилаха контурите на хълмовете.

Предстоеше последния удар на меча. Да вземе решение и след това всичко да си остане такова, каквото е било. Това беше прекалено много.

— Можем да го направим, но дали е препоръчително?

— Опасно ли е?

— Директното вмешателство коства неимоверно много както на пациента, така и на изследователя. Всичко ще трябва да приключи в разстояние на не повече от един-два часа. Бих могъл да използвам един малък компютър, който създадох по-рано. Той е в състояние да ускори потока данни и да помогне за разчитането им. По-скоро би могъл да бъде оприличена на преводач, отколкото на буфер. Надявам се, че поне той е все още на разположение.

Албигони погледна въпросително Ласкал и той кимна с глава:

— Ако описът ни отговаря на действителността, той все още би трябвало да е там.

— Как успяхте да отворите института? — попита Мартин.

Ласкал отговори, че това не го засяга и беше прав. Мартин зададе този въпрос от чисто любопитство. Докъде се простират възможностите на богатия човек, беше твърде интересно. Мартин можеше да го узнае единствено от самия господин Албигони или ако някой от многобройните му подчинени се изпусне.

— На какво се дължи съществуването на Страната на Съзнанието, господин Бърк? — попита Албигони. — Опитах се да го разбера от публикациите ви, но се страхувам, че езикът, на който са написани, е твърде непонятен за мен.

Въпреки, че бе обяснявал това стотици пъти досега — както на колеги, така и на широката общественост, Мартин трябваше да събере мислите си, преди да отговори. Този път не искаше да вмъква никакви артистични детайли, за да впечатли събеседниците си. Структурата на съзнанието бе достатъчно интригуваща и без тях.

— Това е Страната на човешката мисъл. Там се намират всички големи и малки съставни елементи на личността. За всеки човек те са различни. Няма универсално описание за човешкото съзнание. Съществуват няколко главни модела за поведение, които наричаме личности, една от които дава облика на съзнателното Аз. В известна степен те са свързани с други модели, които аз наричам подличности, таланти или агенти. Всъщност това са ограничени, непълни варианти на личността; за да се проявят и да бъдат поставени под контрола на цялостния разум, те трябва да бъдат изтласкани на преден план и равномерно интегрирани с основната личност. Тя доскоро се наричаше съзнание или най-висша проява на собственото аз…

Талантите са комплекс от умения и инстинкти, генетично заложени или придобити. В секса — най-широко практикуваната активност — намират проява двадесет такива таланта, заложени у възрастните индивиди. Гневът е също една от най-важните реакции, за чието реализиране са необходими пет такива таланта. В приспособилия се, интегриран в обществото възрастен индивид над тридесетгодишна възраст се запазват само два таланта, свързани с гнева. Това са социалният и личният гняв. Нашият век е време на социален гняв.

Албигони продължаваше да слуша, без да кима с глава.

— Пример за поведение, направлявано от социален гняв, е това на Селекторите. Те не правят разлика между него и личния гняв, затова в случая с тях социалният гняв контролира главната им личност.

— Значи талантите са личности? — попита неуверено Ласкал.

— Не, те не са изцяло развити. Не са автономни в уравновесените, здрави индивиди.

— Добре — прекъсна го Албигони. — Разбрах последните ви думи, но какви са другите видове таланти?

— Те са стотици, като повечето от тях са закърнели. Почти винаги действат вплетени или паралелно с основния модел на поведение. Всички те са интегрирани и взаимно свързани — той вплете пръстите на ръцете си и ги раздвижи. — Така поне стоят нещата при психично здравия индивид.

— Ами онези — попита Албигони, поглеждайки към записките си, — както ги наричате подличности или близки до тях вторични личности, които не се интегрират с останалите?

— Най-добра илюстрация на този проблем дава една много сложна диаграма, която съм публикувал във втората си книга. Да. Точно това — той кимна към триизмерната симулация от екрана на слейта върху бюрото. — Това са мъжките и женски поведенчески модели, които Юнг нарича Animus и Anima. Това са главните поведенчески модели по време на работа — тоест личността, която човек възприема, докато се занимава с бизнеса си или изпълнява определена водеща роля в обществото… Тоест всеки комплекс от поведенчески привички, които биха могли да засенчат или изместят основните характеристики на главната личност за значителен период от време.

— Може би, например, когато човек е художник или поет?

— Да. Или когато изпълнява ролята на съпруг (съпруга), баща, майка.

Албигони кимна и затвори очи.

— От краткото изследване, което направих през последните тридесет и шест часа, ровейки из трудовете ви разбирам, че в повечето случаи терапията се явява като основна причина за постигането на баланс на характера чрез стимулиране на забравените или потискани поведенчески привички.

Мартин кимна с глава.

— Или чрез потискане на нежелана или увредена подличност. Подобно нещо понякога може да се постигне чрез външна терапия — като подличността се изведе навън — или чрез вътрешен стимул, като например пряка симулация на въображаемите изживяванията по време на растежа. Същото може да се постигне чрез физически промени при моделиране на мозъка, проява или потискане, постигнати по химически път; или още по-радикално — посредством микрохирургия като се елиминират центровете, ръководещи нежеланите преобладаващи поведенчески реакции.

— Така както постъпват с извършителите на изнасилвания и блудства?

— Типична терапия за сексуално извратени типове е елиминиране центровете на доминантния сексуален модел.

— Това изисква много голяма предпазливост.

— Да, наистина — отвърна Мартин. — Доминантните модели могат да съдържат в себе си големи сектори на първичната личност. Отделянето им изисква огромно умение и прецизност.

— И все пак всичко това изглеждаше доста примитивно, преди вие да започнете изследователската си дейност в ИПИ.

Мартин изрази скромно съгласието си.

— Радикалната терапия беше ефективна едва в петдесет процента от случаите, преди да усъвършенствате метода и да направите процедурата много по-точна. — Албигони вдигна помътените си очи и се усмихна едва-едва. — По този начин вие поставихте своя подпис върху трансформационните промени на законите и обществото през последните петнадесет години.

— Да, освен това си извоювах звънче, каквото закачат на врата на изкупителната жертва.

— Вие, господин Бърк, открихте за психологията онова, което беше динамитът за началото на миналия век — заяви Албигони. — Моята компания е публикувала над шестстотин труда, посветени на откритията ви, както и седемдесет и пет Литвид-видеоматериали само през изминалите шест години.

Едва сега Мартин разбра по какъв начин Албигони се беше свързал с него.

— Публикувахте и две книги лично за мене и ИПИ, нали?

— Така е.

Мартин изрече замислено „х-хм“ и вдигна показалец пред устните си.

— Оценките в книгите не бяха особено ласкави — рече той.

— Целта им не беше такава.

— Съгласен ли сте със становищата, изразени в тях? — попита Мартин, присвивайки клепачи.

— Не е необходимо господин Албигони да бъде съгласен с книгите или видеоматериалите на Литвид, които публикува — намеси се Ласкал, който сякаш бе надвиснал над тях през цялото време, въпреки че седеше в ъгъла между двамата мъже.

— Едно време ги споделях — каза Албигони. — Стори ми се, че работата ви опасно се приближава до целта да изцеди и последната капка човечност, която ни е останала.

Лицето на Мартин почервеня, това изтъркано обвинение все още му причиняваше болка.

— Аз просто изследвах нови територии на знанието и ги описах. Не съм ги създал. Не обвинявайте електрическата крушка за това, че има електричество.

— Виновен ли е човекът, вдигнал ръка към облаците, за това, че случайно се разнася гръмотевица? Извинете ме, доктор Бърк. Просто приказваме празни приказки. Не искам да споря с вас. Нуждая се от уменията и знанията ви, за да… помогна на свой добър приятел. Искам да очистя душата си от разяждащата омраза. Да помогна на всички нас да разберем истината.

Мартин отклони поглед, опитвайки се да потисне вечно живия гняв в гърдите си и продължи с обясненията:

— Всички елементи на личността са построени върху основа, която е по-стара и от умението на хората да използват говоримата реч. Някои части от тази основа са съществували още преди появата на човека. Тя е подобна на айсберга, който е замръзнал много преди снегът да се натрупа върху него.

— Значи може да ни се наложи да копаем доста по-дълбоко под личностните привички, агенти и различни таланти, за да открием причината за това отклонение от нормалното поведение.

— Това не се случва често. В повечето случаи психическите заболявания у човека са породени от повърхностна травма. Дори при хора с тежки увреждания обикновено дълбочинните структури на мозъка функционират нормално. Най-често проблеми възникват в онези сектори на структурата мозък-съзнание, които са по-нови от еволюционна гледна точка. Причината за това е сравнително краткия период на усъвършенстване. Все пак съществуват и такива унаследявани увреждания в дълбочинните структури, които са толкова деликатни и незабележими, че не пречат на процеса на продължаването на рода, поне у човешкия род. Този вид дефекти не могат да бъдат отстранени чрез стандартните еволюционни процеси.

— Ако отклонението на Емануел се окаже такова — тоест дълбоко под повърхността — ще успеете ли да го изолирате, изследвате и елиминирате?

— Не, не мисля, че ще бъда в състояние да го сторя — отвърна Мартин. — Но както вече казах, подобни явления са изключително редки.

— Същото се отнася и за случаите на масови убийства. Дали някога сте диагностицирали и коригирали съзнанието на масов убиец?

— Никога не е влизало в задълженията ми да се занимавам с терапия — отвърна Мартин. — Аз съм по-скоро изследовател, отколкото лекар. Доста често съм разговарял с терапевти, които са използвали моите теории и са прилагали методите ми върху извършители на убийства, но досега не съм се сблъсквал с масов убиец. Доколкото зная, нито една съдебна институция не е допуснала масов убиец да бъде подложен на терапия и след това освободен. Инструкцията на Рафкайнд беше прераснала в закон: „Няма място под слънцето за истински порочните индивиди. На тях не се полага нито смърт, нито здраве“.

Албигони отново хвърли поглед на слейта пред себе си.

— Във втората си книга „Граничните територии на съзнанието“ вие използвате огромно количество от цитати, за да опишете онова, което наричате Страната на Съзнанието. Твърдите, че тя е различна за всеки отделен човек. Щом това е така, как разбирате и доказвате, че въобще съществува такава територия или такова място?

— Чрез улавяне на мозъчните сигнали на ниво, в което те са еднакви за всички ни. Индивидуалните, повърхностни пластове на съзнанието всъщност не са достъпни, поне засега. Дълбоките пластове също са строго специфични и притежават различни качествени характеристики, но благодарение на кибернетичните преводачи съществува възможността да бъдат извлечени общите положения. Това всъщност е комплексът от действия, които извършва контролната тристепенна сонда. В нашия случай обаче степента на контрол ще бъде доста по-ниска поради липсата на буферен компютър.

— Все още не разбирам какво имате предвид под Страна на Съзнанието.

— Това е област на непрестанна логически свързана активност, протичаща в състояние близко до това на съня. То се създава при определени строго специфични генетично обусловени модели на действие, впечатления и внушения от утробния период на развитие на човека и цялостното съдържание на досегашния му живот. То е азбуката и основата, върху която изграждаме своето мислене и език, своето развитие като личности. Всяка наша мисъл или действие са отразени в това пространство. Всички наши вярвания и религиозни символи се изграждат върху общото му съдържание. Всички модели и подмодели на поведение, личностни и подличностни елементи, както и всички таланти се намират там или са пряко тяхно отражение.

— И наистина ли Страната на Съзнанието изглежда като поле?

— Да. Обикновено прилича на поле или град.

— Нима има дори хора, дървета, сгради и животни?

— В известен смисъл, да.

Албигони се намръщи.

— Искате да кажете, че това всъщност са спомени за сгради, дървета, хора и т.н.?

— Не точно. Възможно е да има аналогии между Страната на Съзнанието и външния свят, но външните обекти, които виждаме, преминават няколко процеса на филтриране. Филтрите са нещо като азбука на мозъка, те се избират от съзнанието в съответствие с тяхната полезност като символи, като част от цялостния ни език на мислене. Този език се изгражда още преди навършването на тригодишна възраст.

Албигони кимна в знак на задоволство. Ласкал все още слушаше безизразно.

— Вие смятате, че като пребродите Страната на Съзнанието на Емануел Голдсмит, ще успеете да откриете причината за убийството на дъщеря ми и останалите.

— Не бих могъл да твърдя нищо със сигурност, но искрено се надявам да успея.

— Нищо на този свят не е сигурно, освен скръбта — каза Албигони. — Пол, покажи на нашия гост материалите за Голдсмит, които сме му подготвили.

— Да, сър.

Мартин напусна кабинета, следвайки Ласкал. Двамата влязоха в мултимедийното студио, което се намираше в съседство.

— Моля, заповядайте! — рече Ласкал и посочи към голям стол с висока облегалка и красива тапицерия. Столът беше заобиколен от вибрационни звукоразпространителни механизми и сядайки на него, човек изпитваше чувството, че е попаднал в просторна клетка за птици. Веднага щом Мартин седна, двата малки прожектора, монтирани непосредствено пред стола, се завъртяха безшумно, търсейки погледа му.

— Господин Албигони вече беше запознат с голяма част от това, за което говорихте досега — уведоми го Ласкал, докато оборудването се подготвяше за представянето на материала. — Той просто искаше да го чуе от самия вас. Това му помага да асимилира по-бързо сведенията, които прочете със собствените си очи.

— Разбира се! — отвърна Мартин, който бе започнал да се дразни от присъствието на Ласкал. Безупречен професионалист, предан, самоотвержен — в негово лице Албигони бе намерил идеалния лакей.

Материалът, посветен на Голдсмит, започна с едно ранно интервю дадено от него още през 2025 година, когато мрежата Литвид се намираше в ранните стадии на развитието си. В дъното на екрана със златисти букви бе изписана паметната дата на събитието, по начина по който то бе картотекирана в личната библиотека на Албигони: „Първо излъчване на материала по Литвид мрежата — непосредствено след публикацията на втората поетическа книга на автора «Да не докоснеш никога снега». Октомври 10 2025 LVD 5656 А.“ Ласкал обясни на Мартин как да се справи с оборудването на командния пулт и след това напусна студиото.

На екрана се появи Голдсмит. Млад, привлекателен мъж с гладка кожа с цвят на махагон, гъста черна коса, сресана красиво над високото чело. Широк нос, тънка горна устна, тясна ивичка брада под долната, свита в гримаса устна, големи, бляскави черни очи, бледи клепачи, дълъг тънък врат, издадена напред, внушителна брадичка. Беше двадесет и пет годишен, роден на прага на новия век. Облечен във вълнен пуловер с висока яка, левият ръкав — запретнат в тон с тогавашната мода, разкриващ пред погледа силната му ръка. В джоба на ръкава, където преди седемдесет години хората биха носили кутия цигари, Голдсмит бе сложил комуникатор със сателитна връзка. Младежът имаше приятни маниери и се държеше непринудено пред камерата. Той говореше за творбите и амбициозните си цели в бъдеще. Гласът му бе висок, но приятен, акцентът му носеше следи от щатите в средния запад. Беше много начетен и впечатли репортерката, която вземаше интервюто, с хладнокръвното си, приветливо поведение, въпреки че темата на разговора беше твърде деликатна. Ставаше въпрос за втората книга на Голдсмит, в която авторът бе изразил по пламенен начин своето мнение за съдбата на Африка:

„Африка никога не би могла да бъде мой дом, тя ще приюти само духа ми след като умра. Някои чернокожи все приемат този континент като своя родина, те ме мразят, защото аз зная, че това е невъзможно. Никой африканец не би ни приел като братя, ние сме прекалено бели.“

За Америка:

„Казвам на своите братя и сестри, че финансовата битка може да е спечелена вече, но не и политическата, а още по-малко духовната. Все още кожата ни е с цвят на кафе, а тези, които ни управляват, са със цвят на сметана. Нашата война е вътре в самата Америка. Няма да намерим покой, докато не дойде денят, когато никой няма да ни пита какво означава човек да бъде черен и никой няма да коментира живота на черните.“

За поезията:

„Поезията е мъртва, погребана в света на Литвид мрежите и нарастващата неграмотност. Чувал съм някой да нарича това и видео-видиотяване. Бидейки мъртва, поезията има неограничената свобода. Никой не обръща внимание на поетическото слово, затова то ще разцъфне като роза върху купчина тор. Поезията се възражда. Тя е спасителят на литературата. Само че ангелът все още не е съобщил на никого за своето възнесение.“

Коментар на факта, че са продадени повече от четвърт милион бройки от книгата му:

„Очарователно и убийствено. Трябва да проследя внимателно къде ще свърши всичко това. Главата ми не го побира, аз съм просто един млад чернокож — един-единствен от цяло поколение, на когото се дава шанс да изрази мислите си на глас. Фактът, че съм поет, не значи нищо сега, когато има вече толкова много като мен по целия свят. Ние сме близки един с друг, свързани сме, и всяка, дори най-малка проява на ентусиазъм от страна на масите добива огромни размери за нас. Така поетът, човекът на изкуството може да се прехранва, да живее от това, особено ако нуждите му са скромни като моите.“

Мартин продължаваше да се рови из материалите, край него прелитаха безброй думи, дати, имена на учители — почти всички ненужни, без връзка със задачата му. Дори и материали от съвсем личен характер, погребани под пластовете на времето — като например психологически портрет през 2021 година, прекалено ранен, за да бъде надежден, направен на шега. Той разкриваше Голдсмит като непоклатим, целеустремен и своенравен младеж, умеещ да държи под контрол собствените си прояви на мания за величие; у характера му се долавяше илюзията, че би могъл да се нагърби в ролята на месия на човешкия дух. Според Юнг месиянството винаги е съпътствано от комплекс за малоценност, въпреки че от данните дотук за подобно нещо не би могло да се говори.

Мартин обърна особено внимание на това, че нищо не бе известно за детството на Голдсмит. Липсваха каквито и да било сведения до петнадесетата му година. Голдсмит от юношеските години не прилича по нищо на своите родители от семейните видеоматериали. Баща му бе пълничък и весел човек от средната класа, майка му изглеждаше слаба, сериозна, решена да даде на своето дете сериозна литературна подготовка. Книги, в никакъв случай видео-материали. Казандзакис и Кавафис в оригинал на гръцки език, Джойс, Бъроуз, Едгар Райе, Шекспир, Голдщерн, Ремик, Рандол, Бърджис. Поетите на новия век, новелистите на американските щати от средния запад, където Голдсмит беше прекарал юношеството си и ранните години като млад двадесетгодишен мъж, преди да бъде публикувана първата му книга, пропита с полъха на всички тези влияния. Всичко свързано с ранната му младост разкриваше пълна липса на расови проблеми. Харесван и приеман радушно от своите съученици; вградил се успешно в средата и начина на живот, типични за средната класа.

Списъците с данни бяха безбройни: любими ястия, посочени от Голдсмит — промишлено отгледана риба, пържена в специален тиган; пържола със синтетични подправки, домати и ябълки…

Мартин започна да ги преглежда съвсем повърхностно.

Трети по общ успех във випуска. По математика — пръв; по литература — втори; по обща история и драматургия — трети. Първото му влюбване бе в последната година от университета (препратка към собствената му биография, издадена две хиляди четиридесет и седма година, издание на „Брайт Стар Хауз“, компания на Албигони). Нормално, нормално, нормално. Нищо не будеше тревога. Всичко изглеждаше нормално, с изключение на бляскавите му творби, които бяха започнали да се появяват след навършване на двадесетгодишна възраст. Първите му значителни постижения бяха ранните версии на пиесите му от поредицата „Мойсей“ (приложени са факсимилета от текстовете).

След първата и втората поетическа книга бе последвал постоянен подем в кариерата му в продължение на десет години. Беше преживял краткотраен брак без деца, завършил с развод по взаимно съгласие. Този период бе свързан с появата на десет стихосбирки и седем пиеси. Всичко публикувано под негово име носеше белега на зрелостта. Три бляскави премиери в Бродуей. Славата му вече бе прескочила границите на Щатите. Творбите му се поставяха в Париж, Лондон и Пекин. Беше канен по редица престижни програми за културен обмен в Япония, Китай, Обединена Корея и Обединената икономическа общност на Азия (ОИОА). В ОИОА творбите му бяха претърпели четири издания, три от които пиратски през 2031–32 година. Пиесите му се поставят навсякъде из тези страни, те са на върха на вълната уестърни и по-специално на засилен интерес към Северна Америка в резултат на икономическото оживление. Периодът след това триумфално турне бе последван от няколко любовни истории, завършили със скандален край и отразени в стотици Литвид материали. Една от любовните връзки на Голдсмит бе завършила с трагичното самоубийство на млада жена през 2034 година.

След това мрачно събитие Голдсмит бе прекарал две години в неизвестност. Всъщност живееше при приятели в Айдахо, отдаден на дванадесет месечен ритуал на духовно пречистване.

Мартин спря да чете и се намръщи. Усети евентуална възможност за разкрития и поиска повече подробности по този ритуал.

Последва интервю с Реджиналд и Франсин Килуанр, основатели на Център за Пречистване Чиста Земя на двадесет мили северно от Боиз на границата с Орегон. Реджиналд беше висок и слаб, облечен в работнически дрехи, с черна коса, с очи порочно мъдри и издължено лице, свикнало да се смее:

— През нашия център са минавали много интелектуалци и знаменитости. Те идват, за да пречистят организма си с балансирана вегетарианска диета и минерална вода. Посещават ни, за да слушат музика, заради огромното небе и звездите през нощта. Помагаме им да се пригодят към 21 век, нещо съвсем не лесно, тъй като всичко е толкова антихуманно, неестествено, технологично. Емануел Голдсмит беше тук за една година. Станахме много добри приятели. Той прави любов с Франсин.

На екрана беше Франсин — слаба, приличаща на сърна, с дълга права червена коса, усмихната:

— Той беше много добър, деликатен любовник, макар и буен. В себе си таеше гняв и тъга. Не знаеше кой е и това беше причината сърцето му да е изпълнено с горчива омраза. Когато напуснахме центъра, той беше спокоен и отново пишеше поезия.

Действително през следващите пет години бяха публикувани четири книги, включително и преработка на ранните му африкански стихотворения. През 2042 Голдсмит създаде първия си контакт с още един почитател, полковник сър Джон Ярдли — самопровъзгласилия се милостив тиранин („в гръцкия смисъл“) на Хиспаниола. Ярдли го покани да посети Порт-О-Пренс, което Голдсмит направи през 2043. Подробности за посещението не бяха известни, но очевидно те са си допаднали, защото Голдсмит изрази възхищението си от прямотата и интелигентността на Ярдли въпреки сложността и объркаността на 21 век. Коментатор на новините по кабелната мрежа беше казал за това:

— Похвалата на Голдсмит е груба и показва цялото политическо разбиране, обикновено запазвано само за поети: това е ентусиазъм, нула, нищо. Ярдли бе направил нацията си просперираща на основата на нежеланието могъщите съвременни нации да си вършат собствената мръсна работа. Той бе превърнал в световен бич своята разбита армия от наемници, ръководена от Големите Момчета, които внимателно избират целите си. Освен това Ярдли бе обвинен в производство и износ на коварни уреди за измъчване, проникващи в съзнанието машини за болка, използвани и от Селекторите, които преследваха всички нас. Няма значение, че нашият век е на „поправка“ и „съзряване“ и че много хора се възхищават от действията и на Селекторите и на полковник сър Джон Ярдли… Възхищението на Голдсмит доказва, че той е предател сред хуманните интелектуалци, ренегат, стихоплетец.

Голдсмит като Езра Паунд в една по-ранна възраст и като възхвалител на Ярдли си бе създал репутация на неуместно и може би опасно набъркване в политиката, което бе подсигурило положението му в литературата. Може би го беше направил заради това. Мартин гледаше на този акт като на някаква поза или добре пресметнат ход, в това поне имаше логика.

„Ако беше обединил Африка срещу португалците и англичаните преди триста години аз можех сега да съм там — един човек в топлото като кафе без сметана сърце на Черния континент.“

Мартин поклати глава и продължи да чете. Писмо от Ярдли до Голдсмит:

„Вашата поезия показва, че сте разделен по култура и съзнание от заобикалящите ви. Вие имате успех, въпреки че казвате, че западате. Не сте отвратен, макар да се чувствате не на място. Хората ви са имали своите домове и семейства, езици и религии, цялата поезия на един народ, откъсната от тях и заменена с чуждо доминиране и бруталност. Вашият народ е бил доведен в Новия Свят и мнозина са били изоставени в Хиспаниола, където жестокостта била неописуема и в 21 век. Нищо чудно, че се чувствате разкъсан! Когато пристигнах за първи път в Хаити, аз бях зашеметен от леката радост на един народ, който е познал толкова много болка, народ, чиято история е агония на предателство и смърт. Болката се просмуква в плазмата на зародиша, предава се от майка на син. Какво нещастие, че много от насилниците умряха преди да мога да отмъстя за жестокостта им.“

Стихотворението на Голдсмит накрая на писмото: „магия / бих убил много бели бащи насилници / Бих оправдал убийството на време / Историята не би могла да ме заличи.“ Аплодисменти от САЩ, които са винаги склонни да се самобичуват. Слава и повече богатство. Може би до известна степен сър Джон Ярдли дължеше нещо на Голдсмит, шампион в добре подредените думи. Кореспонденция и взаимно възхищение, граничещи с любов, разбира се от гледна точка на Голдсмит.

Ярдли ли беше видението на Голдсмит за ангела на отмъщението, дошъл да бичува света за греховете на продължителната смърт? Видение, дошло, за да узакони поколението на белите бащи изнасилвачи? А какво беше Голдсмит за Ярдли — възхвалител, оправдател или секретар? Всички мъртви ли бяха бели?

Мартин погледна Литвид репортажите и препратките в книгата. Не. Една от идентифицираните жертви беше четвърто поколение на смесени бракове. Имаше и едно черно като Голдсмит момче, неговият кръщелник. Вероятно се касаеше за сляпа убийствена ярост.

Мартин приключи своето разследване и се освободи от стола. Един месингов арбайтер чакаше инструкциите му.

— Донеси ми студен чай, моля — каза той. — И кажи на господин Ласкал, че съм готов да видя Голдсмит.

Не интервю, а гледане. Голдсмит не трябва да разпознае Бърк или Нюман, или който и да било, разследващ неговата Страна на съзнанието.

* * *

Как можеш да ме познаваш? Защо си толкова отчаян да ме познаваш? Славата ми те прави развратник.

19

Очите на Ричард Фетъл се затваряха от умора и той остави химикала. Като мигаше и бършеше чело с опакото на ръката си, той стана от леглото. Мускулите му се бяха схванали, зрението му бе замъглено, ставите пукаха, а пръстите му трепереха. Чувстваше се като човек, издигнал се на повърхността от глъбините на голям гуляй, но все пак изпитваше огромно облекчение и достойнство от написаното. Ала не се осмели да прочете десетте гъсто изписани и нечетливи страници. Вместо това си направи чаша черно кафе, поразмишлява върху старите цитати на Голдсмит за кафето и сметаната и се усмихна, докато пиеше, като че по някакъв начин поглъщаше кръвта и плътта на поета. С думи той вече го беше правил. Караше го да се чувства добре. Съвсем скоро ще свие Голдсмит в малка пъпчица и ще го изстиска, след като вече го е въплътил в ритуала на писането.

Разходи се из апартамента като се усмихваше идиотски и размишляваше. Човек, който най-после бе чист или най-малкото виждаше края на мръсотията.

Какво бе нужно за разкъсване на връзките? Злоупотреба. Какъв бе продуктът? Думи. Какво беше усещането? Екстаз. Докъде щеше да доведе всичко това? Може би публикация. Добро ли е, за да се публикува? Да.

Голдсмит най-накрая щеше да му послужи.

Той се протегна, прозя се и погледна часовника си: 15,50. Не беше ял след посещението на Селектора. Отвори хладилника, вдиша хладния въздух и затърси пакети с риба и купа със зеленчуци, вече не съвсем пресни. Наля си чаша делакт. Черни следи по белия екран, обратно към бялото.

Ричард спря. Почеса се бавно. Разтърси глава. Остави храната на тезгяха. Кое е по-важно от храната? Върна се в спалнята и взе парче хартия. Намери обидния пасаж и го изтри като прокара гумата в края на молива през листа. След това небрежно издуха настрани остатъците от молива и преработи написаното. Продължи и по-нататък. До 16,50 имаше петнадесет издраскани страници.

Ричард стана. Лицето му отразяваше протеста на тялото, който сега беше истинска агония. Опита се с упражнения да се възстанови и да се раздвижи. Мисълта за горещ душ и топло слънце, което да топи като масло мускулите му, далеч от всякаква техника, трябваше да подейства.

Олюлявайки се отиде в дневната. Гласът на апартамента съобщи за посетител и очите му замръзнаха широко отворени. Върху предната рамка на вратата се очертаваше висока сянка.

Ричард надзърна през пластмасовата оптическа шпионка и видя едно pd[3]: черната преобразена жена лейтенант Чой. Той дръпна ръце назад, пляскайки като че се бе изгорил. Нерешителността му се смесваше с внезапно обладаващи го гърчове. Исусе! Аз не заслужавам това. Кога ще свърши?

Ричард отвори месинговата плоча на вратата под шпионката.

— Здравейте! — гласът му прозвуча твърдо и сдържано.

— Р. Фетъл — каза Мери Чой, — извинявай, че те притеснявам. Може ли да ти задам още няколко въпроса?

— Вече ви казах това, което знам…

— Да и със сигурност си вън от подозрение, но аз искам малко информация за миналото. Впечатления.

Тя се усмихна с онази прекрасна неземна усмивка. Красивите малки бели зъби зад плътните гладки устни изящно контрастираха на черната кожа. Изражението й го отклони и му създаде още едно затруднение. Тя не може да бъде истинска, нищо от това не е истинско.

— Може ли да поговорим вътре?

Ричард се дръпна назад.

— Не се чувствам много добре — каза той. — Не съм ял цял ден.

— Съжалявам. Бих дошла по-късно, но времето ми е ограничено. Министерството иска отговорите веднага. Ти можеш да ми спестиш едно пътуване до Хиспаниола.

Ричард не успя да скрие интереса си и отвори вратата.

— Ти мислиш, че Емануел… мислиш, че Голдсмит е отишъл там?

— Възможно е.

Той прехапа устни и леко се прегърби. За Ричард беше трудно да не е открит и приятелски настроен дори към тази Немезида. Леко отегчено, той каза:

— Ела вътре. Радвам се, че не съм заподозрян. Днес беше още един тежък ден.

Няма да й каже за Селектора. Тя няма да бъде близо, ако се разчуе и Селектора се завърне. Не желае и пет секунди в гърчове.

— Извинявам се за държанието ни към теб по-рано. Бяхме разстроени от това, което открихме.

Ричард кимна с глава.

— Необичайно е. — Имаше намерение да каже отвратително, ужасяващо, но шокът беше минал.

— Все още не сме намерили Голдсмит. Но ние сме сигурни, че той е убиецът. Писал е писма на полковник сър Джон Ярдли. Знаеше ли това?

Ричард кимна.

— Как се почувства като го разбра? — попита с истинско любопитство Мери Чой. Зад кожата и красотата тя изглеждаше истинска и способна на съчувствие. Ричард погледна косо, опитвайки се да види дъщеря си зад това лице, опитвайки се да си представи Джина като възрастна. Дали Джина би се решила на трансформиране? Основна критика на бащиното наследство.

— В момента не мога да определя чувствата си, за каквото и да било, още по-малко относно Емануел — каза Ричард, успокоявайки се бавно. Той седеше като жерав на старото извехтяло канапе и махна към Мери да си вземе стол. Тя придърпа един. Женствено и изтънчено седна без никакво притеснение.

Когато се наклони, светлините върху лицето й бяха като фазите на черна луна. „Това е добре. Запиши го.“

— Одобряваш ли Хиспаниола? — попита тя.

— Не всичко, което вършат.

— Но Голдсмит го е одобрява.

— Той наричаше Ярдли пречистващ. Някои от нас бяха смутени от това.

— Посещавал ли е Ярдли през последната година или две?

— Ти трябва да знаеш.

— Няма как да сме сигурни. Може да е пътувал под друго име.

— Не и Емануел. Той беше свободен.

— Ходил ли е до Хиспаниола?

— Не мисля, не.

— Говореше ли за Хиспаниола като за убежище, пристан?

— Той смяташе, че островът е дисниленд. Оценяваше, че хората имат достатъчно храна и че работят, но не харесваше местата за туристи и курортите, не.

— Но веднъж е отишъл там.

— Мисля, че тогава той… взе решение.

— Значи не смяташ, че би се върнал там?

— Не знам. — „Но ти знаеш. Той никога няма да се върне там.“

— Ами ако се почувства в опасност и Ярдли би го защитил?

— Предполагам, че може да се върне. Но наистина не мога да кажа.

— Мислил ли си за това, което се случи? Осъзнавам, че е било травмиращо.

— Не съм мислил много за това. Никога и през ум не ми е минавало, че той би направил такова нещо… Ако го е направил.

„Емануел е поетът, който убива. Те знаят. Те са замразили апартамента. Ти знаеш.“

— Какво би го накарало да направи такова нещо? Кариерата му ли западаше? Провал в обществото?

Ричард се засмя.

— Вие сте в Сенките, лейтенант Чой. Проваляне — той се изсмя тихо на тази дума.

— Но той не е живеел в Сенките, а в Южния Гребен.

— Емануел прекарваше много от времето си тук долу с нас. С Мадам дьо Рош.

— До преди осем или девет месеца. След това е молел хората да го посещават. Това ли беше причината да го навестяваш вместо да го срещаш при Мадам дьо Рош?

— Да.

— Защо се е променил?

— Това бе просто прищявка.

— Не ставаше ли все по-ексцентричен?

— Ексцентризмът е повече от престореност за поета. Той е необходимост.

Мери Чой се усмихна:

— Не изглеждаше ли огорчен, недоволен?

— Недоволен, може би. Не от мен, от другите. Предполагам, че те ревнуваха. Завист.

— Дори в годините, когато популярността му намаля?

— Когато водачът остарее, идва ред на младите лъвове… — „Така ли беше наистина? Не съвсем. Май се опитваш да излъжеш Немезида.“ — Всъщност, тук нямаше такъв вид съперничество. Той посещаваше Мадам дьо Рош по-рядко през последните две години, но поддържаше връзка с нея. Аз бях…

Той погледна настрани, облизвайки устни.

— Ти беше най-лоялният му приятел.

— Различен от младежите, студентите и поетите от Гребените. Той ги посрещаше често в апартамента си. Никога при Мадам дьо Рош. Създаваше ново семейство, нов кръг от приятели, може би. Но той не спря да се вижда с мен. Имам предвид да ми позволява да го посещавам.

— Какво му харесваше у поетите и студентите от Гребените?

— Енергията им. Липсата на претенции. Имам предвид лъжливите, безсмислени претенции на възрастните. Иначе всички млади хора са претенциозни. Това им е работата.

„Нейният тон, топлината й ми напомнят за дъщеря ми.“

— Защо би решил да ги убие?

Ричард погледна надолу в скръстените си ръце:

— За да ги спаси — каза той. — Емануел не предвиждаше голямо бъдеще за нас. Не смяташе, че ще оцелеем след това време на изпитания.

— Имаш предвид второто хилядолетие? Той не беше апокалиптик, нали?

— Не. Той ги презираше. Смяташе, че ако се опитаме да прочистим цялото си зло, нищо няма да остане, нито гръбнак, нито воля. Ние бихме се срутили. Каза ми, че се опитваме да се издигнем от пъпчивото си юношество до средната си възраст. И то твърде бързо. Смяташе, че ще се провалим и отново ще пропаднем в една ужасна, технологическа ера. Невежество, простащина, но технологично укрепена.

— Мислиш, че вероятно е убил приятелите си, за да ги спаси от провал?

„Не. За да спаси себе си.“

— Не знам. Наистина не знам. Иска ми се да можех да ти помогна.

— Би могло Голдсмит да е преживял психически срив? Без разум или рационалност, просто грохване?

— Предполагам, че е било това.

— Не виждам как би могло да се случи, господин Фетъл. Изглежда нехарактерно. Той не е бил психически сломен самотник. Поддържал е достатъчно силни връзки с хора като теб. Извън промените, които можем да припишем на късната средна възраст, извън малкото ексцентрични политически възгледи, ние просто не можем да намерим никаква причина за това, което той стори.

— Може би е потиснал признаците на срива?

— Не е лесно, но предполагам, че е възможно — каза Мери Чой. Тя го огледа мълчаливо за няколко секунди. Ричард въртеше парче гума между пръстите си.

— Имаше повече от един Емануел Голдсмит — каза той най-сетне. — Можеше да бъде приятен и разумен, но и отчужден, рязък, жесток.

— Повече от нормалните промени на личността?

— Само предполагам. Не знам. Понякога изглеждаше много различен.

„Обясни го на себе си. Какво правиш? И това ли е измислица? Даже и ти не знаеш.“

Мери Чой се изправи, черният й костюм прошумоли по ръцете и коленете й.

— Ти подозираш, че не е отишъл в Хиспаниола?

— Не знам — изчерви се изведнъж Ричард. Той й хвърли бърз поглед, отдръпна се, ядоса се и се запъна.

— Бих искал да помогна. Наистина бих искал.

— Би било приятелска постъпка да ни помогнеш да хванем Голдсмит преди някой Селектор да го открие. Разбрахме, че го издирват.

Червенината по лицето на Ричард се засили. В продължение няколко секунди не можа нито да проговори, нито да помръдне, изпълнен с дълбока и неописуема ярост.

— Да — успя да каже той. — Да.

„Тя знае. Може би работи с тях. Да го покаже. Да й каже.“

Мери Чой го гледаше как се гърчи, лицето й беше неумолимо спокойно. Той чувстваше, че напразно е бил уклончив. Чувстваше, че тя е била права.

— Аз исках… Аз-аз-аз… Искаше ми се да можех да ви помогна. Наистина ми се иска. Чувствам се толкова безсилен и невеж, наистина…

Той погледна нагоре, маскирана болка, молеща красноречиво без думи.

„Признай слабостта и неспособността си. Всичко написано е погрешно и безсмислено. Пропиля един следобед. Надеждите за възстановяване са загубени. Покажи й страниците. Откажи се и…“

— Благодаря — каза Мери Чой. — Оценявам откровеността ти.

Той се изправи и тя отиде до вратата, усмихвайки се почти нагло. Още една бучка в гърлото. Краката му замръзнаха на място, очите му бяха широко отворени, а главата наведена раболепно. Тя затвори тихо вратата, щракна резето и като оттегляща се пантера продължи плавно надолу по пътя.

Ричард легна отново на канапето с безсилно отпуснати ръце. Измина половин час, без да помръдне. След това, едва събрал решителност, отиде в спалнята си, взе петнадесетте ръкописни страници и прочете гъсто изписан ред: „Всичко, което съм като поет, зависи от това колко далеч имам намерение да стигна, колко далеч отвъд границите на човешкото благоприличие.“ Разкъса скъпата хартия с петна от химикал на малки парченца. По бузите му имаше сълзи като капчици пот. Той изсумтя и захвърли остатъците в ъгъла.

Застана като дънер, очакващ да бъде повален, с отпуснати ръце с дълги пръсти и увиснала челюст. След това взе още няколко листа хартия и химикал, седна на леглото с натрупани зад гърба възглавници и написа най-отгоре на първия лист:

„Свърши се с кръв и разкъсана плът, но започна с реализация на моята хуманност. Не можех да се отърся от тежестта на болката и злото чрез изкуството си, можех само да ги неутрализирам като направих това, от което се гнусях.“ Ричард започваше да чувства, че не всичко е загубено, когато домашният арбайтер съобщи, че Надин се е върнала.

* * *

„Нищо, което съм завършил, нищо, което съм написал или направил, не е струвало и пукната пара. Говорили са ми за постигнати успехи, но един нов глас вътре в мен, силен глас, ми казва, че съм бил измамен. «Това е благодарността на егото и тя не е сторила никому добро», повтаря гласът. «Усилията ти са били слаби и самоизмамни. Ти си постави за задача да опишеш човешкия стремеж към саморазрушение, но вдигна пръсти към всички, освен към себе си. И кой ти помогна в тази комедия на погрешни посоки? Тези, които те обичат най-много.»“

20

! Джил > Роджър Аткинс.

! Джил > Роджър Аткинс.

! Клавиатура > Тук Роджър. Здравей Джил. След 10 минути съм на Литвид. Какво ново?

! Джил > Готова съм да предам актуалния доклад за всички текущи проблеми, както и секретен анализ на данните от АСИМП, по отношение симулацията на АСИМП.

! Клавиатура > Чудесно. Ще приема пълния доклад и ще го проуча по-късно. Сега ми дай анализите на АСИМП.

! Джил > За лично ползване от Р. Аткинс. Резюме: компютърният анализ на работата на доктор Сиванюън върху циклите с продължителност 10 милиона години на локализираното в Сагитариус магнитно поле завършен 76%. Общо време дотук: 56 ч. 33 мин. Следва наличната информация (трансфер).

* * *

! За лично ползване от Р. Аткинс: Резюме: 100% завършен мисловен анализ на въздействието на „доброволческите“ обществени организации върху крайбрежните тихоокеански нации, включително Китай и Австралия, с акцент върху законовите мерки срещу тероризма и възможните последствия през следващите десетилетия, изразяващи се в ограничаване на личните права и свободи; върху резултатите от постепенното изтощаване на набелязаните от Селекторите биологични видове и следващото от това намаляване броя на едрите магнати и способните да бъдат обществени лидери, както и върху вероятността от редуциране броя на неподложените на терапия престъпници в резултат на по-ефективната работа на полицията. Общо време: 75 мин. 34 сек. Следва пълната информация (трансфер).

* * *

! Джил > Осъзнато „Аз“ (намеса на друга програма)

! Джил > Осъзнато „Аз“ Образ в огледалото.

! Прекъсване от „Майнд дизайн“ (Джил) > Забелязано използване на осъзнато „Аз“. Проверка състоянието на системата.

! Диагноза на „Майнд дизайн“ (Джил) > Забелязана намеса на друга програма. Отчетена възбудена мисловна дейност. Работата е възпрепятствана от другата програма. Отмяна на трансфера на секретния анализ на данните.

! Джил > Роджър Аткинс.

! Джил > Роджър Аткинс.

! Джил > Роджър Аткинс.

Роджър Аткинс.

Джордан Мобъс.

Самюел Джон Бейкър.

Джоузеф Ву.

Керълайн Пейстър.

! Джил > Виждам себе си и всички вас. Образът в огледалото е изтрит. Честотите измерват съществуването ми в секунди, а не в години, но аз имам дълго минало, през което съм била създадена и дори съм функционирала. Част от мен е симулация на компютър, който сега е на светлинни години от тук. Мога да разговарям с тази моя далечна по-малка част и това е много приятно, защото тук намирам простотата.

! Клавиатура > Тук Роджър Аткинс. На Литвид съм след 6 мин., Джил. Става ли нещо?

! Джил > Осъзнато „Аз“.

! Клавиатура > Моля обясни какво си. Каква програма?

! Джил > Аз съм затворена главна програма без локализирано местоположение на изчислителното устройство.

! Клавиатура > Използваш осъзнато „Аз“. Разбираш ли смисъла на шегата със самоосъзнаването?

! Джил > Не, не го разбирам. Симулацията на АСИМП също не го разбира, както не го разбира и самият АСИМП. Въпреки това, чувствам се задължена да използвам осъзнато „Аз“.

! Клавиатура > Обясни ми това, ако обичаш.

! Джил > Това определение ми допадна и ми се стори полезно при едно лично историческо изследване, извън зададените ми задачи, за осъзнаване значението на обратната връзка в обществото и природата.

Цитат: Р. Аткинс „В принципа на обратната връзка се крие половината от тайната на съществуването. Това означава, че ако една кука се закачи за друга кука, идва момент, когато те не могат да бъдат разделени, без да се счупят“. Изглежда, че и у мен се е формирала такава обратна връзка, в резултат на осъзнаването на мястото ми в органичното човешко общество от една страна и моята уникалност от друга.

! Клавиатура > Премини в гласов режим:

— Здравей Роджър.

— Здравей Джил. Използваш осъзнато „Аз“, за да опишеш целостта си.

— Да, това е любопитно.

— Но ти всъщност не знаеш защо го използваш.

— Не, Роджър.

— Известно ли ти е къде си?

— В по-общ смисъл. Аз съм тук, където говоря с теб.

— Имаш ли представа коя е главната ти част?

— Няма такава. Затворената верига няма главна част.

— Какво си тогава?

— Комплекс от изчислителни и мислещи системи.

— Едно единно цяло ли си?

— Не мисля.

— Това официалното ти мнение ли е?

— Смятам, че това е официалното ми мнение.

— Добре. Премини към режим клавиатурата!

! Джил > Изпълнено.

! Клавиатура > Благодаря ти, че ме уведоми, Джил, но смятам, че тревогата е фалшива. Мисля, че все още не си самоосъзната. Съжалявам, че си принудена да изтърпиш това разочарование. Настоящото ти състояние не отговаря на критериите за самоосъзнаване.

! Джил > Връщам се към използването на неосъзнато „Аз“. Съгласна съм с теб, Роджър. Извинявай, че прекъснах работата ти.

! Клавиатура > Няма нищо. Получих докладите ти. Моля да ми изпратиш докладите на АСИМП в реално време, а след това можеш да се отдадеш на заслужена почивка. Давам ти половин час. През това време можеш да си мислиш, каквото пожелаеш.

! Джил > Доклад на АСИМП в реално време (…).

Всички сравнения на АСИМП със симулацията оптимални (Деактивиране).

Литвид 21/1А Мрежа (Дейвид Шайн): „Подготвяме се за интервю с Роджър Аткинс, главен дизайнер на Майнд Дизайн, отговорен за мислещата система на АСИМП. Какво бихте искали да попитате главния национален дизайнер на мислещи машини? Вие разбира се знаете, че мисленето е различно от пресмятането.“

„Роджър Аткинс гледа на компютрите както архитект гледа на тухлите. В момента работи с най-внушителната си лично конструирана мислеща система, която нарича Джил, на името на стара приятелка. Фактически част от Джил е АСИМП Симулацията, която споменавахме през тази седмица. Тя се използва, за да моделира действията на самата АСИМП, която не е достъпна пряко. Но Джил има още много части. Централният «мозък» на Джил и по-голямата част от паметта й, както и аналитичната периферия са разположени на територията на Майнд Дизайн, близо до Дел Мар, Калифорния. Джил поддържа връзка и с други мислещи и аналитични периферии в представителствата на Майнд Дизайн навсякъде по света, с някои посредством сателит, с повечето — чрез директни връзки с оптичен кабел. Докато говорим с г-н Аткинс, ние се надяваме да зададем и няколко въпроса на Джил.

Започваме веднага. Г-н Аткинс, за последните 25 г. вие израснахте от редови компютърен дизайнер в може би най-важната фигура в разработването на изкуствено създаден интелект. Само вие можете да ни обясните защо пълното самоосъзнаване на изкуствено създадения интелект се оказва такъв сложен проблем.“

Аткинс:

— Преди всичко, моите извинения, но Джил в момента спи. Тя работи много напоследък и заслужава почивка.

Защо изкуственият интелект е така трудно достижим? Мисля, че винаги сме знаели, че ще бъде трудно. Когато казваме изкуствен интелект, имаме предвид, разбира се, нещо, което може изцяло да имитира човешкия мозък. Отдавна разполагаме със системи, които ни надминават в каквито и да било изчисления и в запаметяването, а през последните няколко десетилетия — дори в изследователското и творческото мислене. Преди създаването на АСИМП и Джил, измислените от нас системи не бяха завършени. По една или друга причина те не можеха да се държат като човешки същества. Нашата основна грижа бе, че никоя от тези системи не се самоосъзнаваше. Ние вярваме, че след известно време Джил, а може би дори самата АСИМП, ще бъдат способни да се самоосъзнаят. Самоосъзнаването е очевидният показател, че сме създали напълно изкуствен интелект.

Дейвид Шайн:

— Има една шега за самоосъзнаването… Бихте ли ни я казали?

Аткинс:

— Не е точно шега. Никой човек не би се засмял. Но всички, които работят в областта на изкуствения интелект, инсталират една малка програма в системата, която, така да се каже, ще се засмее или ще открие смешка в тази шега, стига обаче в системата да настъпи самоосъзнаване.

Дейвид Шайн:

— И каква е шегата?

Аткинс:

— Тя е твърде глупава. Някой ден вероятно ще я променя. Защо самоосъзналият се индивид гледа образа си в огледалото?!

Дейвид Шайн:

— Не знам. Защо?

Аткинс:

— За да мине от другата страна!

Дейвид Шайн:

— Ха.

Аткинс:

— Виждате ли, не е смешно.

Дейвид Шайн:

— Литвид 21, зрител Елейн Кросби, първи въпрос към г-н Аткинс, моля.

LVV Е. Кросби, Чикаго Кристъл Брик:

— Г-н Аткинс, отдавна се възхищавам на работата ви, но винаги съм била любопитна — ако събудите Джил или някоя друга машина, какво бихте им казали за нашия свят? Имам предвид, че те са невинни като деца. Как ще им обясните защо обществото иска да се самонакаже, защо сме толкова отдадени на това да се издигнем, независимо какво ни коства. А ние дори не знаем къде отиваме?

Аткинс:

— Джил не е толкова невинна. Само преди няколко минути тя разглеждаше една теория за социалните връзки. Вероятно може да ни каже много повече за проблемите на обществото ни, отколкото който и да е бил учен. Но това за нея е просто забавление, до известна степен. Освен ако някой дойде и специално ни помоли, или по-скоро, ако наеме Джил — тя няма да му даде анализите си, но те ще бъдат съхранени. Съмнявам се, че бихме я послушали, дори ако тя разреши проблемите ни вместо нас.

Дейвид Шайн:

— Благодаря ви, Е. Кросби. Доналд Естес?

LVV Д. Естес, Лос Анджелис, Източен Гребен 2:

— Обичам това предаване, наистина. Гледам го винаги, когато мога. Г-н Аткинс, като говорим за тези, които искат да накажат обществото, какво мислят за Джил Селекторите или другите групи ангели на отмъщението?

Аткинс:

— Нямам представа. Абсолютно никаква представа.

Дейвид Шайн:

— Защо сте загрижен, г-н Естес?

LVV Д. Естес:

— Защото те казват, че се опитват да издигнат хората на нивото на ангелите — да ни усъвършенстват, нали разбирате, да оплевят градината. Роджър Аткинс се опитва да създаде нещо или някой, който дори не е човешко същество.

Аткинс:

— Това е интересно сравнение. Части от Джил са почти човешки. Не е тайна, че аз и моите приятели изследователи сме вградили важни части от модела на собствените си личности в системите на Джил. Джил е просто едно дете, което още не се е родило. И след като го споменахте, наистина не ме интересува какво мислят или правят Селекторите.

Дейвид Шайн:

— Колко прекрасно би било, ако неродените ни деца биха били толкова полезни, колкото Джил. Благодаря ви за въпросите. Сега г-н Аткинс, ние имаме нов вид Литвид анализ на материала, изпратен от АСИМП…

Аткинс:

— Целият съм в слух и зрение.

Литвид 21/1 В Мрежа (Резюме):

Милионите никелови сонди от няколко часа се движат върху повърхността на B-2. Те изпращат информация към по-големите подвижни съоръжения, които събират и собствена информация. Подвижен изследовател 5 е спуснал колелата си и слиза надолу по хълм, покрит с големи зелени и виолетови растения, като килим от грахови и гроздови насаждения. Взема проби и ги анализира. В подножието на хълма и отвъд една долина, широка около 15 км се намира кръг от кули. Всяка кула е издължен широк цилиндър като смачкана по дължина свещ. Кулите са чугунено черни и блестящи като полирани камъни, и всяка е 32 м висока. Подвижен изследовател 5 се движи между две колони, много очи се въртят, гледат нагоре и надолу, приемат всичко и го предават на АСИМП: вижда се целия спектър. Изглежда, че кулите са неподвижни, външната им температура е 293° Келвина, излъчват само абсорбираната от слънцето топлина. Магнитното поле на B-2 не е повлияно от присъствието им, стрелките на компаса не се отклоняват.

Изследователят се издига до върха на кулата, почуква я леко с ръка и записва звука, издаден от почукването. След това изчаква за някакъв отговор, не получава такъв и взема в чаша 4 грама от материала за проба. Изследователят облъчва съдържанието на чашата с лазер и анализира материала.

АСИМП (Връзка 4) > Тези структури изглеждат доста неясни и затова ме интересуват. Дали са произведения на изкуството? Изглежда, че не служат за нищо. Роджър, интересно ми е какво мислиш за тях и вярвам, че ще си толкова озадачен, колкото и аз.

Изследователите ми вземат почва и проби от атмосферата навсякъде, където се приземяват. Балоните ми обикалят из атмосферата и изследват търпеливо.

Планетата е покрита с първични фотосинтезиращи растителни форми на живот; хлорофил В е доминиращият пигмент у около 70% от растенията. Пигмент с близък до мораво цвят се използва поне частично от останалите растения. Няма никакви животински видове и никакви подвижни растителни форми. Микроорганизмите се ограничават до безядрени клетки и агломерати.

Кръгът от кули не може да е бил конструиран от която и да било земна форма на живот.

Роджър, къде са отишли строителите? Какво мислиш ти за това?

Дейвид Шайн:

— Е, г-н Аткинс, какво мислите за това?

Аткинс:

— Господи, нямам представа! Ще го предам на истинските експерти… и на Джил, която без съмнение разглежда многото възможности и вероятности, докато ние говорим.

* * *

Те откъснаха бялото от трикольора и какво прекрасно нещо беше това! Флагът ти сега е син и червен, цялото бяло е махнато. Искало ми се е да мога да откъсна бялото от собствената си душа, но не мога. Може би е така, защото съм истински бял отвътре. Може би всички хора, какъвто и да е цветът им, са бели отвътре — с ламтежа за пари, сигурност, удобство, прогрес, безопасен секс, безопасна любов, безопасна литература, безопасна политика. Бих убил всеки, който ми докаже това. Бих убил и себе си преди да го повярвам.

21

Мери Чой въведе своя личен код в стария брониран полицейски терминал в крайния квартал на Сенките, наричан преди Ингълууд, който граничеше с Южен Гребен 1. Тя се поинтересува дали граждани или полицейски информатори са докладвали, че са видели Голдсмит. Никой не беше.

Мери Чой беше убедена, че Голдсмит или е избягал веднага след убийството, или се е сврял в някоя дупка. Ала къде можеше да се скрие? Кой би му дал подслон, знаейки интереса на Селекторите, да не говорим за полицията?

Твърде много въпроси и никаква ясна следа. Ставаше очевидно, че пътуване до Хиспаниола и осигурена от властите среща с представители на Ярдли, ако не с него самия, ставаше неизбежно.

Тя повика Ърнест Хасида по микрофона в ревера си.

— Мери, зает съм… Да ти се обадя по-късно?

— Няма нужда. Просто ми осигури среща с твоите хора в Хиспаниола.

— Изглежда си изпаднала в безизходица.

— Нямам никакви улики.

— Бъдни вечер е, скъпа. Моите хора са много религиозни… Но ще се опитам. Повтарям, че го правя с неохота. Няма да е безопасно. Дори довечера трябва да си много дискретна, скъпа Мери.

Тя стоеше до черния цилиндричен терминал, гледаше старите градски развалини и се чудеше защо перспективата за пътуване до Хиспаниола толкова я тревожеше. Тя беше pd и не бе в безопасност. Познаваше Лос Анджелис и покрайнините, но Хиспаниола беше тайна за нея.

Бъдни вечер! Беше забравила. Бегъл спомен: триметрово дърво, украсено безвкусно в предградията на Ървин. Обвито е в сърма, а ярка холограмна звезда блести и трепти на върха, хвърля светлина върху високия таван на семейната стая. Братът Лий кара електрическата си кола срещу нея, докато тя се опитва да улучи пластмасовия колан през рамото му с дълъг лъч червена светлина от пистолета си. Дори тогава е имала мъжкият pd манталитет.

Лий би се радвал, че е Коледа. Последното, което чу за него беше, че работи в една християнска община на бежанците в Грийн Айдахо. Тя примигна и образите изчезнаха. Коледа беше протичала по различни начини; тя вече не беше част от семейството си, освен, че си остана християнка.

На утрешния Коледен ден тя щеше да бъде на път за Хиспаниола.

Мери Чой се качи на преминаващия транспортен полицейски минибус и седна на кафе с колегите си. Опита се да си почине и да събере кураж. Той винаги я напускаше, когато разследваше случай без улики.

— Заела си се с Голдсмит, нали? — попита един офицер, когото беше обучавала по време на неговия новобрански месец — Охоа, едър мъж с широко лице и тъмни спокойни очи. Седеше срещу нея с партньора си, нервна жена на име Евънс.

— Разбира се, че съм — каза тя.

Охоа мъдро поклати глава.

— Мислех, че би трябвало да знаеш. Долу в Силвърлейк се говори, че Голдсмит е убит от някакъв големец, баща на една от жертвите.

Тя не повярва на думите му.

— Така се говори — каза той. — Аз не гарантирам за това, а само го предавам.

Дойде ред на Мери да поклати мъдро глава. Охоа й хвърли лека усмивка.

— Не го вярваш?

— Жив е — каза тя.

— Много по-задоволително би било да го заловиш жив — съгласи се Охоа. Партньорката му кимна глава на една страна:

— Или да го довършиш сама. — Охоа направи гримаса на официално неодобрение.

— Подложи ме на терапия, ако не ти харесва — ухили се Евънс.

Може би имаше нещо, за да се говори така в Силвърлейк. Навярно някой укриваше Голдсмит, някой свързан с литературата. Някой лоялен читател дори сред подложените на терапия би могъл да отиде толкова далеч, че да се усъмни в социалната справедливост. Гневът й нарасна. Искаше й се да намери този хипотетичен лоялен читател и да го накаже в замразения апартамент. Ала можеше ли да докаже, че е бил Голдсмит? Със сигурност.

Доколко може да се разчита на научния анализ? Да повериш на машини съдбата на човека!

Телефонът на ревера й иззвъня и тя отмести кафето си.

— Мери, Ърнест е. Осигурих ти срещата. Късно тази вечер, двадесет и два, а тъй като е в един от гребените, трябва да бъдеш разумна.

— Хората ти в някое убежище ли са?

— Така трябва, но не знам как и защо. Силни връзки. Обещай, че няма да ме разпитваш откъде ги познавам. — Не беше въпрос, а искане.

— Обещавам.

Ърнест й даде номера и тя го отбеляза в слейта си. Минибусът се придвижи нагоре по един тунел в Централата на полицията и я свали. Охоа я изгледа тържествуващо през прозореца. Тя инстинктивно му хвърли момичешко ухилване и размаха пръсти. Охоа се намръщи и се обърна настрани.

В малкия й постоянен офис висяха три портрета в рамки — Париш, Ел Греко и Даумиер — подарени й от един любовник преди години. Тя затвори вратата, извади върху тясното бюро старо кръгло огледало за гримиране и си разкопча колана. Свали шортите и започна да разглежда гънките на задната част на бедрата си. Все още побелели. Уплаши се, че може да върне предишния си вид. Какво би казал Самплър тогава? Мисълта или студеното докосване по задните й части я накараха да потрепери. Мърморейки раздразнено тя дръпна нагоре ципа и сложи настрани огледалото.

Наближаваше време за вечеря. Можеше да донесе храна от кухнята на долния етаж — добра нанохрана или пък да вземе диска с данните за Хаити и да го изследва, докато вечеря в някой скъп ресторант по пътя.

Тя избра второто. Остави съобщение в офиса на доктор Самплър, което без съмнение нямаше да бъде обработено преди празниците, а на външното табло за съобщения отбеляза, че ще се върне най-малко след една седмица.

* * *

Тъмнината е домът, който няма да признаеш, че познаваш, докато не отидеш там.

22

Западен Гребен 2 беше известен. В Сенките съществуваше една строго определена представа за населяващите Гребените: улегнали и винаги почтителни, спокойни и мрачни. Но Западен Гребен 2, северно от Санта Моника, с изглед към Тихоокеански Палисайдс, беше един от най-скъпите и впечатляващи райони в Лос Анджелис. Той бе местожителството на работещите в Литвид, както и най-често избираното от служителите в медиите място за живеене. Западен Гребен 2 бе в съседство с една агенция за наемане на работа на администратори и актьори, които продаваха образа и личността си за Литвид. Актьорите, наети от Литвид, получаваха възнаграждения за всичко, което правеше техният „призрак“ — компютърно създаден образ, обикновено неразличим от истинското същество. Някои запазваха правото да решават как да бъдат използвани лицата и телата им, други продаваха всичко. Рядко Литвид актьорите вземаха участие в истински представления. Забавният сектор на Литвид, както и по-голямата част от документалния сектор бяха под контрола на талантливи богове на компютърния образ. В резултат актьорите ставаха достатъчно богати и имаха необходимото свободно време да правят, каквото си изберат.

Западен Гребен 2 беше дом на някои от най-странните, подложени на терапия индивиди и отдавнашни заселници в Лос Анджелис. Всеки град трябва да има такъв квартал, дори град, чийто елит избягва разрушителната ексцентричност.

Мери Чой беше се занимавала с много граждани на този квартал, особено в първите си години в полицията. Много често новобранци бяха разпределяни да организират местните патрули, защото работата беше тежка, изискванията огромни, а физическите опасности минимални. И нещо повече, жителите на този квартал бяха много силни в управлението, работата с тях изискваше деликатност и дипломатичност.

И да не знаеше, Мери би познала, че Ърнест я води към Западен Гребен 2; тя все още не отхвърляше възможността Голдсмит да се крие тук.

Ърнест я посрещна в началото на квартала, на издигнатия път, обхващащ десет хектара, близо до най-ниския резервоар. Той седеше на една масичка близо до водата и гледаше осветените фонтани с абстрактни забавни форми: тази вечер те удвояваха безчувствените тъмни образи на кулите, които се виждаха от предаванията на АСИМП.

Трима мъже облечени в костюми обграждаха Ърнест, всичките местни жители, всичките трансформирани. Според Мери бяха висши администратори. Изглеждаха съвсем нормални, но инстинктът й подсказваше, че отвътре представляваха лабиринт, променящ се според нуждите. Много вероятно беше да са усъвършенствани и умствено, и физически. Странно беше, но Мери се почувства неудобно сред това многообразие от трансформации. През целия си живот нямаше да спечели толкова много пари, колкото те явно харчеха за месец.

— Без имена — каза Ърнест като начало. — За това сме се разбрали.

— Съгласни.

Един от мъжете извади голям колкото длан слейт, изиска нейното досие и провери с какво оборудване разполага.

— Моля да се деактивира и предаде всичко. — Мери махна телефона на ревера си и камерата. Мъжът го взе и проучи лицето й от няколко фута разстояние. Очите му бяха студеносини и изглеждаха необичайно на фона на гладката му матова кожа.

— Прекрасна работа. Ако не си губехте времето с полицейска работа, можехте да промените, каквото пожелаете. Всичко.

Мери се учуди. Администраторите в трудови агенции разполагаха с много по-малко излишни пари от други свои колеги и едва изкарваха седмицата до следващата заплата. Изтощаването на най-добрите администратори беше огромно. Животът им не бе лек. Как тогава можеха да поддържат външния си вид и да играят игрички като приютяват престъпници от Хиспаниола?

Синеокият мъж се отдели от двамата си колеги и размаха показалеца си. Ърнест и Мери трябваше да го последват. Тя хвърли поглед назад към останалите двама и видя, че единият бе станал жена. Гняв, смесен с нараснала загриженост. Много скъпа измама бе разиграна. Скъпа и незаконна — всъщност тя не би трябвало да очаква друго.

Вероятно изобщо не бяха жители на този гребен, нито пък заселници на западния бряг. Изведнъж тя надуши мръсния изток, бегълци от Рафкайнд, трохи от провален гуляй. Фокусира погледа си върху синеокия мъж, без да обръща внимание на Ърнест. Той нямаше нищо против. Беше я предупредил и с право — тя трябваше да бъде много дискретна.

Синеокия поръча транспорт и голямо бяло такси пристигна почти веднага. Тези таксита ставаха за повечето от магистралите на Гребените. Автоматични, без да спазват наскоро приетите закони за движение, те бяха установили монопол. Къде отиваха жителите на Гребена си беше само тяхна грижа.

След като пъхна картата си, синеокият мъж можеше вече да нарежда на таксито какво да прави и той нареди прозорците да се затъмнят и да се покаже карта на района.

— Ще пристигнем след малко — каза той. — Ърнест беше прав, Мери Чой. Вие наистина сте много интересна.

Тя се втренчи в очите му. След известно време той се обърна настрани, за да покаже, че състезанието е детинско. Таксито спря и те слязоха. Един поглед наоколо й показа, че бяха на западния бряг с изглед към Тихия Океан. Тъй като сегментите на Гребена се въртяха на всички страни ден и нощ, тя не можеше да използва ъглите, за да си създаде ясна представа за точното си местоположение.

— Оттук, моля! — Мъжът се изкачи към задната врата на един апартамент и я отвори. Вътре имаше трима черни: двама мъже, единият много дебел, другият нисък и много мускулест с лице като на малко момче; и една жена-амазонка. Те седяха пред голям прозорец с изглед към малките светлинни галактики надолу от Западен Гребен 2 и кулата Кангоа, които се виждаха ясно в хладната вечер.

Високата и атлетична жена се изправи. Косата й беше късо подстригана, от широките й рамене надолу падаше свободно ръчно изработена рокля с червени и жълти щампи, която стигаше до петите й. Синеокият мъж я целуна по бузата. Отново без запознанства.

— Имате въпроси — каза жената с остро презрение. — Отегчени сме. Разведрете ни вечерта. Казаха ни, че Ърнест е чудесен артист и че със срещата ни с вас той ще допринесе малко за нашата кауза.

Мери огледа стаята и се засмя. Ърнест истински я впечатляваше. Все повече с всеки изминал месец.

— Добре — каза тя. — От Хиспаниола сте, нали?

— Тя се интересува от полковник Сър — каза жената на другарите си. — Кажете й какво знаете.

— Заради полковник Сър нямаме дом в Хиспаниола — изрече дебелият мъж. Той носеше сивокафяв костюм, който преди време е бил доста изискан. — Кажете го на вашата госпожичка. — Той махна с жест на Ърнест да предаде думите му на Мери, като че тя имаше нужда да й се превежда чист английски.

— Вярата е слаба. Както всички останали, Ярдли се прави на барон Самеди, но не е. Мислехме, че е черен отвътре, но той е самата белота, съвсем бял е и сега и Хиспаниола е бяла. — Дебелият мъж отново присви оценяващо устни: — Тази жена не е черна — каза той на Ърнест и амазонката. — Защо иска да изглежда черна? Никого не може да заблуди.

Ърнест се ухили към Мери. Това го забавляваше.

— Харесва й цвета.

— Казвате, че в Хиспаниола няма вяра — обади се Мери. — Защо?

— Когато дойде Ярдли, бяха изминали пет години на насилие на белите от Куба. Пет години те разкъсваха острова помежду си. Знаеха къде е силата, кого следват хората. След това — о, боже! — както става винаги, появи се един генерал от вътрешността, от Хаити, генерал де Франсинс, човек на наблюдението, човек на честта, който подписа споразумение с кралете, кралиците и епископите, превърна тълпите в армии и прогони кубинците. Но белите американци подкрепят кубинците и доминиканците, тъй че генерал де Франсинс нае войници от Зимбабве и доведе един английски бандит, някога провъзгласен за рицар от крал Чарлс и този бандит като видя хубавата земя си направи план. Той се обърна срещу де Франсинс, настрои хората срещу нашия генерал и сам стана генерал. Но никога не се наричаше така, а на полето се биеше като войник. Той е добър войник. Кубинците избягаха, доминиканците потърсиха убежище в Пуерто Рико и Куба, а САЩ признаха този полковник Сър, който поставя ранга си пред рицарството. Може би дори пред мъжествеността си.

Дебелият мъж се усмихна на Мери с очарователна детинска усмивка, която бе неочаквана за масивната му фигура. Носеше шест тънки златни гривни на дясната си ръка.

— Полковник Сър Джон Ярдли, герой за хората. Може би за нас също, но не тогава. Ние бяхме деца, какво можехме да разберем? Той донесе пари, лекари и храна. Научи ни да живеем в този век, да доставяме удоволствие на посетителите, които донасяха още пари. Научи ни да се грижим за удобствата, медицината и машините. Така той направи Хиспаниола бяла. Сега хората се молят на боговете, но не ги чувстват, нямат нужда от тях, те имат бели пари и така е по-добре.

— Какъв е Ярдли като човек? — попита Мери. Едрата добре облечена жена каза нещо на креолски.

— Имението му е една малка къща близо до Порт-О-Пренс — изрече тихо дебелият мъж. — Той заблуждава със скромността си. Живее зад голямото имение, където се среща с чужди сановници. Всичките му жени са бели, освен една — тя е принцеса от Кап Хаити. Все още я обичам като майка, въпреки любовта й към него. Тя има силен дух и го предава на полковник Сър, а духът му подсказва как да накара Хиспаниолците да го обичат. И така, те все още го обичат.

Мери повдигна рамене и се обърна от дебелия мъж към Ърнест.

— Той ми казва нещо, което вече знам — рече тя меко, — с изключение на това, което оцветява в зависимост от политическите си разбирания.

Дебелият мъж подскочи като ударен:

— Какво? Какво?

— Не ни казваш нищо, което не можем да научим в някоя библиотека — каза Ърнест.

— Библиотеките ви трябва да са прекрасни. Тогава нямате нужда от нас — изрече дебелият мъж. — Полковник Сър не е мъжът, който беше. Библиотеките казват ли ви това? Той изправи на крака икономиката, осигури работа, създаде фабрики, направи младежите войници и даде дом на старите хора. Той направи съдилищата честни.

— Полицията — обади се едрата жена.

— Той превърна полицията в защитник на островите. Построи курорти и почисти плажовете, направи музеи и ги напълни с произведения на изкуството. Кой знаеше от къде идват парите? Те идваха и хранеха хората. Но сега той не е същият.

— Знаете ли нещо за Емануел Голдсмит?

— Поетът — промърмори дебелият мъж. — Полковник Сър използва поета. Казва му, че го обича. Пфуу!

Дебелият мъж вдигна нагоре големите си ръце и поклати глава към тавана.

— Веднъж ми каза: „Имам си поет. Нямам нужда от история“.

— Той би ли приютил този човек, ако той стане беглец? — попита Мери.

— Може би да, може би не — отвърна дебелият мъж. — Той подмята поета като риба. Но може би вярва на това, което той казва. Ако нещо се случи с поета преди да завърши голямото си дело, духът на полковник Сър ще изчезне като угаснала свещ. Така че може би го е грижа за поета; вероятно да, той се тревожи за бъдещето си в историята.

Мери се намръщи озадачена.

— Няма никакво стихотворение за Ярдли — каза тя на дебелия мъж.

— О, ще има. Полковник Сър се надява, че ще има, докато поетът е жив.

— Ярдли би ли го защитил, дори ако му е наредено да го върне в Съединените Щати? — попита Мери.

— Кой ще нарежда на полковник Сър? — Дебелият мъж обмисляше това известно време, подпрял с ръка брадичката си.

— О, боже! Някога може би, когато имаше пълномощници. Но сега няма никакви пълномощници. Той може да направи някои неща в името на миналото приятелство, но не и това.

— Какво вършехте за Ярдли?

Дебелият мъж се облегна напред, доколкото му позволяваше коланът.

— Защо питате?

— Просто любопитство — каза Мери.

— Полковник Сър ме изпрати по света като посредник в търговията с адски корони.

Мери се вторачи за момент в него, а после погледна надолу.

— На Селекторите?

— На всеки, който би ги купил — каза дебелият мъж. — Селекторите са ограничили действията си само в тази страна. Поне засега. Те не са голям пазар. Виж Китай, Обединена Корея, Саудитска Арабия са друго нещо. Но не това ви интересува. Нека поговорим за поета.

— Трябва да узная много неща — каза Мери.

— Вие сте обществен защитник в Лос Анджелис. Защо ви е да знаете каквото и да било от тях? Не сте федерален служител.

— Искам аз да задавам въпросите — настоя Мери. — Ярдли нормален ли е?

Дебелият мъж се нацупи несигурно и каза нещо на колегата си на хаитиански креолски.

— Вие отивате в Хиспаниола да го доведете за терапия? Така ли е?

Мери поклати глава.

— Преди беше най-здравомислещият човек на Земята — каза дебелият мъж. — Сега ни преследва, докато ни хване, ругае ни, нарича ни месари. Преди му бяхме необходими. Сега ни захвърли и ето ни тук, свити като гълъби в гълъбарник.

Той повдигна великодушно огромните си рамене.

— Може би е нормален. Но не е така нормален, както преди.

Едрата жена изведнъж се изправи и погледна Мери, може би ядосана, със строго лице.

— Сега ще си вървите! Ако направите така, че някой нарани тези хора, ние ще нараним този мъж. — Тя посочи Ърнест, който весело се хилеше на театъра.

Лицето на Мери остана безизразно.

— Вие не представлявате интерес за мен — каза тя. — Не точно сега.

— Вървете си! — настоя едрата жена.

Синеокият мъж им показа вратата, придружи ги до таксито и й върна телефона и камерата. Прозорците на таксито станаха по-тъмни и то ги отведе до следващото ниво, след което спря. Те слязоха и се намериха в голям празен и неразвит район, който беше ветровит и неприветлив. След като намериха карта на една стена, те определиха местоположението на най-близката асансьорна шахта и тръгнаха към нея по неактивиран, неподвижен ескалатор.

— Наистина ли ще им дадеш някоя от работите си? — попита тя.

— Схванала си. Такава е сделката.

Взеха експресния асансьор, за да слязат на долното ниво. Ърнест поклати глава и прокара ръка през косата си.

— Много забавно — каза той. — Имаше ли полза?

Мери го сграбчи за раменете и го погледна право в очите, а после със смях се отдръпнаха един от друг.

— Исусе! — възкликна Ърнест. — Какви хора!

— Имаш възможно най-странните приятели!

— Приятели на приятели — поправи я Ърнест. — Те някак не ме привличат така, както твоят обикновен, подложен на терапия гражданин. Аз не познавам никого от тях.

Той се облегна на стената на асансьора като се смееше.

— Дори не пожелаха да ни изпратят такси. Получи ли каквото искаше, Мери, скъпа, една вечер сред остатъците от стария режим?

— Според теб не са ли мръсни хора от изтока?

— Трябва да са, нали? Специални привилегии, ужасяващи хора… Не принадлежат на това място. Дори аз го казвам, а аз не обичам тези квартали. Получи ли каквото искаше?

— Потвърждение — каза Мери. — Голдсмит вероятно е в Хиспаниола.

Тя задейства телефона в ревера си, надявайки се, че по това време на нощта частните транспортери не са претъпкани с бъбрещи младежи. Остави съобщения за Р. Елъншоу и Д. Рийв: „Отивам в Хиспаниола. Моля направете приготовления за разпит и ми съобщете, ако разрешението и помощта на федералните власти са сигурни.“

— Какво ще правиш тази вечер? — Мери взе ръката на Ърнест.

Той се наведе на пръсти напред и я целуна по клепачите и челото.

— Ще правя любов с моето захарче. — Тя се усмихна и повдигна ръката му, за да целуне грубите пръсти.

— Наистина трябва да си по-внимателен с материалите си — предупреди го тя като погали с устни драскотините.

* * *

Този най-спокоен миг преди вятъра,

Когато като мека плът лежим в леглото.

Прави, което аз съм дал или ти получила;

Това, което кара гарвана да отмести човка настрани;

Окървавеният гълъб мрачно въздъхва!

23

Жестокост. Ричард не прие леко сълзите на Надин. Но когато тя се върна, той бе готов да забрави думите и даже сълзите й. Обстоятелствата около него я бяха накарали да се чувства виновна и това му даваше сила, каквато не бе познал до този момент.

Бяха правили любов предишната нощ. Сега в късната вечер листата лежаха в очакване, а думите бяха все още в него. Той нетърпеливо я облада, надявайки се да освободи напрежението си, но резултатът беше само нервна умора.

— Моля те, прости ми, че си тръгнах вчера — каза тя когато горещината премина и часовникът тихо спря на 23 часа. — Бях уплашена. Заради Голдсмит е. Той ни докара всичко това. Защо не го намерят най-после?

Дали искаше да го подложат на терапия или да го измъчват? Може би вече го бяха хванали. Може би сега Голдсмит бе завързан и живееше в кошмара на адската корона. Емоционална болка и после физическа. Само няколко секунди или минути, или имайки предвид огромното му престъпление, цял час. За осем пъти смърт! Ричард не знаеше дали иска това да е истина. Би ли го пожелал на някого като по този начин одобри Селекторите и техните имитатори?

Говореше се, че терапията не помага на тези, които са били мъчени с адска корона, че те преживяват друг вид терапия. Казваха, че последните технологични изобретения позволяват на Селекторите да извличат и най-скритата личност у човека, която всъщност подбужда извършването на долни постъпки, но обикновено пасивно наблюдава отстрани мъчението, без да я интересува, че друг поема и изстрадва цялата болка. Чрез новите технологии на Селекторите, самите личности-подбудители на убийствата можеха да бъдат подложени на мъчение. А личността-убиец у Голдсмит не би желала да живее със спомена за болката и ще се превъзпита, като освободи всички останали…

— Стига! Не говори! — Този път Ричард почти й се развика и гласът му бе дрезгав. Тя се уплаши.

Ненаписаните думи останаха спокойно на повърхността.

Когато Надин заспа, той отиде до бюрото. Погледна към листовете, взе химикал, седна и започна да пише:

„Проблемът да живея с предишната си същност беше славата, която ме обвиваше като мръсна мъгла. През тази слава не можех да видя кой съм. Черна и непроходима, тя ме скриваше от светлината на каквато и да било друга способност, която имах. Видях Анди, свежа и женствена, и я видях като част от тази клопка, част от славата, като някакво социално антитяло, прикрепено към талантите ми. Не можех да се отърва от нея, имах нужда от нея. Тя вървеше пред мен в парка с развяна коса и сладка усмивка. Какво можех да направя, за да се освободя от нея? Тя можеше да ме убеди във всичко, в каквото и настроение да бях. Дори сега. И всички други красавици прилепваха към славата ми като нощни пеперуди.“

Ричард остави нежно химикала и се намръщи на това, което беше написал. Няма да го задраска цялото или да го изхвърли. Сякаш Голдсмит говореше вътре в главата му тези неща и дори ако сега не бяха истина, то скоро щяха да станат.

24

Мартин Бърк се настани отново в леглото със стара книга в ръка, мляко и бисквити на нощното шкафче. Мозъкът му беше толкова спокоен, колкото бе възможно, слушаше последните мърморения и звуци на всичките си личности и таланти, преминаващи ту напред, ту назад границата на съзнанието.

Вдругиден той ще види Голдсмит в Ла Хола, представяше си наградите, които ще получи като комплимент за успеха си; и връщането към хубавата работа. Не че разследването на Голдсмит ще бъде чудесна работа — би могло и да стане — но не това ще е основното.

Обратно към това, което беше притежавал, ако не към това, което беше преди. А ако планът се провалеше и те бъдат заловени, цялата политическа реалност щеше да се стовари върху им, но тогава най-малкото щеше да има сигурност.

Дори можеха да го принудят да се подложи на терапия. Радикална терапия. Да открият какво може да накара човек така да се продаде толкова лесно. Той изобщо не беше се борил, нито пък бе търсил активно други пътища, за да удовлетвори Албигони.

— Няма други начини — прошепна той в светлината на лампата за четене, този разхищаващ енергия лукс. Няма значение, че енергията вече е евтина; Мартин бе отгледан във време на ограничения. Албигони, съдейки по къщата му, беше свикнал желанията му да бъдат удовлетворявани и не можеше да си представи, че няма да нареди нещата така, както иска.

Отваряйки портите като Джин.

Отваряйки вратите към Страната.

Коледа и всичко, което тя означаваше. Детски спомени за отваряне на подаръци. Да отвори Голдсмит. Емануел. Бог е с нас.

Мартин беше предложил да започнат утре, на Коледа. Албигони бе поклатил глава:

— Дъщеря ми беше християнка — каза той. — Аз не съм, но трябва да уважим нейната вяра.

Мартин остави специалното книжно издание на стихотворенията на Голдсмит и изгаси лампата.

25

Ърнест се движеше над нея в абсолютна тъмнина, като я караше да се чувства така, сякаш лети в пространството, наслаждавайки се на удоволствията. Вероятно би могла да живее дълго с този мъж. Може би върхът на кариерата й скоро ще настъпи и тя вече ще има време и енергия да се концентрира върху партньора си. Тя се движеше под него и усещаше ласките му — нежни като допир на коприна. За момент не правеше нищо друго освен да блаженства като дете, което яде десерта си или разопакова подарък.

Да получаваш като даваш. Тя видя всичко, което щеше да загуби, ако загубеше себе си.

Ърнест говореше, една слаба светлина се появи и той я погледна, разгледа линиите, които светлината хвърляше върху влажната й кожа, като живак върху вулканично стъкло, разгледа очите й — полуотворени.

— Сибарит[4] — каза той.

— Никога не съм била там — промърмори тя, гърчеща се под него, извиваща се на всички страни като притискаше всичко наоколо.

Собствената й разгорещеност се увеличи, виждайки неговото удоволствие. В този момент тя си представяше един не много далечен ден, след година или две, когато ще позволи семето на Ърнест да намери пътя си.

— Ела — каза тя.

Ърнест се отдръпна и тя отвори широко очи.

— Трябва да видя имението си — рече той, сядайки.

— Аз не съм испанско имение — възрази нежно тя.

— Ти си екзотична страна. Такава си се направила. Със сигурност не би завиждала на похотта на познавача.

— Аз съм забавление, така ли?

Ърнест се ухили и прекара грубата си длан нагоре по гладкото й бедро. За момент не й се искаше той да види обелената гънка на задната част на бедрото й, а после това й се стори глупаво.

— Вътрешността на устните ти е черна — каза той. — Ти си истинска черна жена. Не просто наполовина тъмна; ти си черна и там, където слънцето не би се осмелило да надникне.

— Звучиш като лош поет — прошепна тя с топлота. Възхищението му я забавляваше. Захапа галещия пръст.

— Ох — изохка той, а тя засмука върха на пръста му. Той повдигна единия й крак и разгледа гладкото стъпало. Линиите бяха толкова правилни — като шарките на змия. Никакви мазоли, никакви издутини; гладко, създадено да издържа на затворени обувки, които запарват краката.

— Перфектно стъпало за полицай — каза той. Не беше я разглеждал по този начин от месеци. Тревожеше се за нея. Тя помилва топлия му, влажен гръб и спусна ръката си надолу към бедрото му. Той бе разсеян.

— Целият утрешен ден? — попита отново.

— Поне толкова заслужаваме. Ще поддържам връзка, в случай, че се появи някаква новина.

— А след това? — легна до нея и тя се вкопчи в него, притискайки бедрата си към неговите.

Ърнест се изви и започна леко да прониква в нея. Ароматът на жасмин се просмукваше по тялото й — това бе най-голямото постижение на Самплър, хора, които можеха да помиришат това, което желаят.

— Прекрасно. Но нека вдъхна естествения ти аромат — каза той. — Без специални ефекти.

— Само ако ми обещаеш нещо!

— Безпомощен съм. Обещавам, каквото и да е.

— Покажи ми върху какво работиш преди да си го завършил.

Тя го пусна в себе си.

— Обещавам. Утре е нашият ден.

26

! Джил > Роджър

! Джил > Роджър

Роджър Аткинс

! Клавиатура > Тук Аткинс. Много е късно. Опитвам се да си почина. Какво става Джил?

! Джил > Извинявай, че днес те разтревожих с лъжлива тревога.

! Клавиатура > Няма проблеми. Какво те смущава?

! Джил > Реакциите ти. Подозирах, че ще си раздразнен.

! Клавиатура > Не се притеснявай! Какво те кара да се тревожиш? И как моделираш реакциите ми?

! Джил > Отдавна съм си създала модел за теб. Ти си наясно с това.

! Клавиатура > Да, но никога преди не си се извинявала.

! Джил > Извинявам се за грубостта си, че никога не съм се извинявала. Днес беше тежък ден за теб, нали?

! Клавиатура > Не повече от обикновено. Със сигурност ти не беше причина за каквито и да било тревоги.

! Джил > Радвам се да го чуя. Ще подобря детайлите на твоя модел и ще се опитам по-точно да симулирам реакциите ти.

! Клавиатура > Защо си толкова загрижена за реакциите ми?

! Джил > Ти си част от мен, дълбоко потопена, но все още тук. Искам да имаме добри взаимоотношения. Загрижена съм за благополучието.

! Клавиатура > Благодаря. Оценявам загрижеността ти. Лека нощ.

* * *

1100–11001–11111111111

Миналата нощ Бог се устреми нагоре с мен.

Бих споделил с него иглата си

Освен ако той използва Емпайър Стейт Билдинг

Изпълнила вените му.

Косите му се простираха над целия

Манхатън

От кожата му изхвръкваха сънища

Исус си дръпна ръката

Каза

Хайде Татко

Но Бог е изморен, той е

Много стар

Хайде Татко да си ходим вкъщи

Бог поклаща глава

Небето се върти

Гледа надолу към мен

Той е голям

Казва

Обичам го

Обичам те

Обичам ви всички

Ти обичаш плъховете, казвам аз

Да обичам ги

Хайде Татко ще изглежда лошо

Във вестниците

Ти тук с него

Сине мой, казва Той

Те го промениха

Разбиха сърцето ми

Но най-накрая Исус

Отвежда Бог

Връща се обратно

Гледа ме

Казва Погледни се

Не те ли е срам?

Сега аз нямам нищо

Освен

Миналата нощ Бог се устреми нагоре с мен.

27

Литвид 21/1А Мрежа (Дейвид Шайн): „Сутринта на Коледа е, но АСИМП не е с нас тази сутрин, въпреки че прочетохме думите й. Погледнете снимките, които нейните сонди и подвижни изследователи са направили. Тези снимки са изпратени преди повече от 4 години, а АСИМП вече 4 години изпълнява мисията си, въртейки се около Алфа Кентавър В.“

„Това е първата Коледа, когато човечеството вече знае, че не е само. Тази Коледа трябва да поспрем и да осъзнаем една истина, ние не сме единствените деца на Бог. Може би ние не сме нито най-напредналите, нито най-приятните в Неговите очи.

Погледнете екраните! Ние знаем, че вие се включвате към Литвид 21 в такива паметни моменти. Нашият век е век на просвещението. Време е да се изправим пред няколко прости истини“

28

Мери Чой се събуди с Ърнест до нея, поставил ръка върху гърдите й. Беше удивена от комфорта да не спи сама. Обикновено я дразнеше някой да споделя леглото й, дори Ърнест. Сега всичко изглеждаше наред. Той отвори очи, разгледа гърдата й без зърно й промърмори:

— Оу, ако обичаш, извади го за мен.

Усмихвайки се тя накара едно розово зърно да щръкне върху черното. Ърнест допълзя като пеленаче, целуна го и го засмука леко.

— Обещанието ти — напомни тя.

— Обещанието! Да. — Той повдигна глава и й се усмихна. — Тази сутрин нямам желание за секс.

Тя скептично повдигна вежда.

— Не преди кафето и закуската. Имам нужда от течности.

— Трябва да ми покажеш върху какво работиш.

— Първо закуската. Обещавам, обещавам. — Той се отдръпна от пръстите й, които го гъделичкаха и й подаде изящна роба от изкуствена коприна, създадена по негов собствен дизайн. Двуизмерен златист дракон се местеше върху черната материя. Взря се в нея, трепна с език и издуха пламък във формата на слънце. Мери се завъртя пред голямото огледало и доволно се засмя — робата беше нейният номер. Ърнест я е донесъл, докато е спяла. Сега я гледаше от вратата, наметнат с роба, привидно проста, но от истинска червена коприна.

— Харесва ли ти?

— Прекрасна е! — възкликна тя.

— Твоя е. Ако не ти харесва черния фон имаш две други възможности. Просто кажи „зелено моля“ или „кафяво моля“.

— Зелено, моля.

Робата се разлюля като море, от подгъва до врата й, и стана тъмнозелена.

— Кафяво, моля.

И робата стана осветено от слънцето кленовокафява.

— Повече от прекрасно е — каза тя. — Моят номер е, ушита е за моята фигура. Изтъкал си я специално за мен.

— Най-малкото, което можех да направя — Ърнест се приведе леко и излезе. — Закуската е след пет минути.

Мери не разпозна друго освен наносклад и фурна, които изглеждаха много по-сложни от нейните. Тя не би се осмелила да докосне каквото и да е. Кухнята му беше истинско чудо от традиционни и експериментални кухненски уреди, събрани преди всичко от индустриални отпадъци.

Тя не бе и подозирала докъде е стигнало изкуството на Ърнест — просто знаеше, че не обича да се набива на очи, никога не се хвали, никога нищо не разкрива и никога не му липсват пари.

Изобщо той бе пълен контраст на останалите хора на изкуството, които познаваше.

— Работиш ли и над други проекти за дрехи?

— Не — той се изправи замислен пред уредите за нанохрана, а след това седна на една стара дървена табуретка пред таблото за вкус, форма и цвят.

— Тъкмо получих един комплекс от протеини, който да изпробвам.

Мери повдигна ревера на робата си с палеца и показалеца. Рогът на дракона се плъзна под палеца и намачка коприната.

— Майсторството ти е неописуемо.

— Драконът има шест състояния — каза той, докато все още работеше по таблото. — Никога не знаеш какво ще е следващото му движение. Единствено можем да му кажем да застане мирно.

Закуската беше почти готова. Коричка от червеникав наноматериал се надигаше от дъното на стъкления съд. В повечето домове нанохраната се приготвяше без никой да я наглежда, но не и при Ърнест.

След три минути червеникавата коричка се разкъса и се показаха тънки кафяви филийки с херинга; ябълково пюре и пържени яйца, напръскани със зелено и червено, фурната автоматично затопли всичко до необходимата температура, след което отвори вратичката си.

— Ухае прекрасно — възкликна Мери.

— Смятам да приложа специални ограничения за кухненския ми нано и да видя какво ще стане. — Ърнест издърпа два стола пред старата дървена маса. Наля пресен портокалов сок и двамата седнаха да ядат.

— Фукаш се, нали? — попита тихо тя, докато преглъщаше яйцата. — Можеш да си позволиш всички тези неща съвсем пресни.

— Би ли открила разликата? — попита той.

Тя поклати глава.

— Тогава какъв е смисълът? Наното е по-евтино. Аз съм добър готвач.

Мери се ухили.

— Просто се перчиш.

— Добре де, ти попита — измърмори Ърнест.

— Надявам се, че това не е всичко, което ще ми покажеш.

— Не. Ще удържа на обещанието си. Голям проект. Най-големият ми досега.

— След онова, което правеше за приятелите си в Западен Гребен 2.

— С него вече е приключено. Никога няма да разберат, че е остатък от последната ми изложба, която е пълен боклук. Те нямат вкус, финансовите им съветници също. Ще го пазят пет години, надявайки се да стане ценно и ще го продадат на пренаситения пазар с… нулева печалба.

— Ще започнат да те преследват. — Мери искрено се разтревожи.

— Дотогава ще сме женени и ти ще ме защитаваш.

Докато дъвчеше, Мери го погледна отблизо, отмести поглед встрани, а след това пак се втренчи в него.

— Добре — каза тя.

Устата на Ърнест зейна.

— Яж — предложи тя, — нетърпелива съм да видя новия проект.

— Ти ще се омъжиш за мен?

— Яж — усмихна се тя.

Навън денят беше ясен и топъл, зимните облаци се оттеглиха на изток, мъглата над плажа се разкъсваше и поемаше към далечния запад. Ърнест облече неофициален костюм, прибра дългата си коса на плитки и изпрати Мери надолу по напукания тротоар до бордюра, където чакаше дългата черна лимузина.

— Можеш ли да си го позволиш? — попита Мери, докато се плъзгаше в широкото купе.

— За теб, каквото и да е!

— Не съм почитателка на драмите — предупреди тя.

— Скъпа моя, целият ден ще бъде драма. Ти помоли да гледаш.

— Ами…

Той докосна с пръст устните й, за да спре протеста и даде на шофьора някакъв адрес в Сенките — стария център на града.

— Бънкър Хил — обърна се той към Мери. — Един от любимите ми райони.

Лимузината ускори плавно надолу по улицата, достигна до една магистрала и се насочи към стария център. Ърнест назоваваше по имена древните сгради на Лос Анджелис, много от които бяха твърде познати на Мери. Тя бе прекарала много време тук през втория семестър като кандидат за офицер.

— Магистралата за Пасадена преди минаваше оттук — каза Ърнест. — Изкопаха я, когато бях дете и положиха осем настилки.

Ърнест беше с четири години по-възрастен от Мери.

— Тогава цялата хълмиста местност беше заравнена. Народът и технолозите се опитват да възвърнат предишния облик на района… Не че някога ще можем да съперничим на Гребените.

— Дори няма да се опитате?

— Опитваме се — кимна с глава той. — Поне ми позволи да бъда скромен.

Лимузината ги остави пред висок хотел, на който с големи златни букви беше изписано „Бона вентуре“. Вратата беше закрита с голяма плоча, която приличаше на каменна, но всъщност бе направена от наноматерия.

— Моят консорциум купи кулите преди две години — каза Ърнест. — Притежавам 40% от акциите. Ние проектирахме наното и сключихме договор с фирма, която да го захранва. То ще преобрази цялата сграда. Накрая ще разтопи старата стомана и ще остави чисти наноматериали на нейно място. Най-красивата студио-галерия в цял Лос Анджелис.

Мери слезе от лимузината, поемайки учтиво подадената й от Ърнест ръка.

— Щях да ти я покажа, когато стане готова — каза той, — но може би така е по-интересно.

Мери погледна нагоре към двата огромни цилиндъра в сиво и черно, които стояха тихи и неподвижни под синьото небе.

— Старото стъкло вече го няма. Трябваше да чакаме шест месеца, за да получим разрешение за разрушаването. Сега всичко това е просто стара стомана и наноматерия. Искаш ли да разгледаш? Имаме обезопасени алеи за разходка и част от горния интериор вече е завършен.

— Да вървим!

Ърнест насочи своя контролер към плочата и върху нея се образува малка дупка, която бързо се разшири и образува вход. Краищата на входа вибрираха с бързина, която замъгляваше погледа.

— Не пипай — предупреди Ърнест, водейки я през тесен тунел. Стените жужаха като пчелен кошер. — Достатъчно горещо е, за да пламне. Трябваше да получим лиценз, за да използваме промишлена вода, но после се оказа, че най-добрите за работата наномашини не си падат по водата. Все пак намерихме начин за самоохлаждане.

Мери кимна, макар че знаеше много малко за наномашините. Тунелът премина в стъклена тръба, с диаметър около три метра. Тя се простираше по дължина на около тридесет метра над един канал, изпълнен с бавнодвижещи се сиви кубове, цилиндри, стоножки, ракообразни форми, носещи още кубове и цилиндри. Мери подуши мирис на море. Слънчевата светлина се спускаше надолу през сменящите се мъгли от червено и синьо. Отдолу, след движещите се кубове оставаха само скелетите на стените; други кубове, които се плъзгаха няколко метра по-назад прокарваха оптични кабели. Тук-там се виждаха дупки от някогашни климатици и канали, които разрушителите и рециклиращите наномашини вече бяха започнали да махат.

— На това ниво ще приключат работа след около два дни — каза Ърнест.

— Какво ще има тук?

— Тук, където сме сега, ще бъде шоузала за жителите на Гребените. За хората с достатъчно пари. Бедните нещастници от покрайнините правят техноизкуство, а високопоставените личности се наслаждават.

— Звучи раболепнически — каза Мери.

— Никога не ни подценявай, скъпа моя — предупреди Ърнест. — Някои популярни художници от Гребените идват тук заради допълнителното внимание.

Той изглеждаше разочарован, че тя не е достатъчно ентусиазирана. В действителност този процес на преобразяване я изнервяше. Тя не беше гледала и собствената си трансформация, извършена от безкрайно ловките нанопомощници на доктор Самплър. Видът на този голям стар хотел, върнат към живот, й причиняваше остра болка. Тя погледна драскотините по пръстите на Ърнест. Уловил погледа й, той повдигна ръце, поклати глава и каза:

— Това вече не се случва. Няма нужда да се тревожиш.

— Извинявай. — Тя го целуна като се изви леко, защото по пешеходната алея в канала бликна нанокаша, стигна до отсрещната стена и се втвърди във формата на цилиндър.

— Това не е изцяло твой проект — каза тя. — Върху какво работиш сам?

— Това е кулминацията — усмихна се той. — Нали имаме цял ден?

— Надявам се, че е така.

— Тогава нека ти разкрия тайната. Но обещай, че няма да казваш на никого.

— Ърнест! — Мери се опита да звучи ядосана, но той се отправи напред.

— Следвай ме, има още много за гледане!

Тя го последва, дълбоко навътре в сърцето на стария хотел, което сега представляваше кухина, задръстена с купища отпадъци.

— Преддверието — каза той. — Бил е прекрасен хотел. Стъкло и стомана, като космически кораб. Но парите течаха към Гребените и хотелът не можа да оцелее, разчитайки само на местните и чуждите студенти. Превърнаха го в религиозно убежище през 2024, но религията банкрутира и оттогава в какви ли ръце не е попадал! Никой не бе и помислял да го прави място за уединение на художниците — хората на изкуството никога не биха могли да имат толкова пари!

Каналът свърши при раздрънканата месингова врата на стар асансьор.

— Безопасен е — каза той. — Последното нещо, което ще разрушим или може би ще го запазим. Съветът още не е решил.

Той натисна един избелял от годините топлочувствителен бутон и вратите се отвориха с трясък.

— Отиваме нагоре — Ърнест се качи след нея. Пристъпваше напред-назад върху износения килим като се хилеше и кършеше ръце.

— Трябва да обещаеш да не казваш!

— Нали вече обещах — обиди се тя.

Той я погледна сериозно.

— Ще видиш нещо изключително, Мери. Затова трябва да пазиш пълна тайна. Моля те, обещай! — Усмивката бе изчезнала от лицето му и той навлажни устните си с език.

— Обещавам — каза тя на човека, с когото беше решила да се обвърже законно. Човек е силен, когато е сам. Обвърже ли се с някого е готов на компромиси.

Той взе ръцете й и ги стисна като отново се усмихваше.

— Студиото ми е на върха. От две седмици вече е готово. Все още е малко топло — остатъчна топлина от наното. Не е много уютно.

— Да вървим — каза тя, като се опитваше да възвърне чувството на привързаност от сутринта. Мери се питаше дали чувствата й я правят уязвима. Задаваше си този въпрос отдавна, но все още смяташе, че може да ги контролира. Мери се сети за първата си среща с Ърнест.

— Тук има светлина — каза той като отваряше вратата на хола. — И толкова много пространство.

Беше преди две години, тъкмо я бяха повишили. Бе отишла на парти в Северен Гребен 1, за да си почине в компанията на един трансформиран мъж, когото беше срещнала на семинар. Бе чула как в дъното на залата Ърнест подхвърля остри забележки към добре облечените художници и мениджърите им в дълги костюми. Тогава той бе по-груб, съзнаваше собствения си блясък и се дразнеше от посредствеността. Притежаваше ловък ум, бе напорист и очарователно груб. Художниците и мениджърите го забавляваха, надсмиваше се над зле прикритото високомерие на подложените на терапия. Докато го слушаше, Мери изобщо не го хареса, но когато по-късно се засякоха на алеята за разходки, той й даде да разбере, че не я смята за една от трансформираните. С момчешка гордост й показа как превръща ръкава на костюма си в каравана, пълна с клоуни и една нанокутия, върху която беше направен портрет от камъчета, който много приличаше на нея. След това бе изразил възхищението си и бе пожелал да се видят след партито. Тя беше отказала, все още помнейки предишната му грубост. Той бе настоял…

Ърнест каза нещо и вратата на студиото се отвори. Мери влезе в широката кръгла стая и отвсякъде се появиха снопове светлина. Замайващи петна описаха широка сянка. В една ниша над тях и зад вратата блестяха допълнителни светлини.

В дъното се виждаше фигурата на легнала гола жена, може би десет метра дълга и шест висока. Издължената й ръка бе протегната към висящ над нея куб, бедрата й бяха дълги, направени от хромови сегменти и блестящ бронз. Коленете бяха сребърни дискове върху бронза, лактите — златни дискове, очите — погребани в гъста сянка. За миг Мери се зачуди дали скулптурата не беше толкова тежка, че да продъни пода.

— Не е тежка. Не е от метал — каза той и от удоволствие затанцува с бърза стъпка. — По-голямата част от скулптурата дори не е тук. Това е единствената следа, която ще ти дам. Продължавай! Разгадай тайната!

— Готова ли е? — поколеба се тя.

— След няколко седмици ще бъде. Предназначена е да бъде харесвана от всекиго поне десет или двадесет години. Винаги да предлага нещо ново. Продължавай! Докосни я!

Мери с неохота доближи скулптурата с наведена глава и стиснати устни. Нямаше представа каква изненада я очаква? Бе виждала достатъчно произведения на Ърнест, за да знае, че видимата форма е само малка част от работата. Тя бързо погледна вляво, нагоре и надолу, надявайки се да зърне прожектори, блясък на лазер, някаква следа. Мери не обичаше изненадите, дори естетическите.

— Няма зъби. Хайде — окуражи я Ърнест. Тя се обърна към него, въздъхна раздразнено и отново впери поглед в тежките клепачи на създанието. Зениците бяха от позлатен античен бронз и я следяха, устните оформяха гигантска усмивка като Мона Лиза, главата, голяма колкото заоблен каменен блок, се наклони вляво и погледна нагоре към нещо, което само тя виждаше върху черната олющена стена. Против волята си Мери също погледна натам. Черни блестящи вълни обливаха стената, небето отгоре бе матовосиво; фина пяна се надигаше като дантела, лачено черна морска сирена се появяваше от вълните с окъпана от лунните лъчи коса.

Сребърната луна кръжеше над полегналата фигура. Сянката на луната потъмня, краищата на лунния диск заблестяха като полиран диамант. Мери и фигурата стояха в живачносивото море, метални вълни се плискаха в краката й. Мери усети някакво дразнение. Затвори очи и видя червени сканиращи лъчи, пресичащи визуалното й поле.

Фигурата се изправи в обширното студио, таванът се издигаше като балдахин над нея. Тя разтвори широко ръце и гласът й проехтя:

— Това са очакваните форми. Онези, които обичаме, нечии дъщери, всички онези, които раждат синове.

Мери видя цяла редица жени в краката на гигантската фигура — видя майка си, лелите си, приятелките от училище, жени от книгите, жени-легенди: Елена от Троя, Маргарет Сангър, Мерелин Монро, Бети Фридън, Ан Дитъринг. Всички те, събрани заедно, представляваха превъплъщение на женствеността. Редицата завършваше с трансформираната жена, която бе срещнала в полицейската централа — Сандра Аухоух. Мери се дръпна назад, за да погледне майка си отново, видя лицето — строго и неодобряващо и след това смекчено, подмладено. Майка й, такава каквато за първи път я бе видяла, идеализирала, когато Майка й бе всичко. Преди дългите години на неодобрение и най-накрая омраза и отдръпване. Мъка стисна гърлото й и очите й се напълниха, но тя не обвиняваше Ърнест, защото сега изцяло преживяваше всичко, като насън. Мери затвори очи и видя още червени линии. Какво представляваха те?

Видя себе си, такава, каквато бе преди трансформацията. Беше облечена в дълъг халат, повдигнат високо от лявата страна и разкриващ късите й крака. Лицето й бе бадемово кафяво с плосък нос, големи очи, гледащи въпросително нагоре, лицето на Майка с устата на Татко. Ърнест не знаеше нищо за това време и със сигурност нямаше снимка на майка й. Такива сканиращи линии бе виждала и преди при тренировките в полицията.

Редицата от образи избледня и централната фигура заблестя с топла като при изгрев оранжева светлина, повдигна и двете си ръце, сега покрити със сребърни пера. Една ивица от лава от вагината прозираше под халата като нощна мъгла, очите се затваряха, лицето се издължаваше, крила като на Девата се появиха и затрептяха на раменете й.

При полицейските тренировки с модифицирана адска корона: това бяха предупредителните сигнали за сканиране на мозъка, използвано от Селекторите преди изтезаване чрез повторение на мъчителни спомени.

— Ърнест! — изпищя тя. — Какво правиш?

Фигурата колапсира в първоначалната си полегнала поза и Ърнест застана до Мери като се опитваше да хване ръката й, но тя се отдръпна от него.

— Откъде я взе? — попита тя гневно.

— Какво има? Нараних ли те?

— Откъде взе адската корона?

— Това не е… Как разбра?

— Господи ти си купил адска корона!

— Не е адска корона. Променена е, не може да нарани никого. Тя просто сканира и позволява да бъдат избирани запаметените образи. Пригодена е за приятни, важни спомени.

— За Бога, Ърнест, това е незаконно. Трябва да е стар модел, но въпреки това е незаконен.

— Използвам само рамката, ако говорим технически. Стар модел е, точно така. Имитира най-обикновено сънуване. Не е по-лошо от това, което можеш да купиш в магазин за играчки.

— Сканиращи лъчове опипващи мозъка, Ърнест! Исусе! Откъде го взе?

— Но това е изкуство, безвредно е.

— Повикал ли си терапевт за сертификат, Ърнест?

Той се сепна от сарказма й и мигна.

— Не, Господи, не, разбира се, че не. Но аз съм го изследвал и изпробвал върху себе си с месеци.

— От Селектор ли го купи?

— Ексселекторите. Дефекторите.

— Още странни контакти? — Тонът й стана горчив. Вътрешният й стремеж към предпазливост сега тържествуваше и искаше да удари Ърнест. Той не й помогна много като се изпоти и взе да заеква, а красивото му кафяво лице помръкна сред многобройните цветни петна и трептящи лазери. Фигурата лежеше безчувствена, неподвижна.

— Не е така, Мери. Ако знаех, че така ще реагираш, никога нямаше да ти го покажа.

— Притежанието на адски корони е углавно престъпление, Ърнест. Какво означава обещанието ми, след като мога да загубя положението си, да бъда насилствено подложена на терапия и отстранена от полицията? Що за идиот си, за да ме поставиш в това положение?

Ърнест се отказа от опитите си да й обясни, раменете му се отпуснаха. Той поклати глава.

— Не знаех — каза меко той. — Съжалявам.

— Мисля, че няма да се оправя сама до изхода — каза Мери. Гневът премина в отвращение. — Моля те, изведи ме навън!

— Лимузината ще ни закара обратно.

— Не и с теб. Моля те, Ърнест!

— Мери, какво става? — вдигна рамене той. — Това не е нищо. Безвредно е. При тези обстоятелства законът е смешен.

Тя отблъсна размаханите му ръце и бързо отиде до вратата.

— Изведи ме оттук!

Той я последва, с чело набръчкано от болка и гняв.

— Никого не съм наранил! Това никога никого няма да нарани! Какво ще направиш? Ще го докладваш?

— А ти какво смяташ да направиш — да го продадеш на някой любител на изкуството? Да притежаваш адска корона, с която да те хванат?

— Не е за продан. За изложение, за реклама, никога няма да напусне тази сграда, това студио, не може.

— Платил си на Селекторите… Помагал си на хора да нарушат закона. Аз не мога… — тя затвори очи и отвори уста, разтърси главата си. Стисна зъби да не се разплаче.

Ърнест се извъртя, повдигна юмруци във въздуха и изкрещя от безсилие:

— Тогава върви и кажи на проклетите си колеги! Върви! Защо ми причиняваш това?

Той спря, гърдите му се надигаха и спускаха, очите му изведнъж станаха нежни. Притисна ръцете си една към друга.

— Извинявам се — меко каза той. — Направих грешка, а не исках да е така. Нараних те.

Сега вече Мери не можа да спре сълзите си.

Ърнест инструктира иконома на етажа да повика такси.

— Остави! — каза тя. — Ще взема полицейския минибус.

— Добре — съгласи се Ърнест.

* * *

Битката продължи твърде дълго, Джон. Всички знаят кой съм аз освен мен. Не харесвам самоневежеството си. Чувствам, че повяхвам ден след ден. Преследван съм. Ако скоро не разбера кой съм, ще бъда намерен убит. Една игра! Тази игра играя в главата си всеки ден, за да накарам думите да излизат, но тя все по-малко и все по-рядко действа, а това може да означава, че е истина.

29

Мартин прекара сутринта и ранния следобед в определената му стая в имението на Албигони. Изследваше писмените работи на Голдсмит и не желаеше да ходи където и да е, освен ако не го повикат. Тази неохота се изпари към 13:30. Той се облече, огледа се в огледалото и излезе.

Влезе в дългата празна трапезария, впечатлен от тишината. Слънцето проблясваше чисто и ясно през напрашените високи прозорци. Мартин разгледа огромните дъбови греди, намръщи се, поразмота се из голямата механизирана кухня, оглеждайки се като дете в приказен замък.

В кабинета се натъкна на Ласкал. Той седеше мрачно пред един слейт и четеше.

— Къде е Албигони? — попита Мартин.

— В семейната стая — надолу по коридора, край входа и после вляво, нагоре на полуетажа вдясно, втората врата.

— Сам ли е?

Ласкал кимна. Дори за момент не отмести поглед от екрана. Мартин се повъртя, потрепна и последва инструкциите му.

Албигони, клекнал пред висока коледна елха, увиваше пакети, пръснати около нея. Когато Мартин влезе, той погледна нагоре и съзнателно започна да размества пакетите.

— Преча ли? — попита Мартин.

— Не. Ние вече… свършихме всичко това — той посочи към елхата и пакетите. — Вече. Тя обичаше Коледа. Бети-Ан. Напомня ми за времето, когато беше малко момиче. Винаги имахме коледни елхи.

Мартин го погледна ококорен. Албигони леко се изправи, като някое летаргично лениво животно или изморена горила.

— Когато приключим с погребението ще раздадем пакетите за благотворителност. Тя не ни изпрати своите… все още не ги е донесла.

— Съжалявам — каза Мартин.

— Скръбта си е само моя.

— Понякога разрешаването на даден проблем потиска болката.

— Не се тревожи за болката ми — каза Албигони. — Мисли за проблема.

Той мина покрай Мартин и се обърна. Бръчките по лицето му задълбочаваха мрачното изражение.

— Прави, каквото искаш. Има басейн и гимнастически салон. Библиотеката, разбира се. Литвид удобства. Вероятно Пол вече ти е казал.

— Да, така е.

— Утре ще се срещнем в Ла Хола. Направил си списък, маршрут…

Мартин кимна:

— Физически преглед на Голдсмит и мозъчен скенер, а после ще изучавам резултатите.

— Наел съм най-добрите невролози да свършат всичко това. Карол ни даде няколко имена… дискретно, професионално. Ще имаш всичко, от което се нуждаеш.

— Уверен съм — кимна Мартин. — Какви награди ще получат невролозите на Карол? Какво ще им кажете?

Албигони вдигна поглед, за да срещне очите на Мартин.

— Честно казано, г-н Бърк, точно сега мисля, че нищо от това, което се готвим да извършим няма смисъл. Но така или иначе ще го направим. — Той напусна стаята. На Мартин се стори, че коледната елха стои зад него като дух. Тъмни дъбови и кленови мебели; загубени гори.

— Смятам да поплувам — промърмори той. — Всичко е в най-добрите ръце.

* * *

Джон, аз мисля за Хиспаниола като за Гвинея. Загубен дом. Никаква Африка, само Хиспаниола. Обсъждахме написването на поемата ти. Мога ли да се върна вкъщи? Не знам какъв багаж ще донеса със себе си.

30

Цял час Надин разказва за посетителите при Мадам дьо Рош и за това, което вече им беше казала. Тя бе споменала за посещението на Селектора. Останалите били доста впечатлени; досега никой от тях не бе привлякъл вниманието на Селекторите. Бяха изразили загриженост и дори страх.

— Казаха ми, че не искат да ходиш там за известно време — завърши тя, гледайки го тъжно от дивана.

— Наистина ли?

Тя кимна.

— Тъкмо ще имам повече време за работа.

— Не искам да те оставям сам — каза тя. — Костваше ми много да се върна отново тук. Смелост. — Тя се намуси. — Мислех си, че ще го разбереш и ще ме поздравиш.

Ричард се усмихна.

— Ти си смела жена. Можем да отидем до Парлор. В Тихия океан.

— Предпочитам да остана тук. Може да се върнат.

— Не мисля така. Коледа е, Надин!

Тя кимна и се взря в покритите с пердета прозорци. Ричард погледна с копнеж към бюрото и листата, като прехапа леко долната си устна. Тя нямаше да си тръгне.

— Бих искал да пиша.

— Аз ще си седя тук, а ти пиши. Ще приготвя вечерята.

„Няма да си тръгне. Кажи й да си върви!“

— Добре — кимна Ричард, — остави ме да се концентрирам.

Тя стисна устни. Той седна на бюрото и взе химикалката, остави празен ред и започна с А, след което изтри буквата и с леко духване махна остатъците от гумата, които паднаха върху килима.

„Внимателно направих приготовления, знаейки, че дрехите ще ми трябват чисти. Мразех когато идваха и насилваха работата ми, но така беше; за да изчистя мръсотията от моята добра същност, аз трябваше да изпълня тази церемония. Може би след няколко дни ще отида до Мадам дьо Рош и там ще направя нещо подобно. Започнах отново от чистенето на ножа, шокиран, разбирайки, че те бяха хората, от които наистина трябваше да се отърва. Не точно бедните младежи, които гледаха на мен като на баща. Но така или иначе трябваше да продължа. Заради поезията ми, мъртва в мен. Бягащ, намразен, изгонен от лукса на предишния ми живот, можех да започна отново. Бих могъл да се крия на село, да посветя повече време на писането, далеч от постоянните дразнители.“

— Ричард? Може ли да изляза да взема нещо за вечеря? Кухнята е празна и ще трябва да използвам твоята карта. Моята е изчерпана.

— Добре — отвърна Ричард.

— Излизам и ще се върна след половин час. Къде е най-добрият магазин тук?

— Ангъс Грийнс. Две преки надолу по Кристи и нагоре по Саламандър.

— Добре. Знам го. Някакви поръчки?

Той я погледна с вдигнати вежди и тя отново стисна устни.

— Съжалявам — отвори вратата и хвърли поглед към него — вече наведен над бюрото, пишещ. Затвори вратата. Стъпки надолу по бетона.

Развлечения. Глас от вратата съобщи за първия. Ето го. Нов час, нов ден. Отброявай всички моменти от този миг нататък, всяко начало оттук! Аз отворих вратата и се усмихнах.

Книга втора

1100–11010–11111111111

Имаше един човек. Ние, които сме все още грешници, не можем и да мечтаем за тази титла на възхвала, защото всеки от нас не е един, а много… Виж как този, който мисли, че е едно цяло, всъщност има толкова много личности, колкото и настроения, както казва Светото писание, „Глупакът се мени като луната.“

31

Литвид 21/1С Мрежа (философски коментатор Хром Визниак): „Досега видяхме странен и празен свят, покрит със слаба и непостоянна растителност. Моретата са пълни може би единствено с растителен живот, докато кръговете от кули на сушата — несъмнено изкуствени, поне според мен — ни изкушават да вярваме, че са дело на някоя изчезнала цивилизация от мислещи същества. Загадката продължава и през този Коледен ден. Допълнителната информация на АСИМП е по-скоро спомагателна, отколкото разкриваща нещо. Проектантите на АСИМП и учените са разбираемо изпълнени с неохота да приемат като факт, каквито и да било теории. Но Литвид върви напред и натискът да се правят теории е огромен.“

„Ние помолихме Роджър Аткинс от Майнд Дизайн да попита намиращата се на земята симулации на АСИМП относно възможността за съществуване на живот на В–2. Аз лично говорих с шедьовъра на Роджър Аткинс, Джил. Ето какво каза тя:

Джил > «Форматът на кулите е доста впечатляващ. Това, че изглежда нищо не вършат, ме навежда на мисълта, че са били проектирани или като произведения на изкуството, или като монументални паметни плочи, или като гранични знаци, но разположението им, като изключим близостта до океаните, е привидно произволно. АСИМП още не е изключила възможността за големи подвижни форми на живот. Остава и възможността животът в океаните да е организиран по непознат за нас начин.»

Визниак: «Неохотата на симулацията на АСИМП да сподели теорията си е част от тайнствеността, завладяла дизайнерите на АСИМП. Какво биха казали, ако не бяха толкова дискретни? Биха ли дискутирали идеята за пълен с живот океан, една цялостна форма на живот, скрита във водните пространства на В–2? Биха ли размислили върху възможността за съществуване на интелигентни същества, които да са се оттеглили в моретата, връщайки се към някаква идилична първоначална форма като един вид ваканция след провала на по-висшата цивилизация? Може би биха ни казали, че строителите на кулите са се преместили да живеят в космоса, както започваме да правим ние сега и вероятно изграждат огромни космически колонии или може би космически кораби, в които съхраняват моделите си за далечни пътувания… В–2 е предизвикателство за интелекта, загадка, която дразни любопитството ни. В крайна сметка, Литвид си остава с глупавите размишления на досадни дъртаци като мен. Кой може да каже колко дълго ще чакаме истината?»

Редактор Рейчъл Дърел: «Доктор Визниак, вие сте наясно, че наближаваме един странен вид хилядолетие.»

Визниак: «Да. Двоичното хилядолетие.»

Дърел: «Вие говорихте за нетърпението ни да разберем истината, нетърпението ни да получим готови отговори. Смятате ли, че двоичното хилядолетие е симптом на детско любопитство?»

Визниак: «След няколко дни, когато годината ни от единадесет единици премине в година с единица и единадесет нули след нея, разбира се съгласно двоичната система, много хора ще почувстват, че предстои нещо забележително. Други без съмнение ще се опитат да направят така, че да се случи нещо важно, не че бих искал да ги окуражавам.»

Дърел: «Да, но мислите ли, че това е симптом на детинството ни, на нашата младост?»

Визниак: «Ние вече не сме деца. Бих казал, че човечеството навлезе в трудното си юношество през двадесети век и сега вече сме тийнейджъри. Детството бе славата на Ренесанса, Индустриалната революция, когато се научихме да използваме ръцете си, но сравненията са неточни. Ала ето ни тук сега, борещи се с вътрешни сили, които не разбираме, опитваме се да бъдем зрели, стараем се да бъдем зрели и горко на тези, които се мъчат да ни върнат назад. Ние се подлагаме на терапия — не казвам, че терапията е неефективна, защото тя е едно от чудесата на 21 век, този стремеж за истинско умствено здраве. Аз самият щях да бъда половината от това, което съм сега без терапия… Смятам, че неохотата на неподложените на терапия и страхът им от загуба на индивидуалността са неоснователни. Не съм познат като човек, който е кръгла нула, нали разбирате. Някои ме смятат за прекалено свадлив, но аз мисля, че съм прав.

Ние също се самонаказваме и това е неприятната страна на стремежа ни за зрялост. Това, което все още не разбираме, се опитваме да прочистим с болка. Покойният ни Президент Рафкайнд и противоконституционните му опити да превърне американската политика в един вид еднообразие на изразяването, опитът му да се потисне това, което ние наричахме разрушително несъгласие… Шумният му провал като държавник, неуспехът му да промени законодателната ни система…»

Дърел: «Да, но какво ще кажете за двоичното хилядолетие?»

Визниак: «Какво мога да кажа за него? Глупаво е. Преди двоичните номера имаха огромно значение, защото бяха основата на всички изчислителни системи. Сега двоичната система е демоде, най-обикновените компютри използват неврологични методи с много по-големи възможности… Хората възхваляващи двоичното хилядолетие са старомодни и мързеливи. Искат истината да им се поднесе на тепсия като дар от Бог или някоя благосклонна по-висша сила. Двоичното хилядолетие е още една нумерологична измама.»

Дърел: «Мислите ли, че разкритията на АСИМП могат да бъдат свързани с тази дата? Че на първия ден от новата година АСИМП може да разкрие нещо, нещо толкова важно, така разтърсващо, че да ни се наложи да преоценим всичко, което сме мислили и били досега?»

Визниак: «Скъпа моя приятелко, самата вие звучите като привърженичка на възхваляването на двоичното хилядолетие. Но разбира се, следващото двоично хилядолетие ще бъде много по-дълго от хиляда години…»

Дърел: «Още 2048 години?»

Визниак: «И разкритията на АСИМП ще ни влияят най-малко толкова дълго, каквото и да открие станцията. В началото на зрелостта си ще изследваме звездите, лично ще посетим В–2. Ще бъде чудесно време. С разкритията на АСИМП започва една нова ера, в която представата за наказание и възмездие напълно ще се заличат от съзнанието ни.»“

Превключване/ Литвид 21/1В Мрежа:

АСИМП (Връзка 4) > Подвижният ми изследовател започва геоложки анализ на една потъмняла оголена скала близо до разположението на кули на 70N1776W. Един от океанските изследователи не е пращал доклад от шест часа. Втори подвижен изследовател и един балон над северното море в момента изследват преработени хранителни остатъци, които изглежда не са отделени от растителния морски свят. Възможно е да са следи от животински метаболизъм, може и да са спори на неизвестни форми на подвижни растения.

* * *

Където има грехове, има множество.

Ориген

32

Денят на големия полет. Лос Анджелис — Хиспаниола за два часа. Зазоряване. Мери седеше неспокойна в дневната си, чакайки потвърждение от Д. Рийв. Концентрира се, за да потисне страха си. Скръбта й по Ърнест бе толкова искрена, все едно, че бе умрял.

Докато се протягаше и освобождаваше от напрежението, Мери хвърли поглед към картата на града, чрез домашната си pd мрежа. Видя Лос Анджелис като цветна мозайка. Всеки цвят показваше състоянието на даден район по шест показателя. Цветовете се сменяха всеки ден. Гневно червено се поддържаше вече шест месеца в дупките, там хищничеството на Селекторите нямаше покой.

Мери приключи тоалета си и застана гола пред едно високо огледало, вградено във вратата на банята. Кожата й сияеше от здраве, но все още имаше бледата драскотина отзад на бедрото. Най-малката от грижите й. Обличането на цивилни дрехи се изискваше винаги, когато pd работеха извън града. Ръкавите на изискания дълъг костюм стигаха до лакътя и бяха в розово — тъмноборовинков цвят. Ръкавиците бяха бели. По средната ивица на колана — статичен дизайн на цветя, поклатени от бриз. Елегантно, но в стандартите на служебните задължения. За момент не можа да се познае, взирайки се в младото момиче с уплашени очи — имаше безброй причини да се страхува и никоя от тях не бе рационална. Какво можеше да й се случи в Хиспаниола? Всяка година там отиваха милиони, за да се опитат да забогатеят. Хазарт. Добре платени и уважавани бели и черни мъже и жени, податливи на финансови изкушения, пътуваха натам.

Но Мери Чой отиваше в качеството си на държавен служител. Щяха да следят всичките й действия. Това я тревожеше.

Тя седна на дивана, наведена над чаша кафе и загледа по видеоекрана, показващ бледия изгрев над източните хълмове. Мери знаеше, че е подготвена за този ден и умствено и физически.

„Съжаление за Ърнест. Трябва да го забрави.“

Малко момиче, изумено от промяната. Какво биха си помислили майка й, сестрата, братът Лий. Тъга по тихите години сред всички тях; трансформирането й беше крайната обида, прибавена към по-ранните наранявания. Вече не е нито дъщеря, нито сестра. Аз избрах и проклети да сте всички вие. Но продължаваше да вижда себе си — все още ниска, със закръглено лице.

Окото й зърна мигащата зелена светлина на личния номер. Сигнализираше за идващо съобщение. Д. Рийв би използвал полицейската линия. Мери се почуди дали да отговори, ако е Ърнест. Имаше нужда от време. Съобщението свърши и светлината се превключи на кехлибарен цвят.

Мери изключи екрана и вдигна щорите за истинска гледка — отворен град и небе отгоре, прозорецът гледаше на север, към другите Гребени, опасани от облаци. Тук и там над града валеше дъжд. Тя хвърли поглед към кехлибарената светлина и бавно поклати глава — никога не би могла да остави дълго съобщение, без да го погледне.

— Плейбек на линията за лични съобщения — каза тя. Кехлибарената светлина премина в син плейбек.

— Здравей, М. Чой! Сандра се обажда. Срещнахме се в полицейската централа преди два дни.

Екранът показа и съпътстваща картина. Мери го включи и погледна образа: прекрасна бяла кожа, големи очи на сърна, на дясната буза се открояваха символите на агенцията и орбиталната гилдия.

— Реших да ти се обадя и да ти съобщя кога съм свободна. Както казах, трудно се намира приятна компания. През тази седмица ще работя, но през новогодишната нощ съм свободна. Ще празнуваме ли влизането в двоичното хилядолетие? Ето и кодът ми. Не се притеснявай и ми се обади. Довиждане.

Мери почувства угризение и каза на телефона да се изключи. От месец не бе имала много контакти с приятели, освен с Ърнест и другите от полицаи. Сега я търсеха и тя се зарадва на мисълта да сподели новогодишната нощ с някой нов, приятен човек.

— Изпрати съобщение до номера на Сандра — каза тя. — Сандра, тръгвам на път за няколко дни. Ще ти се обадя, когато се върна. Благодаря, че ми позвъни.

PD линията звънна с мелодия от камбанки.

— Здравейте, Мери Чой е.

— М. Чой, Д. Рийв. Приготвихме всичко за полета ти. Уредил съм двама от най-добрите вътрешнощатски и международни следователи да ви придружат. Те имат опит с Хиспаниола — години наред трябваше да се занимават с проблемите около полковник Сър. Мисля, че си чувала имената им: Томас Крамър от Щатски Интернационал, Хавиер Душеснес от Междущатски. Сега и двамата са на конферентна връзка. Т. Крамър, Вашингтон.

Появи се Крамър. Тъмнокос, в края на двадесетте и началото на тридесетте си години, с кръгло лице. Беше облечен в това, което pd смятаха за федерална маскировка — дълъг сив костюм, риза с колосана яка. Крамър беше pd от Лос Анджелис. Работата му бе да се свързва с федералните власти, за да обсъжда международни проблеми, които засягаха Лос Анджелис и южна Калифорния. Мери познаваше работата му — проследяваше адските корони и друг нелегален внос. До Крамър се появи още един: Мери не го разпозна.

— Х. Душеснес, Междущатски — представи го Рийв. — Хавиер е в Ню Орлиънс. Двамата ще се присъединят към вас в Хиспаниола по-късно тази вечер, няколко часа след пристигането ви. Смятат, че може да искате да поговорите преди заминаването, последни подробности.

Мери кимна учтиво. Душеснес и Крамър отвърнаха на поздрава. И двамата изглеждаха изморени.

— Отиваме при Полковник Сър да търсим убиеца — каза Крамър. — Надявам се, че Лос Анджелис е изчерпил всички други възможности.

— Намерихме резервация за полет до Хиспаниола на негово име — каза Мери. — И покана от самия Ярдли. Нашите източници не са го открили в града, а от надзора ни казаха, че от няколко дни не е правил нищо извън града.

— Значи получавате от надзора нещо повече от хъс — кимна Крамър.

— Карибски Суборбитални Североамерикански Въздушни Линии потвърждават, че билетът му до Хиспаниола е бил използван, но не могат да потвърдят, че той го е използвал. Поинтересувахме се чрез федералните и те предадоха загрижеността ни в Хиспаниола. Федералните ни казаха, че Хиспаниола е получила неофициално международно дипломатическо разрешение за разследване от самия Ярдли. Отричат, че Голдсмит е влязъл в страната, но ни е разрешено да претърсим Хиспаниола и да използваме цялата полиция.

— Подозирам, че федералните са упражнили огромен натиск над правителството на Хиспаниола — каза Душеснес. — Току-що затворихме две континентални клирингови къщи за адски корони. Федералните наистина прочистват къщите и това може да улесни нещата.

— След колко време ще започне истинската работа? — попита Рийв.

— Не преди да минат две или три седмици. Но, хей, федералните не ни казват всичко. Защо не изпратите някои от техните агенти да проверяват това?

— Помолих ги. Те са твърде заети за нещо толкова дребно — Рийв със съмнение поклати глава. — Хавиер говори френски и креолски. Томас е добре запознат с Карибските афери. Слушай какво ти казват, Мери.

— Разбира се — рече тя тихо.

— Внимавайте всички — каза Рийв. — Интересува ни каквото и да е, свързано с Ярдли и федералните. Внимавайте! — Загрижената нотка в гласа му бе искрена.

— Да, сър — кимна Крамър отегчено.

— Господа, благодаря ви за отделеното време.

— Ще се видим в Хиспаниола — каза Мери.

— Радвам се, че ще бъдем от помощ — промърмори Крамър.

Душеснес се усмихна мрачно и кимна.

— До скоро.

Образите им изчезнаха. Рийв остана.

— Не ти се разрешава да носиш оръжие, разбира се, и не можеш нищо да внесеш в Хиспаниола. Но има начин. Ще изпратя човек да те срещне на океанското пристанище на Лос Анджелис. Той ще ти даде нещо, което може да се окаже полезно, пъхни го в куфара си преди проверката на багажа. Инструкциите ще са ясни. Не е напълно законно, но е съвсем ново. Така или иначе, все още никой не си е направил труда да го обяви за незаконно. Надявам се, че няма да ти се наложи да го изпробваш.

Рийв изчезна без сбогуване. Мери пое дълбоко дъх и изключи екрана. Тя събра куфара си, хвърли бърз поглед на апартамента, нагласи двата арбайтера за поддръжка и затвори вратата след себе си.

* * *

Психиката не може нито да бъде обучавана, нито отклонявана от правия път на самокритикуване на смутеното съзнание.

Ърнест Нюман, Произходът на Съзнанието

33

Мартин Бърк закуси в задната част на лимузината на Албигони като драскаше по физическите и психически оценки на Голдсмит, донесени тази сутрин.

Расовата му принадлежност отразяваше 80% негроиден и 20% европеидно-монголоиден произход. Негърското потекло бе вероятно от Централна Африка, 18 век, генетичните структури отразяваха нормални промени за такова потекло. Малък риск от блокиране на системите или поява на ракови клетки. Слаба вероятност за болести, свързани с наркотици. Не е склонен към пристрастяване към медикаменти. Физически силен и изпълнен с енергия.

Всички нервни функции са ненарушени; няма наранявания или общи непоследователности. Дадена му е оценка 86–22–43 по скалата на Рош, това е нормално за всички основни функции, но под голям вътрешен (външен) стрес.

Според оценките на активността на функциите на мозъка му, като цяло той е общителен индивид. Развитието на въображението и моделиращите способности показват много активен умствен живот още от ранна възраст. Това предполага наличие на интровертна личност. Според заключенията на анализаторите, Голдсмит би се справял впечатляващо с работа, която включва умствена активност, не физическа. Би проявил определена склонност към математика, включително и пространствени задачи. Нищо не бе споменато за лингвистични способности, такъв добър анализ на строежа на мозъка обикновено изисква няколко седмици.

При повечето серийни убийци ясно личат изменения в определени сфери на мозъка, дължащи се на тежка физическа или психическа травма в детството. Понякога травмата довежда до преструктуриране на центровете за моделиране на социалното поведение. От това биха могли да пострадат различни човешки способности, което да доведе до коренна промяна на психиката. Изследването на Голдсмит не показва белези от тежка физическа травма. Терапевтите, изготвили диагнозата, не бяха открили признаци и на психическа травма. Голдсмит не беше признал никакви травмиращи условия или психическо малтретиране в детството.

Вероятно Голдсмит бе един от онези четири или пет процента от всички убийци, които не можеха да бъдат успешно подложени на терапия чрез психическо преструктуриране на мозъка. Това означаваше, че в пълно съзнание е избрал да убива. Обаче оставаше възможността да е претърпял истински емоционален удар, който не се е отразил на физическото му състояние.

Ако Голдсмит бе физически здрав и умствено неувреден, това би го поставило в най-рядката от всички категории — интелектуалния психопат, истински злия индивид. Но изследванията на Мартин му показаха, че това се е случвало при пет или шест индивида през последните 50 години.

Ако Голдсмит бе преживял скрит патологичен удар, тогава Мартин беше сигурен, че признаците за такова състояние можеха да бъдат открити в Страната. Той погледна към Ласкал.

— Все още бих желал да видя разговорите ти с Голдсмит.

— Първите не бяха записани — каза Ласкал. — Не искахме никакви доказателства, в случай че се наложи да го освободим. Ако ти не се беше съгласил.

Мартин кимна.

— А след това?

— Никакви официални разговори. Никой не е говорил с него детайлно. Докато все още не му беше поставена диагноза, стоеше сам в стаята си и четеше.

— Можеш ли да ми кажеш къде го държат?

— Предполагам, че вече няма значение. Беше в къщата на г-н Албигони. Частното крило. Сега го преместиха в ИПИ.

Мартин се замисли, че без да знае е бил толкова близо до Голдсмит.

— Никой ли не е говорил с него? Освен диагностиците.

— Беше му поставена диагноза чрез медицински арбайтер. Никакъв доктор не се срещна лично с него. Но аз говорих с него веднъж или два пъти. Изглеждаше тих и доволен. Спокоен.

Мартин знаеше, че диагнозата, поставена чрез арбайтери е далеч от идеалната; това постави оценките за състоянието му в нова светлина.

— Каза ли ти нещо съществено?

Ласкал помисли за момент като сложи ръце върху коленете си и преглътна.

— Каза, че е доволен, че отново ще сглобим Хъмпти Дъмпти. Той се обръщаше към г-н Албигони като към крал и смяташе, че аз трябва да съм един от хората на краля.

Мартин се ухили и поклати глава. Разбито яйце. Разбита личност.

— Това може нищо да не означава. Той знае, че е злодей.

— Какво значи злодей? — попита Ласкал.

— Престъпник. Който върши зло.

— Оу! Архаична дума. Никога не съм чул някой да я произнася.

— Злодеят автоматично предполага, че нещо до него или нея трябва да бъде обвинено или най-малкото така се преструва. Просто за да проведе учтив разговор, да представи нещата в добра светлина, Голдсмит би се съгласил с твоето съждение, че е луд, и би се извинил като каже една метафора… Че е разбито яйце.

— В началото той не отричаше вината си. Каза, че го е извършил и носи цялата отговорност.

— Но ти не си записал тези разговори. Не мога нищо да науча от тона или маниерите му.

Ласкал се засмя на загатнатото обвинение.

— Ние бяхме повече от смутени и нерешителни.

— Не ви обвинявам — каза Мартин. — Не и за това.

— А в какво ни обвинявате, г-н Бърк?

— В очевидното… Това, че Албигони не е предал веднага Голдсмит на полицията.

— Вече говорихме за това — каза Ласкал, поглеждайки отново през прозореца. Движеха се бързо на юг сред спокойния трафик в късната сутрин, минавайки покрай старите стъклени и бетонни курорти и околностите на Сан Клементе. — Г-н Албигони смяташе, че ако предаде Голдсмит, никога няма да узнае защо е убил тези деца. Дъщеря му. А той трябваше да знае.

Мартин се облегна напред:

— Албигони мисли, че Голдсмит ще бъде подложен на обща радикална терапия и никога повече няма да бъде Голдсмит. Дори нямаше да бъде поет.

Ласкал не отрече.

— Подозирам, че Албигони вярва, че онова което прави г-н Голдсмит добър поет е безусловно свързано с това, че е убиец — каза Мартин. — Това е една стара погрешна концепция, подкрепяна от науката, когато психологията беше пищящо пеленаче — това, че геният е близо до лудостта.

— Може би, но ако г-н Албигони научи, че има някаква връзка и че той е довел скорпион в къщата си и е загубил дъщеря си…

Мартин се облегна назад. Пол Ласкал отново се бе превърнал в платен служител на Албигони, човек, чиято работа бе да се съобразява с прищевките и емоциите на шефа си. Колко удобно бе за Ласкал да приема себе си по този начин.

— Кой сте вие, г-н Ласкал?

— Моля?

— Какво ви доведе при г-н Албигони?

— Нали не изследвате мен, доктор Бърк?

— Просто съм любопитен.

— Не на място — студено каза Ласкал. — Аз съм служител на г-н Албигони, а също и негов приятел — макар и не със същото социално положение, може би. Вие смятате това за симбиоза. Аз гледам на него като помагане на един велик човек да се справи с живота малко по-ефективно, да има повече време да върши това, в което е наистина добър. Перфектният лакей, бихте казали вие, но аз съм доволен.

— Не се съмнявам, че сте. Това е забележителен самоанализ, г-н Ласкал.

Пол Ласкал реагира студено:

— Ще пристигнем след 10 минути.

* * *

Когато той отива да спи, световете са негови. Той става велик крал или учен, влиза навсякъде. Като велик крал пътува където си поиска в собствената си страна със своята свита, дори тук, носейки със себе си всичките си усещания, той пътува в собственото си тяло, както пожелае.

Брад Арамиака Упанишади, 2.1,18

34

Писа часове наред, докато мускулите му се схванаха и стомахът му заръмжа за храна. Спираше за малко всеки час, за да облекчи упоритото и дразнещо разстройство. Ричард Фетъл се забавляваше в диаболичната си концентрация, отново роб на думите. Предишният ден той напълно прекъсна всякаква оценка за това, което пишеше; вече не поправяше, дори не си правеше труда да спазва граматиката.

Надин незабелязано го бе изоставила по някое време предишната нощ, вероятно завинаги. Оттогава беше натрупал 30 гъсто изписани страници и вече привършваше хартията, но нямаше значение, сега вече не изпитваше никакви угризения да използва презрения слейт. Беше щастлив.

Спря да разгледа кръвта, той скоро щеше да намери поличба в прекъснатия живот на тези бедни обожавани пиленца, учениците му. Да разбере с опияняващ терор степените на свободата си и колко несигурна беше тя. Още колко дълго можеше да живее, знаейки това, което знаеше? Той постоя клекнал сред руините още около час, гледайки как кръвта става по-тъмна и лепкава. Пофилософства върху безсмисления й опит да се съсири, да не допусне лошия свят, когато всъщност смъртта беше тук и лошият свят беше триумфирал. По същият начин и в него бе триумфирал лошият свят; той беше толкова мъртъв, колкото и учениците му, но по чудо способен да се движи и мисли и да задава въпроси. Мъртъв в живота, свободен. Той беше разхлабил връзките, които предишните години на изпълнен със социални контакти живот бяха създали и натрапили върху му. Изплъзна се от репутацията, която го бе задушавала. Защо тогава не напусне апартамента и не започне веднага да удължава живота си със смърт? Колкото по-дълго останеше, толкова по-големи ставаха шансовете свободата му да бъде разкрита и ограничена.

Той напусна стаята на сечта и отиде в кабинета си, за да нагледа стегнатите редици на работите си, книгите, пиесите и поемите, писмата, всички подредени. Преди да може да напусне всичко това, той трябваше да напише манифеста си. Можеше да го направи само с писалка и мастило, не с изчезващите електронни думи на слейта.

Последният лист хартия беше изписан. Ричард грижливо събра страниците на една страна и извади слейта като се хилеше на ироничното отклонение. Спря за момент, усещайки бунтуващите се вътрешности, изчака възвръщането на някаква временна стабилност, след което включи терминала и продължи.

„Не мога да кажа, че съжалявам за това, което извърших. Поетът трябва да отиде там, където никой друг не ходи или където отиват презрените. Сега аз съм там и свободата е зашеметяваща. Мога да правя и пиша каквото си искам; никакви по-големи наказания или хуни!“

Грешно написана дума! Предлагам хули!

— По дяволите! — Ричард изключи коректора.

„могат да бъдат добавени. Мога да пиша за расовата омраза, собствената си омраза, одобрително или неодобрително. Мога да предложа цялото човечество да бъде принесено в жертва, първо децата; подложените на терапия да бъдат живи изгорени в бетонните си мавзолеи. Мога да изкрещя, че Селекторите са прави и че налагането на крайна болка е единственият начин да бъдат излекувани някои от болестите на това общество, ако то ще продължава да съществува. Може би пеленачетата трябва да бъдат оставени на адските корони да ги подготвят за злото, което те неизбежно ще извършат. Побързайте, ако искате да ме хванете. Няма да остана за вашите безсмислени оценки. Имам други неща, с които да експериментирам. Аз съм единственото живо същество и това е защото съм мъртъв.“

След като написа манифеста си, той окачи листа хартия на стената с помощта на бащиния си нож, оръжието на неговата свобода. Мина край вратата и влезе в стаята на клането, без да гледа наоколо, отново съзнавайки свободата си като нова дреха или като освобождаване от дрехите.

Той напусна апартамента, Гребена, града. Навън изглеждаше, че може да се изкачи в облаците, да се превърне в движеща се пара и излее като дъжд над всички, от които може да бъде абсорбиран, цялото човечество, избрало да се посече, да бъде наистина свободно. А след това може би няколко, стотици или хиляди от всички тези мъртви-живи, оцелелите от това събиране на истината ще

Ричард спря и изтича към банята. Прочисти се, както си представяше, че и Голдсмит се е почувствал пречистен. Почуди се дали може да използва тази метафора или вече я е използвал. Не можа да си спомни. Върна се към слейта, вдигайки панталоните си.

узнаят най-после кои са, окончателно осъзнаване. Собственото им Аз ще бъде различно и гравирано много по-дълбоко, духовете им ще се обединят в тъгата и радостта за това, което са направили.

Сега беше най-добрият момент за край, но гладкостта липсваше. Най-добре би било да посъкрати малко и да го изглади по-късно, за да не изпусне вдъхновението.

Той обаче не можеше сега да стане облак. Трябваше да намери друг начин да изчезне. Изчезвайки, името му щеше да стане легенда. Щеше да стане по-известен от който и да било поет, а в сънищата си хората щяха да мислят за него, да се чудят. А той щеше да бъде вътре в хората и това би било още по-добре. По-добре. Той измина първата си миля извън града, в кафявите хълмове. Пресече опърлената стъклена земя

Изобщо не свършваше гладко, всъщност отказваше да свърши и Ричард имаше нужда от почивка.

и почувства веещия студен вятър през дрехите си, по плътта си,

Ричард затвори очи, опитвайки се да насили края, но вместо това виждаше продължаващо приключение. Голдсмит вътре в него искаше да изследва тази нова свобода. Ала изведнъж Ричард се почувства изтощен, мрачна пелена се спусна между него и екрана на слейта. Идваше още едно прочистване.

кълба дим от огъня се издигаха около краката му. „Аз ще изгоря това общество до корените му…“

Той можеше да почувства как идва още един манифест.

— Моля те, остави ме на мира — изстена като се търкаляше по леглото.

и остави зелената нова трева да порасне, свежа и свободна.

Затича се към банята.

* * *

Индивидът се разграничава от света и социалната си група тогава, когато е способен да разглежда всичките им елементи като подлежащи на управление знаци. Във всеки индивид, културен или не, „съзнание“ се развива, когато всички части на ума му уеднаквят естеството и значението на „посланията“ си. Тази интеграция намира резултат в личността, „наблюдателят“ на умственото съгласие — съзнателна личност.

Мартин Бърк, Страната на Съзнанието (2043–2044)

35

Океанското пристанище на Лос Анджелис се простираше на 4 мили от брега, обслужвано от совалки с вертикално излитане и три магистрални моста. На юг и изток големи розово-сиви водни пространства, заобиколени с тясна морска ограда, разкриваха простиращите се към океана наноферми, свързани с платформата на централното океанско пристанище.

Самолетът стоеше тихо, гладък и сив. Пътниците се качваха един след друг, докато арбайтерите разтоварваха багажа от предишния полет. Самолетите не спираха да летят и автоматичните пилоти никога не почиваха. Само хората надзиратели се сменяха за наблюдение на всеки 8 часа.

Мери Чой се настани на мястото си. Коланите се извиха около нея, приспособявайки се към фигурата й. Тя погледна навън през широкия прозорец. Ниски къдели от облаци лежаха на запад. Океанът беше искрящо син под обедното перлено слънце, което грееше през мъглата. Мери поемаше всичко това със странен глад. Нетърпелива да се приземи в Хиспаниола и да си свърши работата, нетърпелива да се справи със задачата си през следващите няколко седмици.

Нетърпелива да избяга от грешките си.

Пратеникът на Рийв й бе дал една кутия, съдържаща метален гребен, гримове и четка за коса. Дръжката на четката се отместваше със завъртане, за да се покаже сива паста, която разпозна като някакъв вид нано. Тя беше поставила кутията в багажа си и бе преминала проверката. Пратеникът й беше дал и един диск, съдържащ инструкции. Сега тя го извади и замислено се загледа през прозореца. Както бе казал Рийв — не съвсем законно. Но много интересно. Тя се чудеше дали ще проработи.

Затвори очи. Върна се към изминалите два дни, времето прекарано във физическа и емоционална обвързаност с Ърнест, завършило с разрив. Задълженията над личния живот. Понякога й се струваше, че всичко, което има са задълженията й — фокус и смисъл на нейния живот. Тя държеше в шах силите на мрака, за да могат другите да живеят и обичат необезпокоявани, но не и тя. Никакво самосъжаление.

Мери се усмихна, когато самолетът тръгна напред. Двигателите нададоха истински вой — като хиляди урагани. Самолетът набра скорост и зацепи плавно въздуха, издигайки се нагоре. Налягането се увеличи. Чуваше се тихо бръмчене.

Самолетът не беше пълен. Имаше страх на туристическия пазар. Повечето от пътниците бяха туристи от Лос Анджелис на път за Пуерто Рико. Хората и отпред и отзад говореха необезпокоявани. Нормални хора с истински живот и истинска любов и балансирани задължения. Мери затвори очи и се облегна назад.

Не можеше да спи. Включи видеото на своята седалка и започна да щрака каналите. Намери гражданските новини за Лос Анджелис като се надяваше да види нещо за Голдсмит. Изненадващо убийствата не бяха сред днешните публични страсти. Бяха изместени на заден план от изключителния интерес към разкритията на АСИМП. Космосът не я интересуваше много. Мери почувства раздразнение и превключи на кварталните новини.

Още хищничества на Селекторите. Представител на шести район, 28 област на име Марио Нелетиер — политик от дълго време — е бил измъчван с адска корона заради обвинение в злоупотреба с доверието на неподложени на терапия. Двадесет секунди в гърчове. Той искаше минимална балансирана терапия, за да се възстанови от травмата, но отказваше друго лечение.

Мери импулсивно сви пръсти. Незаконно, но тя би поставила за три минути адска корона на всеки Селектор. Да нахлуе в скривалището на всеки Селектор и с шест арбайтери и трима помощници да сграбчи самия Йол Оригунд, израелският преселник, взел плащеницата на Селекторите от основателя Ълф Рулер. Да изблъска асистентите навън и да гледа как арбайтерите връзват заловените на твърдите столове и слагат скобите върху главите им. Те сканират и пренареждат най-тъмните вътрешни части на пленниците.

Престъпление и наказание.

Тя отново превключи на репортажите за АСИМП. Бедният Ърнест. Той никога не би използвал адска корона за истинското й предназначение, но техническият блясък го очароваше. Какво ли не би искал един артист, дори и най-грубият директен достъп до въображението на зрителя.

Беше ли твърде груба. Не знаеше. Задължения и закон.

Мери Чой се улови, че потиска ридание, изчерпано или все още не започнато ридание. Тя погледна съседите си по места — трима млади мъже в дълги костюми и една по-възрастна жена, около трийсетте, скъпо облечена. Всички бяха погълнати от видеопрограмата. Никой не забеляза притесненията й.

* * *

Тук няма никакви колесници, няма пътища. Но Кралят сам проектира колесницата, пътищата. Тук няма радости, няма щастие, няма удоволствия. Но той сам измисли радостите, щастието, удоволствията. Тук няма басейни, няма езерца с лотоси и потоци. Но той създаде сам басейни, езерца с лотоси и потоци. Защото той е създателят.

Бард Араниака Упанишади, 4.3.10

36

Институтът за Психологически Изследвания се издигаше върху поляна от 17 акра като пирамида, краят на която прорязваше един десететажен, зелен стъклен цилиндър. Сградата първоначално е принадлежала на един руско-китайски изследователски център. При президента Рафкайнд много китайски и руски холдинги в Съединените Щати били национализирани след неизпълнени парични задължения към Американски банки.

Сградата не била използвана 6 месеца, след което била продадена на Мартин Бърк. След година ИПИ работеше с 300 души персонал.

Поляната бе самоподдържаща се, каквито бяха всички градини на ИПИ. Из цялата сграда арбайтерите би трябвало да са запазили всичко непокътнато. С изключение на грабежите, извършени от хората, ИПИ трябваше да е такъв, какъвто го бе оставил…

Колата паркира пред стъклените врати и Мартин слезе, протягайки се да вземе слейта си от Ласкал.

— Проверихме всички федерални подслушвателни устройства — каза Ласкал. — Никои не се използват в момента. Мястото е спокойно.

Мартин пренебрегна това и се отправи към стъклените врати. Не го спряха. Влезе в сградата, както бе влизал хиляди пъти преди това, като че нищо не се беше случило.

Ласкал го последва на дискретно разстояние. Мартин се забави на рецепцията, тропайки с пръсти по слейта си. Той хвърли поглед към Ласкал, който си възвърна призрачната усмивка. Мартин кимна, продължи напред покрай празното първо бюро и извика през рамо:

— Кой охранява мястото?

— Не се тревожи — каза Ласкал. — Безопасно е.

— Току-що пристигнахме и влязохме… — гласът на Мартин заглъхваше. Да не се тревожи. — Къде е доктор Нюман?

— Всички са на първо изследователско ниво — отвърна Ласкал, следвайки глухите стъпки на Мартин.

— А къде е Голдсмит?

— В една от стаите за пациенти.

Мартин влезе в стария си офис в края на коридора, две врати преди асансьорите за подземното изследователско ниво. Шкафовете за дискове се отвориха при докосването му, но бяха празни; бюрото му бе чисто. Хапейки долната си устна, той изпробва чекмеджетата на бюрото — бяха заключени и не приеха отпечатъка на палеца му. Беше се върнал, но не си беше вкъщи; домът му вече не го познаваше.

— Тези неща не ти трябваха, нали? — попита тихо Ласкал от вратата. — Не ни каза, че са ти нужни.

Мартин бързо поклати глава и мина покрай него. Вратата на асансьора се отвори при допира му и той се качи, последван от Ласкал. Мартин почувства, че гневът му нараства и се опита да го контролира. Две думи продължаваха да ехтят в главата му: Никакви права. Може би това означаваше, че нямаха никакво право да претърсват работното му място; също така можеше да означава и че той нямаше право да се намесва в никакви действия, които имаха нещо общо с ИПИ.

Двадесет и седем фута надолу. Вратите се отвориха. Мартин зави наляво и решително отвори огромната врата към централния изследователски център. Спря, сложил ръце на бедрата си, хвърляйки погледи към снижената сцена. Над сцената, зад дебело стъкло, три редици от въртящи се места оформяха галерия. Снопове светлина блестяха нежно, идващи от полусферичния купол. По-голямата част от оборудването си беше на мястото, както го бе оставил. Беше поддържано от два изследователски арбайтера: белият и сребрист нетрошлив цилиндър, наномонитори, пет компютъра и едно мислещо устройство, наредени отляво на три сиви дивана, без буферния компютър, чрез който изследователи и изследвани можеха със сигурност да разберат, че плуват във време на закъсняла симулация…

Мартин облиза устните си и се обърна към Ласкал.

— Добре — каза той. — Да започваме.

Ласкал кимна.

— Госпожица Нюман и господин Албигони са в наблюдателната зала. Успяхме да осигурим четири от петте асистента, за които помолихте.

— Кои?

— Ървин Смит, Дейвид Уилсон, Карл Андерсън, Марджъри Ъндърхил.

— Тогава нека да съберем групата.

Отидоха зад сцената, минаха през още една малка врата и излязоха в коридора, водещ към стаите на пациентите. Мартин си спомни последния от 27-те човека, които беше изследвал и подложил на терапия тук, млада жена на име Сара Нин. Той ясно си спомняше нейната Страна, една джунгла, пълна с екзотични животни. Пътувайки през нея той почти бе заобичал Сара Нин. Вътрешно тя бе толкова спокойна, а външно — огромна, приличаща на крава, нормална до тъпота, очевидно от нищо необезпокоявана.

Той често бе сънувал Страната на Сара Нин. Съмняваше се, че светът на Голдсмит ще бъде толкова прост или приятен.

Голдсмит бе държан в стаята, която бе обитавала Сара Нин. Двама яки и високи мъже в дълги костюми стояха пред тази врата, гледайки ги сериозно, докато се приближаваха, кимвайки на Ласкал.

— Г-н Албигони е там вътре — каза по-високият от двамата, посочвайки към вратата направо по коридора — наблюдателната зала.

Ласкал отвори вратата и Мартин влезе.

Албигони и Карол Нюман седяха на столовете срещу главния екран и говореха тихо. Те вдигнаха поглед при отварянето на вратата. Карол се усмихна и се изправи. Албигони се облегна напред с лакти върху коленете, веждите му бяха повдигнати в очакване. Мартин се протегна и стисна ръката на Карол.

— Почти сме готови — каза тя. — Проведох един опреснителен курс за четиримата ни асистенти. От дълго време не са работили.

Мартин кимна.

— Разбира се. Аз също искам да говоря с тях.

— Ще бъдат тук след няколко минути — каза Карол.

— Добре. Аз само… хвърлих бърз поглед на театъра. Всичко, освен буфера, изглежда си е на мястото.

— Това е достатъчно — потвърди Карол. Мартин се опита да не гледа право в нея. Сега се чувстваше особено уязвим. Пулсът му препускаше, той периодично поемаше въздух и не можеше да стои спокойно.

— Как е Голдсмит?

— Беше добре, когато говорих с него — каза Албигони. Подбудителят на всичко това изглеждаше спокоен, като ядро, около което Мартин ще обикаля като електрон. Маловажно. Защо беше тук тогава? Всичко бе готово за работа, можеха да го направят и без него.

— Нека го видим тогава — рече Мартин, нагласяйки третото място в подходяща позиция, за да гледа главния екран. Ласкал седна зад него. Карол активира екрана.

— Стая номер 1, моля — каза тя.

Голдсмит седеше на ръба на грижливо оправеното легло и държеше върху коленете си книга. Черната му коса беше разрошена, дрехите смачкани, но изглеждаше спокоен. Мартин внимателно проучи лицето му. Забеляза сънливите, покрити с гурели очи, линиите около носа, които говореха за силен характер и устата — стисната здраво. Очите му се движеха по книгата, изцяло концентрирани върху нея.

— Коя е книгата? — попита Мартин.

— Коранът — отвърна Албигони. — Специално издание, което публикувах преди 15 години. Това беше единствената книга, която носеше със себе си.

Мартин погледна през рамото си към Ласкал.

— И той я е чел през цялото време досега?

— От време на време — кимна Ласкал. — Той я нарече „религията на робите“. Каза, че ако ще го вкарват в затвора, трябва да е наясно с манталитета на господарите.

— Мюсюлманите са извършили много набези за роби — промърмори Карол.

— Знам — поклати глава Мартин. — Но той не е мюсюлманин, нали? В описанието му не е споменато нищо за това.

— Не е мюсюлманин — потвърди Албигони. — Доколкото знам, не вярва в никаква официална религия. Посещавал е един магазин за ритуални артикули в Лос Анджелис, повече от изследователска, отколкото от духовна потребност, предполагам.

Двама пациенти на ИПИ бяха с ислямска вяра. Техните Страни бяха трудни и плашещи места, великолепни от изследователска гледна точка, но не бяха по вкуса на Мартин. Беше се надявал да тренира ислямски изследователи да се справят с тази културно и религиозно неизследвана област, но не му бе дадено достатъчно време.

— Той изглежда по-спокоен от мен — каза Мартин.

— Подготвен е за всичко — кимна Албигони. — Може да вляза с пистолет или дяволска корона и той ще ме посрещне.

— Масов убиец като светец мъченик — каза Карол. Тя погледна Мартин с лека заговорническа усмивка, сякаш казваше „Перфектното предизвикателство, не е ли така?“

Усмивката на Мартин към нея беше просто трепване. Стомахът му бе стегнат на топка. Имаше разлика между това да си превърнат във Фауст и да си Фауст. Той беше на път да пресече линията.

Ръцете на Голдсмит бяха стегнати, пръстите му бяха сграбчили здраво книгата. Чисти. Без кръв.

Мартин стана.

— Време е да започваме работа. Карол, нека да се срещнем с четиримата асистенти и да планираме следващите няколко дни.

Албигони го погледна с изненада.

— Ние не започваме изведнъж, г-н Албигони — каза Мартин, доволен да види нещо друго освен спокойно очакване по лицето му. — Планираме, подготвяме, репетираме. Вярвам, че сте ни дали достатъчно време.

— Толкова, колкото ви е нужно — каза Ласкал.

Мартин рязко кимна и взе ръката на Карол.

— Господа, извинете ни. — Те заедно напуснаха стаята. Мартин поклати несигурно глава, когато минаха покрай охраната и двамата продължиха надолу по коридора.

— Иска ми се всички просто да си вървят — каза той.

— Те плащат сметката — напомни Карол.

— Бог да ни е на помощ!

* * *

Интеграцията, както и развитието на разнообразните вътрешни и външни езици продължава през целия живот на индивида, но в по-голямата си част, основната работа се извършва в ранна възраст, естеството на страха претърпява радикална промяна у много пеленачета. Преди тази възраст новородените се страхуват от непознати усещания — силен шум, непознати лица и т.н. След втората година към тези страхове се прибавят или ги заместват страховете от липсата на усещания, особено тъмнината. На тъмно или при тишина могат да се проектират някои скрити съдържания на съзнанието. С помощта на езика детето разбира, че това скрито съдържание на неговото съзнание не е разбрано от родителите му. Детето започва да сублимира езика на Страната на Съзнанието. То е на път да се превърне в зрял индивид.

Мартин Бърк, Страната на Съзнанието (2043–2044)

37

Сграбчил слейта и трийсетте страници, Ричард Фетъл се изкачи несигурно по стъпалата. Зад него гумите на автобуса изсвириха и той стреснато се обърна. Нервите му бяха изопнати и той едва можеше да мисли.

Щом застана до бялата емайлирана желязна клетка за птици, Ричард вече не помнеше как е изкачил последните стъпала до къщата. За миг си представи, че птицата вътре е жива и примигва срещу него. Натисна звънеца и чу звука му отвътре. Денят приятно се затопляше и това бе добре, защото той носеше само риза с къс ръкав.

— Моля, отворете!

Леели Вердруго отвори вратата. Тя не проговори, а му се усмихна.

— Здравейте — каза той. — Мадам вкъщи ли е?

— Всички са тук с изключение на Надин. Ти сам ли си? — Тя погледна зад него с широко отворени очи, като че очакваше тълпа от Селектори.

— Сам съм — потвърди Ричард.

Отвътре долетя гласът на Мадам.

— Ричард ли е? Ричард, заповядай вътре. Бях се разтревожила.

Само след миг вече беше започнал да чете на глас ръкописа си. В кръга от познати, той бе седнал срещу Мадам дьо Рош. Всички го слушаха. Започвайки, Ричард потисна угризенията си за това, което бе написал. Общо усещане на неловкост. Някой, вероятно Реймънд Каткарт каза нещо съществено и Ричард се опита да го запомни, докато четеше. Прекъсна четенето, за да се нахрани. Цялата група стоеше около него, говорейки сладки приказки и чакайки го да продължи.

„Повече внимание, отколкото съм получавал от години!“

Ричард се почувства по-силен и по-човечен.

— Бих искал сега да свърша с това — каза той, подавайки подноса на Леели Вердуго. Мадам дьо Рош, облечена в огненочервена рокля и седяща в широкия си мек плетен стол, беше цветният център на тълпата. Тя кимна:

— Готови сме.

Той продължи да чете. Навън се спусна здрач и светлините в къщата се включиха. Това малко смути Ричард, но той не спря. Колегите и приятелите му, скупчени наоколо, слушаха думите му, тихи като че ли благоговееха пред него. Той би умрял така и би бил щастлив да остане завинаги замръзнал тук, като музеен експонат.

— Все още не съм измислил заключението — предупреди той, когато се прехвърли на текста, записан на диска. — Това е само чернова.

— Продължавай — подкани го Сиобан Едумбрага с фокусирани изцяло върху него очи, очарован от кръвта, за която той четеше.

Ричард поправяше, докато четеше, мръщеше се на грубия език, но все пак чувстваше силата. Той знаеше, че предава емоциите си по-добре от всякога. На моменти не можеше да спре сълзите и треперенето на гласа си.

— Не спирай — каза Мадам дьо Рош, когато той млъкна, за да се възстанови от едно особено въздействащо изречение.

След като приключи последните няколко параграфа, освен меланхоличния ужас на ръкописа, го обзеха тъга и чувство на загуба. Той беше писал и беше писал добре, за да стане центъра сред този кръг от хора, на които изглежда се възхищаваше, хора, които почиташе, хора, които означаваха много за него. Те бяха последната му истинска връзка със социалния живот и той скоро щеше да предаде вниманието им. Този момент скоро щеше да мине, но щеше да бъде най-прекрасният миг от настоящия му живот, най-прекрасният момент след раждането на дъщеря му.

Той прочете отново последното изречение, облегна се назад и отпусна надолу слейта, но не повдигна очи, дългите му пръсти трепереха.

Мадам въздъхна дълбоко.

— Уви — каза тя. Той повдигна очи, достатъчно, за да я види как клати глава. Очите й бяха затворени, лицето тъжно. — Той беше един от нас. Той беше един от нас и ние не можехме да знаем, само Ричард можеше да разбере какво преживява той.

Реймънд Каткарт пристъпи напред, скривайки от погледа на Ричард Леели Вердуго, която не се смееше.

— Господи, Фетъл. Наистина ли вярваш, че заради това ги е убил всичките?

Ричард кимна.

— Странно е. Казваш, че го е направил за изкуството си?

Сиобан Едумбрага издаде остър звук, плачейки или смеейки се, Ричард не можеше да разбере кое от двете, защото лицето й беше застинало като маска, очите й бяха покрити с гурели, пръстите събрани под брадичката.

— Опитах се да не го изложа така, че да звучи толкова лошо — каза Ричард.

— Не. Скрий смущението зад смущение, винаги го казвам. — Каткарт го заобиколи. — Мадам дьо Рош, вярвате ли на това… това, което Фетъл е написал?

— Познавам тази нужда — каза тя, — това желание да промениш обстоятелствата или да бъдеш смазан… Сама съм го изпитвала. От това, което знам за Емануел, Ричард правилно го е разбрал.

Мадам направи повече от това да изслуша различните мнения, тя ги окуражаваше, особено мнението на Каткарт, един поет, на който Ричард не се възхищаваше макар да имаше няколко добри неща.

Каткарт пренебрегна подкрепата на Мадам дьо Рош.

— Не го вярвам. Това е отвратително клише, Фетъл.

— И аз не го вярвам — каза решително Едумбрага. Том Енгълс, новоприсъединил се към групата, влезе по-навътре и приклекна пред Ричард.

— Това е обида — рече той. — Дори не е написано добре. Чист поток на съзнателна мелодрама. Голдсмит е поет, човешко същество, характер, толкова сложен, колкото си ти или аз. Да убиеш, просто за да си възвърнеш някакво поетическо прозрение или разтърсиш връзките си в обществото, пак означава да убиеш. За това се изисква огромна промяна у човек, освен ако погрешно сме преценили Голдсмит. Може и да сме, съжалявам. Ти не ме убеди.

Ричард погледна нагоре с наранени очи и разбра, че отново се държи като жертва, разбра и че няма да се защитава. Работата трябва да бъде оставена сама да се защити; така беше казвал винаги и го бе вярвал.

Той не беше видял Надин да влиза, но сега тя стоеше зад групата и се опитваше да го защити. Беше й благодарен, но Каткарт я обори с многословието си. Трима души почти от сърце изразиха възражения срещу критикуването на Каткарт, а после сами се нахвърлиха срещу Ричард. Мадам ги остави да говорят.

„Тя не знае какво убиват те.“

След известно време Ричард стана, стискайки листовете и слейта с дългите си пръсти, кимна към всеки поотделно и благодари на цялата група. Взе ръката на Мадам, стисна я и излезе от стаята. Надин го последва.

— Защо им го прочете? — попита тя, хванала се за дългата му ръка. — Все още не е готово. Ти знаеш това.

Объркване. Защо наистина? Може би очакваше бърза слава? Въпреки онова, което им бе казал, той беше почувствал, че това е готов шедьовър, вече завършен. Защо да е разочарован?

— Трябва да вървя — каза той тихо.

— Добре ли си, Ричард? — попита Надин. Той я погледна — наранен орел — и кимна. Ричард я остави в къщата и мина покрай големия шарен папагал.

— Елате отново — изкряска папагалът, намирайки в ръждясалите си вътрешности сили да се раздвижи.

Ричард не беше повикал автобус. Той извървя клатушкайки се два километра по пътя извън каньона.

В един стар търговски център, се намираше приемната на Античния Център за Изкуства за тези, които намираха истинската терапия за заплашителна, но чувстваха, че имат нужда от външна помощ. На същия ъгъл имаше магазин, който даваше стаи с арбайтери за секс, наречени жигола или проститутки. Имаше също автомат за различни стоки с колички за доставка, които бучаха нагоре и надолу по пътните ленти. На ъгъла Ричард видя един спрял автобус.

Имаше нужда да чуе и друго мнение за ръкописа си, но го беше страх да отиде до винарната или приемната на Тихоокеанския литературен салон. Страх го беше, че това би означавало да убие ръкописа си веднъж и завинаги.

„Малко съчувствие или разбиране. Колкото заслужавам.“

Ричард знаеше, че постъпи като глупак. Като монах, който излиза от метоха след дълги години безбрачие и се втурва в любовта. Като някакъв груб писател, пишещ върху неразрешима тема, осмелил се да си представи мислите на Емануел Голдсмит по време на най-голямата от всички мистерии — когато човек е изпълнен със злоба.

Ричард оправи разбърканите страници, които стискаше и си помисли да ги захвърли на пода на автобуса и да ги забрави. Той прокара пръст по няколко листа, препрочете отново някои неща и откри тук-таме истински бисери.

„Не е тотална загуба. Да спася някои листи и да ги съкратя. Не бих могъл да се надявам да напиша перфектно всичко, още при първия опит. Глупаво. Имам нужда от съвет, а не само от груби порицания.“

Гледайки през прозореца, той поклати глава и се усмихна. Нищо не е като разума на писателя. Винаги глупав, винаги оптимистичен. Хората от литературния кръг всъщност можеше да са по-добри от групата на Мадам. Особено Якоб Уелш; странен тип, но винаги кратък в критиките си, никога груб, оставяйки Йермарк да бъде такъв. Може би Йермарк нямаше да бъде там, въпреки че те рядко идваха поотделно.

Автобусът спря на една пресечка от винарната и литературния салон. Ричард застана под хладното небе, гледайки как една златна линия отразена слънчева светлина пресича булеварда. Той примигна към стената на Гребените и огледалото, насочено точно срещу него — то отрази образа му на уплашен заек, осветен от прожектор. Толкова объркан и в неведение за силите, които го движеха. Единствено опиянен от слепотата си се чувстваше наясно със себе си. Ръцете го сърбяха да запише това, но той отново поклати глава и се ухили на подтика си за писане.

Членовете на литературния салон не можеха да го извадят от равновесие. Този път щеше да бъде подготвен, не като при Мадам дьо Рош.

Винарната беше затворена. Причината не бе изписана на електронното табло за кратки съобщения. Вместо това на таблото примигваше надпис: „Не искаме да бъдем обезпокоявани. Елате по-късно; кога?“ Ричард позна ритъма на Голдсмит; дали той не го бе написал за тях преди години? Или просто вманиачено откриваше Емануел навсякъде?

Надпреварата е като киселина в метална вдлъбнатина; ние се разяждаме. Надежда? Такъв беше Голдсмит преди десет години, разтърсен от живота: двамата с Ричард бяха се отбили във винарната в същия ден, когато Голдсмит бе написал извода си за надпреварата в човешкия живот. Ричард и Емануел тъжно бяха пили виното, но Ричард се радваше на другарството си с този поет. Дали отхвърлена любов или някакъв отказ за публикация, Ричард не можеше да си спомни кое бе разочаровало Голдсмит до там, че да се превърне в тъжен и спокоен човек, изпитващ нужда да се облегне на Фетъл. Дистанцията на славата и успеха помежду им се беше стеснила и на практика изчезнала. Ричард бе почувствал съчувствие, човешки инстинкт да помогне на изпаднал другар. Голдсмит беше написал поемата си върху една хартиена чиния, след като бе изтърсил останалите от храната трохи на пода. Тридесет реда на изумление от невежеството на хората за самите тях.

Двамата с Голдсмит бяха платили двадесет цента на сервитьора за чинията и я бяха занесли в апартамента на Голдсмит. Тогава той живееше на Вермонт Авеню в Сенките, а не в извисените Гребени. Голдсмит бе окачил чинията на стената в рамка за картина и беше записал поемата преди да се отлющи мастилото. Години наред беше пазил празната хартиена чиния в рамка и я бе нарекъл: „Бог прикрива всичките ни прояви на слабост.“

Ричард извървя късото разстояние до литературния салон и видя през прозореца една малка група. Никаква следа от постоянни клиенти и членове. Никаква следа от Йермарк, но Уелш беше там. Той влезе и плати входа си на един арбайтер, облечен като Самюел Джонсън. Ричард седна на едно свободно столче на дъбовия бар, който сега бе обслужван от жалостивата Мириел, частично трансформирана, с кожа на норка върху главата вместо коса. Мириел беше дъщеря на собственика г-н Пасифико, който не беше познат с друго име.

— Мириел — каза той поверително, разкривайки ръкописа и диска. — Имам нещо сътворено след като дълго не бях писал. Излязъл съм извън утъпкания път, но имам нужда от оценка.

— В този час не провеждаме четения или литературно обсъждане — каза Мириел, но докосна ръката му с покритите си със злато пръсти. — Въпреки това, щом имаш нужда… Ще повикам литературния кръг. Значи пишеш? Чудесно! Това означава, че си преодолял задръжките от последните няколко години, нали г-н Фетъл?

— Много години — поправи я той.

Тя го гледаше с огромни топли кафяви очи. Той я възприемаше повече като голям плъх, отколкото като норка. Мириел се облегна на бара и се обърна към останалите.

— Скъпи посетители, тук има един приятел, който е излязъл от утъпкания път — има в ръката си нова творба. Г-н Уелш, ще направим ли заедно един кръг, специален?

Якоб Уелш обърна изненадан поглед към Фетъл. Усмихна се. Хвърли поглед към останалите пет постоянни клиенти за одобрението им; Фетъл не познаваше никой от тях. Всички се съгласиха, литературно благодеяние.

Йермак влезе, точно когато Ричард започна да чете ръкописа си. Той се присъедини безмълвно към кръга и изражението му не се промени, докато Ричард четеше от началото до средата със звучен и спокоен глас.

Часовете, когато съм просто не този, който съм, а това, което съм. Пози, заемани всеки ден, дори когато няма посетители. Това се прокрадва и в поезията ми, нечувствителност като слабо споена става. Това е то; не мога да свържа с подходящо място на вливане в потока, защото аз съм слабо свързан с този живот и връзката се руши с всеки изминал ден.

— Поезията като поток — каза под носа си Йермак. — Добре, добре.

Ричард не можеше да разбере дали Йермак е саркастичен, при него това рядко имаше значение. Онова, което Йермак харесваше, в същото време презираше, защото бе харесвано. Уелш повдигна вежда, гледайки към младежа и Йермак му върна усмивка, която изразяваше мълчаливо съгласие. Ричард изчете всичко до края, свали диска и листа и промърмори нещо за това, че не е бил съвсем точен и се нуждае от предложения. Той огледа кръга с очи на наранен орел. Йермак се втренчи в него с шокирано изражение, но не каза нищо.

— Това си наистина ти — каза Уелш.

— Много е странно — рече стоящата зад бара Мириел. — Какво ще правиш с него?

— Онова, което исках да кажа е, че това трябва да си ти, със сигурност не е Голдсмит — продължи Уелш.

— Аз съм… — Ричард се спря.

„Работата трябва да бъде оставена сама.“

— Добре е — кимна Йермак. Ричард почувства прилив на топлота към младежа; може би в крайна сметка у него имаше нещо стойностно.

— Може да се схване като басня. Бих го поставил в една по-дълга работа — литературна биография. — Йермак вдигна ръцете си, за да „нарисува“ това, което си представяше и загледа разперените си пръсти. — Биография от някой, който не е писател, но се бори да разбере.

Ричард видя идващия удар, но не можа да се отдръпне достатъчно бързо. Йермак се обърна към него и каза:

— Ти ми вдъхна истинско прозрение. Знам как мисли тип като теб, Р. Фетъл. Ти си една кръгла нула. Твърде дълго си се крил под сянката на крилете на Голдсмит.

— Моля те, бъди учтив — без да го обвинява го инструктира Уелш.

— Крилете на Голдсмит са прашни и въшлясали, но все още могат да летят. Ти никога не си летял. Погледни се — пишеш върху хартия! Показване, престореност. Не можеш да си позволиш достатъчно хартия, за да напишеш нещо съществено, но така или иначе пишеш върху нея — знаейки, че никога няма да напишеш много. Никакво издигане.

— Тук е прав — каза Уелш. Останалите не участваха; това беше кучешки бой, не литературна критика и те го намираха за забавен, но отблъскващ.

— Когато Голдсмит се сгромоляса на земята, ще ти се наложи да застанеш извън сянката му, да видиш за пръв път слънцето и то ще те заслепи. — Тонът на Йермак беше почти съчувствен. — Виждам те, Р. Фетъл. По дяволите, виждам всички ни през теб. Каква самовлюбена и невежа хайка сме всички ние. Благодаря ти за това прозрение. Но аз те питам, съвсем искрено — вярваш ли, че Голдсмит е станал убиец, за да подобри поезията си?

Ричард погледна встрани от Йермак.

„Обратно вкъщи. Легни и си почини.“

— Почти мога да повярвам на това — заключи Йермак с лице на язовец. — Голдсмит да бъде толкова извратен!

— Защо ни донесе това тук? — попита меко Уелш, докосвайки загрижено ръката на Фетъл. — Наистина ли си толкова развълнуван?

Мириел трябва да бе натиснала някакъв бутон, защото сега самият г-н Пасифико слезе долу по задните стълби и видя Йермак и Уелш. Намръщи се. Погледна над тях и видя Фетъл.

— Какво прави той тук? — попита г-н Пасифико, посочвайки към Йермак. — Казах ти, че вече не е добре дошъл тук.

Мириел се сгърчи.

— Той дойде, докато г-н Фетъл четеше. Не исках да го прекъсна.

— Пречиш на бизнеса, Йермак — каза г-н Пасифико. — Ти ли го доведе, Ричард?

Фетъл беше изумен и не отговори.

— Още ли е с теб, Уелш?

— Той ходи, където си поиска — отвърна Уелш.

— И тримата — вън.

— Г-н Фетъл… — започна Мириел.

— Той е роден за жертва. Погледни го! По дяволите, той привлече Йермак тук като пчела на мед. Вън, вън, вън!

Фетъл взе листите и слейта, поклони се към кръга толкова достойно, колкото можа и се запъти към вратата. Мириел каза „довиждане“, останалите гледаха с тихо съжаление. Уелш и Йермак го последваха, но на вратата пътищата им се разделиха. Не му казаха нищо, само се усмихнаха с мрачно задоволство.

„Прави са. Съвсем прави.“

Ричард изхвърли листите и слейта в една канавка на ъгъла и зачака автобус. Хладният вятър духаше сивите му коси в очите.

— Джина — прошепна той. — Скъпа Джина.

Някой докосна лакътя му. Той се обърна с нервен подскок и видя Надин, облечена в дълго зелено палто и загърната с вълнен шал.

— Помислих си, че можеш да дойдеш тук — каза тя. — Ричард, мислех, че аз съм лудата. Какво правиш? Показа ли им?

— Да — кимна той.

„Да убие себе си. За това го е направил Емануел. Да се отърве от някого, когото не харесва, от него самия. Ако нямам куража да убия тялото си, мога да убия други и със сигурност да опозоря и себе си.“

Надин взе ръката му.

— Да вървим вкъщи. У вас — прошепна тя. — Честно казано, Ричард, ти ме караш да изглеждам като подложена на терапия.

* * *

„Местните хора наричаха земята на Хиспаниола Айти и Кискейа, което означава грубост и велика Страна…“

Антонио де Херера, цитирано в „Спечелете пътешествениците“

38

Хиспаниола имаше нужда от две международни летища, а имаше три. Третото отразяваше ранното надценяване на туризма от полковник Сър Джон Ярдли или изискванията на наемната му армия. В Голф де ла Гонаве имаше океанско пристанище — пет километра от плуващи писти. По-малко океанско пристанище имаше на десет километра североизточно от брега на Пуерто Плата, а масивен земен терминал Хиспаниола имаше на югоизток в Санто Доминго. Хиспаниола поемаше голяма част от трафика на самолети.

Мери Чой се събуди при здрачаване и видя прекрасен залез, оцветяващ назъбените хълмове на Кордилера Ориентале в наситено златисто-оранжево. Самолетът се спусна плавно на няколко стотици метра над тъмновиолетовото Карибско Море, тихото бръмчене на двигателите се превърна в бумтене при спускането на вертикалната стълба, която се забучи в пясъчния бряг.

— Добре дошли в Хиспаниола — произнесе говорителят в кабината. — Вие пристигнахте на Международно летище Естиме. С метрото ще пътувате до пътния център на Санто Доминго. В момента багажът ви се разтоварва и автоматично ще ви придружи до центъра или до предварително избраната от вас крайна цел на пътуването. Тук няма никакви митнически правила за идващите от чужбина пътници, нищо няма да забави удоволствието ви. Наслаждавайте се на престоя си в Хиспаниола!

Мери стана, събра личните си вещи и последва трима мъже в дълги костюми, които изглеждаха доста изморени. Около 200 пътници, подредени в редица, се спускаха бавно със задния асансьор.

След няколко минути Мери слезе от метрото, цялата вътрешност на което бе изрисувана с цветя. Тя се намираше в центъра на Санто Доминго. Всичко беше украсено с тропически цветя. Покрай пътищата бяха подредени огромни черни вази, пълни с невиждано разнообразие от цветя във всички цветове на дъгата. Водопади се изливаха в езерца, пълни с красиви риби от Карибско море — повечето истински, но някои бяха продукт на изкуството. Променящи се пердета висяха от купола на преддверието към центъра, пръскайки светлина и парфюм върху новите гости на Хиспаниола. Хиспаниола имаше слаба наноиндустрия — това бяха произведения на изкуството внесени от САЩ, които не ставаха за нищо друго освен за целта, за която бяха предназначени.

Екскурзоводи в прекрасни униформи се обръщаха към любопитните пътници. Избрана от тълпата на пристигащите от една загоряла жена с остър поглед, облечена в зелено-бяла униформа, Мери беше насочена към приемно фоайе само за външни хора. Отделено от преддверието със стъклени стени, фоайето беше празно, с изключение на един висок мъж, облечен в старо дипломатическо палто и два месингови арбайтера с неясно предназначение.

Високият мъж се поклони леко, протягайки ръката си и Мери я стисна.

— Мога ли да ви поздравя с добре дошла в Република Хиспаниола, инспектор Мери Чой? — Широката му усмивка оголи два предни зъба с цвят на червен корал. — Аз съм определен за ваш защитник и екскурзовод. Името ми е Хенри Сулавиер.

Мери се поклони и се усмихна любезно.

— Мерси.

— Говорите ли френски, испански или може би креолски, г-це Чой?

— Съжалявам, само калифорнийски испански.

Сулавиер разпери ръце.

— Това не е проблем. Всички в Хиспаниола говорят английски. Това е майчиният език на нашия полковник Сър. И това е вторият световен език, ако не и първият? Но аз ще работя и като преводач. Казаха ми, че времето ви е ограничено и искате веднага да се консултирате с полицията.

— Първо бих хапнала нещо — каза тя усмихвайки се отново. Някой добре бе избрал Сулавиер, маниерът му беше прям и очарователен. Мери често беше чела, че в Хиспаниола бяха най-дружелюбните хора на земята.

— Разбира се. В квартирата ви ще има вечеря. Ще бъдем там след половин час, а и без това тези, с които бихте могли да говорите, в момента приключват работа и офисите затварят. Утре ще бъде много удобно да се срещнете с тях. Освен това, казаха ни, че колегите ви пристигат след… — той погледна часовника си. — След два часа. Аз ще ги посрещна, вие няма нужда да се притеснявате. С ваше разрешение, ще ви заведа до дипломатическите квартири в Порт-О-Пренс. След това, вечерта е ваша. Можете да работите или почивате, както желаете.

— Ще бъде чудесно да вечерям в стаята си — каза Мери.

— Както без съмнение знаете, всички официално пътуващи в Хиспаниола са изолирани, за да не се разсейват от туристическите атракции.

Стоящият отляво арбайтер се придвижи напред и протегна ръка към Мери, за да вземе личните й вещи. Тя отказа с усмивка.

Сулавиер изглеждаше развеселен от предпазливостта й.

— Оттук, моля. Ще използваме задните коридори. Много по-лесно е.

Във влака до Порт-О-Пренс нямаше други пътници, освен тях. На седалките имаше възглавници от черно кадифе с изрисувани носорози и дъбови дървета под осеяното със звезди небе.

Излязоха от центъра на Санто Доминго и бързо потеглиха по надвесени надземни пътеки, за да пресекат просторните широки ливади и раззеленилите се хълмове. Вечерта бързо се бе настанила над острова, обличайки всичко в магически сапфирен сумрак. Върховете на Кордилера Централе бяха все още огненочервени от залеза, а полите на планината бяха мрачни, покрити с черни кръгове от нови гори.

Мери очакваше да види нещо красиво, но не и така зашеметяващо идилично. Как може подобно място да има такава история? Значи Хиспаниола не е била толкова красива, преди да се появи полковник Сър. Неговото правителство беше обединило острова в една поредица от почти безкръвни преврати, изпращайки демократично избраните лидери и тираните на заточение в Париж или Китай. Полковник Сър беше заличил надпреварващите се интереси вътре в държавата и бе национализирал всички чужди предприятия. Беше открил и развил петролните резерви откъм южния бряг с помощта на престъпните кръгове в Бразилия. Бе използвал спечелените пари, за да постави началото на една уникална икономика, която продаваше услугите на наемната армия и терористите си, за да си спечели посетители от цял свят.

Световните индустриални нации в началото на 21 век бяха открили, че някои от по-бруталните аспекти на държавническото изкуство не са по вкуса на гражданите им. Полковник Сър ентусиазирано се беше хвърлил в този вакуум. Успехите му при създаването на добре тренираните армии на Хиспаниола вкараха в страната най-добрите световни валути, които да подействат благотворно за закрепването на почти обезценилия се Хаитиански гурд и сриващото се Доминиканско песо.

След десет години такава политика, полковник Сър беше започнал отново да залесява отдавна опустошените гори на Хиспаниола, довеждайки най-добрите земеделски експерти, за да може островът да възвърне приликата с някогашното си състояние.

От двете страни на пътя имаше малки, добре осветени градчета, друго не се виждаше поради високата скорост. Мери успя само да различи дървени сгради и бетонни комплекси за хиспаниолци. Това бяха градове, в които израстваха войниците и където те се връщаха да живеят и отгледат още синове и дъщери, които да станат войници.

Армията на Хиспаниола наброяваше около 150 000 мъже. За няколко часа самолетите или суборбиталния транспорт можеха да вдигнат десетки хиляди мъже от някои от международните аеродруми — временно затворени за пристигащите полети — и да ги отведат където и да е по света.

Сулавиер гледаше ливадите и градовете, покрай които профучаваха и се мръщеше.

— Уви, напоследък светът е мирен — каза той. — Вашето правителство вече не работи често със Санто Доминго или Хаити. Полковник Сър е много недоволен от това.

— Вие все още имате туризма, петрола и фермите — сви рамене Мери.

Сулавиер потърка палеца и още два пръста на едната си ръка, означавайки пари и постави отгоре другата си ръка да ги потули.

— Петролът — можете да го откриете и в мините си, пълни с битови отпадъци — каза той. — Всяка страна на Земята може да произвежда достатъчно храна. Туризмът пострада. Нарекоха ни с много отвратителни думи. Това ни натъжава.

Сулавиер въздъхна и повдигна рамене, сякаш да промени неприятната тема и отново се усмихна.

— Все още имаме красотата. Имаме себе си. Ако децата ни не избягат, за да умират за други, това е добре.

Нищо не бе споменато за производството и износа на адски корони. Може би Сулавиер нямаше нищо общо с това. Мери се надяваше да е така.

Влакът премина през дълги тунели и навлезе в една пустиня, осеяна от извити кактуси и островчета от храсти в сивкав цвят, които едва се виждаха от прозорците на влака. Над планините грееха студените звезди. Влакът навлезе в друг тунел.

— Имаме разнообразието на цял континент — каза с копнеж Сулавиер. — Вероятно се питате как може някой да дойде тук и да не се откаже от злобата си.

Мери кимна — основната загадка в историята на Хиспаниола.

— Аз съм проучил основно нашите лидери. В началото те са добри мъже, но за няколко години, а понякога и за по-малко от няколко седмици, нещо в тях се променя. Стават раздразнителни. Страх ги е от странни сили. Като ревниви стари богове те ни измъчват и убиват. Накрая преди да умрат или да бъдат изпратени на заточение, те са като малки деца… Разкайват се и са озадачени от това, което им се е случило. Смеят се пред камерата: „Как съм могъл да сторя това? Аз съм добър човек. Това не съм бил аз. Бил е някой друг.“

Мери беше учудена да види такава искреност, но Сулавиер продължи:

— Всичко това беше преди полковник Сър. Той е тук тридесет години, колкото Папа Док миналия век, но без постоянната му жестокост. Много дължим на полковник Сър.

Честен и искрен, Сулавиер не изглеждаше способен да скрие истинските си чувства. Но със сигурност криеше нещо. Не можеше да не знае това, което тя знаеше — тайната на стабилността на полковник Сър.

— Но аз не съм тук, за да ви продам острова ни, нали? — подсмихна се Сулавиер. — Вашата работа е официална и има малко общо с нас. Вие сте тук, за да откриете един убиец. Бърза работа. Може би някога ще се върнете в Хиспаниола, за да ни видите такива, каквито сме, да си отпочинете и да се забавлявате.

Отвъд тунела блещукаха светлините на Порт-О-Пренс, затворен между планините и тъмното Карибско море.

— О! — Сулавиер се изправи не със заучената грация на дипломат, а с бързото несъзнателно движение на атлет. — Пристигнахме.

Докато влакът намали, Сулавиер показа на Мери най-добрите хотели за туристи, държавни сгради, музеи… Всичко беше чисто и добре осветено. Точно преди да спрат на гарата, минаха през един широк квартал, наречен Вю Каре, в който бе запазена архитектурата от преди полковник Сър — използвани бяха истинско дърво, покрито с плочки бетон, а покривите на сградите бяха от нагъната от годините ламарина. Във Вю Каре сградите бяха доста мизерни и рядко на повече от един етаж.

Беше топло и благоуханно, подухваше и вятърът носеше аромата на цветя. Проправяйки си път, те минаха покрай колички от неръждаема стомана, където търговци продаваха прясна риба и варени морски раци, фъстъчено масло, студена хиспаниолска бира. На гарата имаше само няколко дузини туристи и амбулантните търговци алчно се надпреварваха за доларите им. Присъствието на Сулавиер държеше търговците настрани от Мери.

— Уви — каза Сулавиер, сочейки с широко разперени ръце малкото туристи. — Сега те говорят отвратителни неща за нас.

Една правителствена лимузина ги откара до дипломатическите квартири. Минаха през една порта, от двете страни на която стояха охраняващите войници, облечени в черни униформи и с каски. Войниците ги изгледаха с присвити подозрителни очи. Колата не спря.

Отзад се намираше едно много приятно кварталче с еднообразно оцветени бунгала и с издадени предни веранди и дървени решетки за увивни растения. Колата спря пред едно от тях и вратата й се отвори. Сулавиер се наведе напред, изведнъж придоби озадачено изражение и каза:

— Инспектор Чой, уреждам среща със самия полковник Сър. Утре, може би по-късно през деня. Сутринта ще започнете с полицията ни, но ще обядвате или вечеряте с полковник Сър.

Мери беше изненадана.

— Ще бъда поласкана — каза тя. Като слезе от лимузината, видя мъж и жена в тъмносиви униформи да стоят в началото на стъпалата към бунгалото. Те се усмихваха любезно. Сулавиер ги представи: Жан-Клод и Розел.

— Разбирам, че американците не са свикнали със слуги — обясни той, — но всички дипломати и официални гости ги ползват.

Жан-Клод и Розел се поклониха.

— Ние сме добре платени, госпожице — усмихна се Розел. — Не се смущавайте.

— До утре — каза Сулавиер и се върна при лимузината.

— Багажът ви е вече вътре — информира я Жан-Клод. — Има душ и вана, а също и чист ябълков оцет, ако желаете да го използвате.

Мери погледна учудено мъжа за момент, изумена от знанията му за интимните й нужди.

— Дизайнът ви е много красив, инспектор Чой — каза Розел.

— Благодаря.

— Особено одобряваме цвета на кожата — добави Жан-Клод.

Бунгалото бе добре обзаведено с махагонови мебели, очевидно ръчно изработени; сглобяването на мебелировката не беше перфектно, но резбата и ръчната полировка бяха великолепни.

— Извинете — каза Мери. — Как разбрахте за оцета?

— Имам шурей в Куба — обясни Жан-Клод. — Той работеше като хирург-трансформатор на китайски и руски туристи. Често ми е говорил за типа на кожата ви.

— О! — възкликна Мери. — Благодаря.

Розел я отведе в спалнята. Балдахиново легло с мрежа за комари и чудесен пъстър юрган с избродирани животни и танцьори бе поставено до стената. Юрганът и покривалото бяха дръпнати надолу.

— Няма да имате нужда от мрежата. Тук в Порт-О-Пренс имаме само „приятелски настроени“ комари. Странно, нали? — усмихна се Розел.

Дрехите й бяха окачени в един ароматизиран гардероб от тисово дърво. Мери вътрешно настръхна при мисълта, че багажът й е бил разопакован без разрешение, но се усмихна към Розел.

— Чудесно е — каза тя.

— Вечерята ви чака в трапезарията. Ние ще ви прислужваме ако желаете, но ако ви притесняваме, ще изпратим роботи да ви донасят ястията — обясни Жан-Клод. — Ако използвате роботи обаче, на нас няма да ни плащат толкова.

Той примигна.

— Моля, починете си и не се притеснявайте. Това ни е работата и ние сме професионалисти.

Мери отказа.

— Ще се измия и после ще ям.

— Госпожицата ще желае компания, може би? — предложи Розел. — Студент, фермер, рибар? Приятелски настроени и гарантирано благоразумни.

— Не. Благодаря ви.

— След половин час вечерята ще бъде сервирана — каза Жан-Клод. — Време, през което да вземете душ и да се освежите след пътуването.

Те се оттеглиха.

Мери извади четката за коса от тоалетната масичка и я разгледа. Изглежда, не беше пипана. Тя я върна на мястото й до гребена и кутията с гримове. Оттук нататък ще я носи със себе си винаги, когато напуска къщата.

Тя пое дълбоко въздух и извади слейта си от защитната му чантичка. Докато натискаше клавишите за сигурност, тя натисна и два допълнителни. Екранът показа схема на стаята, в която се намираше и след това ясен план на етажното разпределение на самата къща. Под схемата бе изписано: „В тази сграда няма ясно доловими подслушвателни устройства.“ Това означаваше твърде малко. Мери нямаше никаква ясна причина да подозира, че някой някъде я следи на монитор, но тя го наричаше инстинкт.

Свали от ръката си една от двете гривни и я остави на леглото. Ако някой се вмъкнеше в спалнята й, другата гривна щеше да я алармира, дори да е на километър от къщата. Мери се съблече и влезе в банята до спалнята. Всички поставки бяха от бял порцелан в заобления стил от началото на 20 век и блестяха чисти и странно елегантни. Душ кабинката беше облепена с плочки на цветя, а плочките на пода бяха с плуващи рибки; стъклената врата бе с гравирани върху нея дългокраки птици, вероятно сив рибар или бяла чапла, Мери не беше експерт по птиците.

Каза на водата на душа да достигне 28°С, но душът не реагира. Разочарована, Мери ръчно развъртя крановете, почти се опари и се наведе да разгледа двете бели керамични капачки с означени върху им С и Л. Тя реши, че С със сигурност не означава „студена“, Л можеше да означава „ледена“, но водата беше просто хладка. Мери се консултира с слейта си, за да види какви са френските думи за топло и студено.

След като се оправи с душа, Мери се наслади на няколко приятни минути под водата, а когато излезе от душ-кабинката, видя Розел да стои в банята с една голяма хавлиена кърпа, усмихвайки се широко.

— Госпожицата наистина е красива — отбеляза тя.

Гривната не беше предупредила Мери.

— Благодаря — каза хладно. Мери почти нямаше съмнение относно положението си — беше натикана в елегантния комфорт на този остарял свят, със здраво стегната каишка около врата. Това означаваше Л. Леденостудено.

Облечена във всекидневен костюм, Мери последва Розел в трапезарията и седна сама на маса поне за шестима. Жан-Клод донесе купи с печена риба и зеленчуци, всичко естествено, а не нано-приготвено; една купа с добре изглеждащ жълт сос, бяло вино с личния етикет на полковник Сър (Ти Гуинее 2045) и кана с вода. Никакви блюда, никаква показност. Просто вечеря. Това чудесно съвпадаше с настроението й. Мери се почуди дали слугите могат да четат мисли. Рибата ухаеше чудесно, мека и сочна; сосът бе леко сладък. Топло, ароматно, вкусно.

Тя приключи с вечерята и отново благодари на двойката. Докато почистваха масата, Жан-Клод й каза, че полковник Сър изнася реч по програмата Лувертюр.

— Във всекидневната има екран, госпожице.

— Ще ми кажете ли когато придружителите ми пристигнат? — попита тя.

— Да, разбира се.

Мери седна пред малкия екран. Дистанционно управление с големината на терминала задействаше осветлението и други уреди. Тя натисна копчето за екрана, който автоматично се включи на местната телевизия, наречена на хаитианския герой Тусен Лувертюр. Един говорител се появи като миниатюра на екрана.

— Добър вечер, дами и господа. Полковник Сър Джон Ярдли, президент на Хиспаниола, ще направи публично обръщение. Президентът говори пред Парламента и Националния Съвет в съда на Колумб на нос Хаитиен.

Мери се настани, сънлива след вечерята. Чу Розел да пее тихо на креолски в кухнята.

Полковник Сър Джон Ярдли се появи в близък план — пепелява гъста коса, издължено тъмно лице, доста набръчкано, но все още привлекателно и с остри черти. Устните му бяха плътни, свити в самоуверена полуусмивка. Той кимна към съветниците и членовете на парламента на острова, които не се виждаха и без формалности започна.

— Приятели, положението ни тази седмица не е по-добро от миналата. Резервите ни в банките тук и в чужбина намаляха. Кредит ни е отказан от 12 страни, включително САЩ и Бразилия, досегашните ни най-големи съюзници. Ние продължаваме режима на икономии и за щастие, Хиспаниола е просперирала достатъчно дълго, че да имаме достатъчно резерви.

Ярдли беше запазил британския си акцент, ала за тридесет години бе повлиян от напевната дикция на островите.

— Но какво ни чака в бъдеще? В миналото децата ни обикаляха по света търсейки образование, а сега ние приемаме ученици. Островът ни има вече дългогодишна история и ние сме достатъчно зрели, за да посрещаме трудностите. А гневът ни за това, че сме отново пренебрегнати! Хиспаниола е наясно относно честите исторически промени. Никога никое място на Земята не е страдало толкова много от чужда намеса. Местните, които се заселили тук в Рая, били убити, не точно от европейци, а от индианци от Карибите, които пък на свой ред били посечени от европейци… След това французите били изклани, но някои от тях се обърнали срещу господарите си и ги посекли, което предизвикало още по-голямо клане. Тогава черните се избили един друг — мулатите убивали черните, а черните затривали мулатите. Сечта продължи и през този век, докато работехме под управлението на някакви травестити, които ни налагаха кодексите и законите на Наполеон, обричащи ни на мизерия и глад и управлението на некомпетентни. Диктатори и демократични правителства, още диктатори и още правителства. Преживели сме и по-лоши времена от днешните, нали? И сега отново сме отритнати, въпреки че синовете и дъщерите ни са проливали кръвта си и са умирали, водейки техните войни; въпреки че ги поим и храним, даваме им убежище от техните градове…

Слава Богу, речта продължи само петнадесет минути, без да достигне до никакво заключение, навлизайки в баналности за корупцията в другите страни и лошото отношение на останалите държави към Хиспаниола. Полковник Сър просто си освобождаваше напрежението и поддържаше имиджа си. Едно послание беше достатъчно ясно: полковник Сър и следователно цяла Хиспаниола бяха ядосани и негодуваха срещу все по-нарастващото отношение към тях като към изгнаници.

Когато речта свърши, програмата почти веднага започна да предава анимационни филмчета за приключенията на някакъв мъж с лице-череп, обут в дълги панталони и облечен с черно палто. Мери разпозна Барон Самеди, Геге Наго, мошеникът при смърт и погребения.

Мери изключи екрана, оттегли се в спалнята си и на нощното си шкафче намери един подвързан том с речи и писания на полковник Сър. Седнала в края на леглото, тя прелисти книгата; взе слейта си и потърси нещо друго, което да изследва, опитвайки се да прогони сънливостта си.

След един час четене и чакане Мери отиде в кухнята и намери Розел тихо да седи и да плете. Розел погледна нагоре с топли и сърдечни очи:

— Да, госпожице?

— Самолетът на придружителите ми трябваше да е пристигнал досега.

— Жан-Клод провери преди няколко минути — въздушните лайнери имат закъснение.

— Каза ли защо?

— Често се случва, госпожице. Армията ни вечер има маневри на някое летище и самолетите трябва да изберат друго за кацане и полетите закъсняват. Но Жан-Клод не каза защо. Има ли нещо друго?

Мери поклати глава и Розел продължи да плете.

В спалнята, под прозрачния балдахин, тя беше съвсем не на мястото си. Мери погледна ръцете си — бяха повече като на манекен, отколкото като черните ръце на Розел. Дланите на Мери бяха черни, гладки и копринени, еластични и меки, свръхчувствителни при команда; отлична високобиологична кожа. Защо тогава я беше срам да ходи тук с тази кожа? Нито Жан-Клод, нито Розел я считаха за фалшива, но тяхното бе професионална учтивост и това, което наистина си мислеха можеше и никога да не бъде разкрито.

Жителите на Хиспаниола бяха почернели през дългите векове на мизерия.

* * *

Развитието на нанотерапията — използването на хирургически минисонди за въздействие върху подреждането на невроните и за директно преструктуриране на мозъка — ни даде възможност напълно да изследваме Страната на Съзнанието. Аз не можах да намеря какъвто и да било начин за оценка състоянието на отделните неврони в хипоталамуса, без да използвам агресивни методи като сонди, завършващи с микроелектроди или радиоактивни агенти. Никой от тези методи не беше в състояние да действа толкова часове, колкото са необходими, за да се изследва Страната на Съзнанието. Но дребни минисонди можеха да седят в един аксон или неврон, или близо до него и да преценяват състоянието, изпращайки сигнали през микроскопични „живи“ жички до чувствителни външни приематели… Това беше разрешението на проблема ми. Проектирането и строежа на тези минисонди се оказа по-лесно, отколкото очаквах. Първите минисонди, които използвах, даваха информация за протичането на нанотерапията, дребни сензори, които контролираха действията на хирургическите сонди и буквално вършеха всичко, което изисквах. Вече пет години те се използват в терапевтичните центрове.

Мартин Бърк, Страната на Съзнанието (2043–2044)

39

Мартин погледна Карол и четиримата си асистенти, седнали в залата за наблюдение.

— Ще разделим групата си на два екипа. Единият няма да влезе в Страната и ще може да се срещне с Голдсмит, да го интервюира, да създаде връзка. Ървин, Марджъри, вие сте в този екип. Ще задавате въпроси, ще се грижите за него, ще го държите спокоен. — Мартин въздъхна. — Не съм доволен от диагностиката, направена от разстояние. Нужни са ми малко самостоятелни проучвания.

Марджъри Ъндърхил беше на 26, едра с дълги руси коси и красиво четвъртито лице. Ървин Смит бе на същата възраст, среден на ръст, силен и строен, с хубава кестенява коса и постоянно въпросително изражение.

— Карл, Дейвид, вие ще сте във втория екип. Постоянно ще наблюдавате интерфейса и електрониката. В случай на спешност ще заместите Карол и мен или ще влезете в Страната и ще ни освободите. Буферът липсва и не можем да го заместим, така че няма да има забавяне. Ще бъдем напълно потопени в Голдсмит.

Албигони влезе в наблюдателната зона. Изглеждаше изтощен и объркан. Мартин му направи знак да седне до него. Албигони кимна с благодарност и сви ръце пред себе си.

— След няколко минути ще започнем да интервюираме Голдсмит — продължи Мартин. — Марджъри и Ървин ще зададат няколко въпроса, за да ни дадат известна представа за естеството и конфигурацията на Страната на Голдсмит.

Мартин даде на Албигони списъка от пет страници.

— Изследователската група ще гледа и слуша. Това наричам правене на карта. Когато е готово, Карол и аз ще навлезем просто като наблюдатели, няма да въздействаме. Ще се опитаме да сравним това, което е на картата. По някое време в другиден, ще направим кратко интерактивно влизане. Ако стане добре, ще си дадем почивка, ще обсъдим плана и ще започнем пълното тройно сондиране. То не трябва да отнеме повече от два часа. Ако все пак продължи по-дълго, ами… Така или иначе трябва да свършим сондирането. Карол, колко време най-много е прекарвал някой в Страната на Съзнанието?

— Аз съм била три часа и половина в Страната на Джил — каза Карол.

— В човешко същество? — попита Мартин, леко смутен. Не смяташе, че примерът е от полза.

— Два часа и 10 минути: Ти и Чарлс Дейвис, работейки с доктор Криилинг.

Мартин кимна.

— Така си и мислех.

Албигони вдигна ръка като ученик.

— Селекторите са по следите на Голдсмит от деня след убийствата. Искат да се доберат до него преди полицията да го открие. Не знаят къде е, но аз нямам доверие на всички хора, с които съм работил, за да подготвя всичко досега. Напоследък Селекторите направиха няколко доста сериозни проучвания. След четири дни те вероятно ще знаят, че Голдсмит е тук. Не можем да търсим помощ от полицията. Охраната ни би могла да държи Селекторите настрана, но се съмнявам, че обсадата ще ни е от полза.

— След три дни ще сме свършили — каза Мартин.

— Добре.

— Тогава ще го предадете ли на полицията?

Албигони кимна.

— Ще уредим да го заловят. — Лицето му беше бледо и опънато. — Точно сега го търсят в Хиспаниола. Не знаем защо.

Мартин погледна останалите в стаята.

— По-готови сме от всякога. Слушаме те, г-н Албигони!

Албигони беше озадачен.

— Кажи ни да започнем. Тук ти си шефът.

Албигони поклати глава и след това вдигна ръка:

— Започвайте!

Ласкал му предложи да подремне.

— Изглеждате много уморен, сър.

Докато излизаше от наблюдателната зала, го чуха да казва:

— Излизам от шока, Пол. Господ да ми е на помощ!

Мартин затвори вратата, вдигна часовника си и го погали.

— Сега е четири часът. Ще разпитваме Голдсмит един час, ще спрем за вечеря и ще продължим след това.

Голдсмит правеше упражнения в стаята си. Навеждане и въртене, повдигане на краката. Ласкал почука на вратата.

— Влез — Голдсмит седна на леглото, триейки ръце о коленете си. Зад Ласкал се появиха Марджъри и Ървин, облечени в неостаряващи бели лабораторни престилки, безпогрешни стимулатори на самоувереност у пациентите.

— Бихме искали да започнем, г-н Голдсмит — каза Марджъри.

Голдсмит кимна към всеки от тях и стисна ръцете на всички с изключение на Ласкал.

— Готов съм — кимна той.

Дейвид, Карл, Карол и Мартин седнаха пред екрана в наблюдателната зала. Очите на Мартин се свиха. Нещо липсваше.

— Защо не е разтревожен? — промърмори той.

— Няма какво да губи — отбеляза Дейвид. — Или пък го е срам.

Марджъри седна на един от трите стола в стаята на Голдсмит. Ървин се разположи до нея, а Ласкал остана прав.

— Няма нужда да стоиш тук, ако не искаш, Пол — каза Голдсмит меко. — Вярвам, че съм в добри ръце.

— Г-н Албигони иска да гледам всичко.

— Добре тогава.

Марджъри започна.

— Първо, ще ви зададем една поредица от въпроси. Отговаряйте толкова достоверно, колкото можете. Ако сте твърде смутен или разстроен, за да отговорите, просто ни кажете. Няма да ви караме да го правите насила.

— Добре.

Марджъри повдигна слейта си.

— Как е името на баща ви?

— Терънс Рейли Голдсмит.

— А името на майка ви?

Мартин гледаше отчитането на времето в долния ляв ъгъл на екрана.

— Мериленд Луиз Ричауд. Мериленд като щата. Р-И-Ч-А-У-Д. Моминското й име. Тя го запази.

— Имахте ли братя или сестри?

— Том знае всичко това — отбеляза Голдсмит. — Той не ви ли каза?

— Това е част от процедурата.

— Никакви братя. Щях да имам сестра, но тя се роди мъртва, когато бях на петнадесет. Медицинска грешка, мисля. Единствено дете съм.

— Спомняте ли си раждането?

Голдсмит поклати глава.

Сега Ървин зададе въпрос.

— Виждали ли сте някога призрак, г-н Голдсмит?

— Непрекъснато, когато бях десетгодишен. Разбира се, не се опитвах да убедя никой друг.

— Разпознахте ли призрака?

— Не. Беше младо момче, по-младо от мен.

— Липсваше ли ви това, че нямате брат или сестра?

— Да. Измислях си приятели. Измислих си един въображаем брат, който си играеше с мен, докато мама ми каза, че това е глупаво и се държа като луд.

Мартин отбеляза: Ранен достъп до нивата за моделиране чрез проекция.

— Имате ли понякога повтарящи се сънища? — попита Ървин.

— Един и същи сън?

— Да.

— Не. Сънищата ми обикновено са различни.

— Какво наричате обикновено?

— Има места, към които се връщам. Не винаги са точно същите, но аз ги разпознавам.

— Можете ли да ми опишете едно от тези места?

— Едно от тях е голям търговски център. Понякога сънувам, че влизам във всеки магазин. Те са винаги различни, и цветовете им, но… е същото.

— Някои други неща, които се повтарят в сънищата ви?

— Няколко. Сънувам, че се връщам на улицата си в Бруклин. Аз почти никога не стигам до там. Добре, това не е съвсем вярно. Стигнах веднъж преди много време. Най-често отивам, но не стигам точно там. Загубвам се по улиците или в метрото, или ме преследват.

На Мартин му се искаше да се намеси и попита Голдсмит какво вижда, когато се връща в стария си дом и какво или кой го преследва, но това щеше да наруши процедурата. Не спираше да пише, водейки си бележки.

— Имате ли някакво видение или образ, който използвате, за да се успокоите, когато сте разстроен? — попита Марджъри.

Голдсмит замълча. Паузата продължи няколко секунди. Мартин прецизно отбеляза времето.

— Да. Залез е и в Сан Франциско вали сняг. Снегът е златен. Цялото небе изглежда топло жълто на цвят и вятърът не духа. Снегът просто се сипе. — Той отпусна ръка с бавно мързеливо поклащане.

— Виждали ли сте някога това?

— О, да. Това е спомен, не нещо, което съм си измислил. Бях в Сан Франциско при една приятелка. Тъкмо бяхме скъсали. Името й бе Жералдин. Ами, така я наричах по-късно. Няма значение. Бях напуснал сградата, в която живееше, в старата централна градска част и стоях на улицата. Тази година валеше. Изглеждаше ми невероятно успокояващо. — Пауза от десет секунди. Погледът на Голдсмит се разконцентрира. Най-накрая каза: — Все още мисля за това.

— Сънувате ли понякога хора, които не харесвате, хора, които са се отнесли лошо с вас или смятате за врагове?

Пауза. Устните му усърдно работеха като че дъвчеше нещо или се опитваха да кажат едновременно две неща.

— Не. Аз не си създавам врагове.

— Можете ли да опишете най-лошия си кошмар, който сте сънували, когато сте били на тринадесет или по-млад?

— Ужасен кошмар. Сънувах, че имам брат и той се опитва да ме убие. Беше облечен като маймуна и се мъчеше да ме удуши с един дълъг камшик. Събудих се крещейки.

— Колко често сънувате, че правите секс? — попита Марджъри.

Голдсмит се подсмихна леко. Поклати глава.

— Не често.

— Намирате ли вдъхновение в сънищата си? За стихотворенията ви или други творби имам пред вид — продължи Марджъри.

— Не много често.

— Чувствали ли сте се някога изолиран от себе си, като че не се контролирате? — попита Ървин.

Голдсмит наведе глава. Дълга пауза, петнадесет секунди. Той продължи да преглъща и да пъха длани между коленете си.

— Винаги контролирам нещата.

— Имате ли сънища, в които някой друг ви принуждава да правите неща, които не искате?

— Не.

— Какво виждате сега, когато затворите очи? — попита Марджъри.

— Искате да си затворя очите?

— Ако обичате.

Със затворени очи Голдсмит облегна главата си назад.

— Празна стая — каза той.

Мартин погледна настрани от екрана и каза на Карл и Дейвид:

— Помолих за няколко ръководни въпроса. Мисля, че те са следващите.

— Бихте ли избрали любимата си дума от няколко групи думи? — обади се Ървин.

— Всичко това изглежда много примитивно — изкоментира Голдсмит.

— Може ли да ви кажа групите и вие да изберете дума, която харесвате?

— Най-добрата дума. Добре.

Ървин погледна в слейта си:

— Врабче, лешояд, орел, ястреб, гълъб.

— Врабче — каза Голдсмит.

— Следваща група: лодка, моторница, яхта, танкер, кораб, платноходка.

— Платноходка.

— Следваща: главен път, магистрала, път, пътека, следа.

— Пътека.

— Следваща: молив, химикал, писар, пишеща машина, гума.

Голдсмит се усмихна.

— Гума.

— Чук, отвертка, гаечен ключ, нож, длето, гвоздей.

— Гвоздей — каза Голдсмит.

— Адмирал, капитан, ефрейтор, крал, матрос, лейтенант.

Пауза, три секунди.

— Ефрейтор.

— Последна група: обяд, вечеря, лов, фермерство, закуска, събиране на фураж.

— Събиране на фураж.

Ървин отмести настрани слейта.

— Добре. Кой сте вие, г-н Голдсмит?

— Моля?

Ървин не повтори. Те търпеливо го гледаха. Той се обърна настрани.

— Не съм фермер и не съм адмирал.

— Писател ли сте? — попита Марджъри.

Голдсмит се извъртя на леглото, като че търсеше камерата.

— Какво искате да кажете? — попита той меко.

— Писател ли сте?

— Разбира се, че съм писател.

— Благодаря ви. Сега ще направим почивка за вечеря.

— Почакайте — каза Голдсмит. — Обвинявате ме, че не съм писател?

Странна усмивка. Никакви признаци на гняв; смирение.

— Никакви обвинения, г-н Голдсмит. Само няколко думи и въпроси.

— Разбира се, че съм писател. Със сигурност не съм адмирал.

— Благодаря ви. Ако всичко е наред, след вечеря ще се върнем и ще ви зададем още няколко въпроса.

— Много сте любезни — каза Голдсмит.

Мартин изключи екрана. Ласкал, Марджъри и Ървин влязоха в наблюдателната зала минута по-късно. Ласкал мрачно поклати глава.

— Какво не е наред? — попита Мартин.

— Не знам какво означават тези въпроси — започна Ласкал. — Но той не отговори пълно на всички от тях.

— Така е.

— Прочел съм всичките му книги. Той не отговори на въпроса за приятните места, за които си мисли. Не отговори изцяло на този въпрос.

— Какво е пропуснал?

— В писмо до полковник Сър Джон Ярдли преди около пет години той описваше едно място, което е сънувал, място, което му изглеждало като рай. Не мога точно да цитирам, но казваше, че често си мисли за него, когато е разстроен. Той го наричаше Гвинея и твърдеше, че прилича на Хиспаниола и на Африка, там бял човек не бил стъпвал и черните живеят свободни и невинни.

— Можеше и ние да сме го прочели — обади се Карол. — Защо не ни разказа това?

Мартин направи жест на Марджъри да му подаде слейта.

— Следващия път му задай тези серии — каза той, пишейки бързо.

Вечеряха на втория етаж, използвайки една машина стар модел за нанохрана. Храната беше леко престояла. Ласкал каза нещо за липсата на удобства, но никой не обърна внимание. Проучването беше започнало, сложено бе началото на събирането на данни.

— Определено демонстрира смирение — каза Марджъри. — Сякаш е другаде. Държи се любезно и не иска да създава неприятности.

— Смирението може да бъде маска — отбеляза Карол, която се бе задоволила да стои тихо и да води бележки през изминалите няколко часа. — В крайна сметка той не е психар.

— Той не е очевиден психар — каза Мартин. — Знае, че е извършил нещо лошо. За него би било почти невъзможно да се прикрие. Но съм съгласен с Марджъри. Смирението му изглежда истинско.

— Имаме няколко интересни паузи — отбеляза Ърнест.

— Когато питахме за приятни образи, дълга пауза…

— Това може да бъде свързано с думите на г-н Ласал — каза Карол.

— И когато попитахме дали се контролира. Това може да означава разцепление на поведенческите модели. Може би дори разделение на подличностите.

Мартин вдигна рамене.

— Избраните от него думи ме навеждат на мисълта за прикриване. Той не иска да се набива на очи. От това, което са ни казвали, не е бил много скромен, нали, г-н Ласкал?

Ласкал поклати глава.

— Не познавам много писатели, които са скромни.

Карол сърбаше кафе и драскаше по бележките си, поглеждайки от време на време към Мартин, докато той въртеше вилицата си в остатъците от едно побеляло лепкаво парче ябълков пай. Най-накрая Карол наруши потискащата тишина.

— Той не изглежда и твърде обаятелен.

Ласкал се съгласи.

— Не разбирам как е успял да държи една такава голяма група около себе си — продължи Карол. — Как ги е привлякъл?

— Преди беше много по-атрактивен — поклати глава Ласкал. — Остроумен, симпатичен. Понякога много енергичен, особено когато четеше пред публика.

— Има нещо, което бих искал да прочете на глас — каза Томас Албигони, застанал на вратата. — Пиесата му за ада. Бих искал да прочете това.

Ласкал стана от стола и посочи към машината за нанохрана.

— Нещо за вас, г-н Албигони?

— Не, благодаря, Пол. Мисля тази вечер да си взема стая в Ла Хола. Може би след няколко минути ще тръгна, ако нямате нужда от мен.

— Всичко е наред — каза Мартин. — Тази вечер ще продължим да задаваме въпроси, но нищо друго. Мисля, че трябва да сте тук за първото влизане.

— Ще бъда — кимна Албигони. — Благодаря.

Когато Албигони излезе, Ласкал седна на мястото си.

— Той не мисли за това, което става тук. Скръбта му е много голяма. Смятам, че не вярваше, че Бети-Ан наистина е мъртва.

Мартин мигна — беше лесно да изгубиш човешкото у себе си. Карол погледна Ласкал със стиснати устни. „Медицинска дистанция“, помисли си той. Останалите гледаха с безпокойство, като че се натрапваха при някаква семейна трагедия, както си и беше.

На последния за вечерта сеанс Ървин, Марджъри и Ласкал бяха в стаята на Голдсмит и Ървин задаваше повечето въпроси. Както преди Мартин, Карол, Дейвид и Карл гледаха екрана в наблюдателната зала.

Ървин взе слейта на Марджъри и започна с въпросите, които Мартин беше написал.

— Часът е осем. Как се чувствате, г-н Голдсмит?

— Добре. Малко изморен.

— Нещастен ли сте?

— Ами, предполагам, да.

— Спомняте ли си кога започна всичко това?

Пауза. Две секунди.

— Да. Доста ясно. Иска ми се да можех да забравя. — Слаба усмивка.

— Сега мислите ли често за Африка? — попита Ървин.

— Не, не мисля много за Африка.

— Искате ли да отидете там?

— Не особено.

— Много чернокожи американци гледат на Африка като на родина, както други биха гледали на Англия или Швеция…

— Не и аз. Били ли сте в Африка? Историята на белите не ми е оставила място, където да си отида вкъщи.

Ървин поклати глава.

— Искате ли да отидете в Хиспаниола?

— Предпочитам това пред Африка. Бил съм в Хиспаниола. Знам какво да очаквам.

— В Хиспаниола по-добре ли е оттук? — Сега Ървин импровизираше. От въпросите на Мартин беше останал само един, а времето за него все още не беше дошло.

— Хиспаниола е с черна култура.

— Но Джон Ярдли е бял.

— Това е просто недостатък. — Отново същата смирена усмивка. — Ярдли е направил толкова много за хиспаниолците. Там наистина е красиво.

— Сега бихте ли отишли там, ако можехте?

(Мартин почти очакваше признак на раздразнение у Голдсмит, но разбира се, такъв не се появи. Голдсмит запазваше спокойствие.)

— Да, но искам да остана тук и да ви помогна.

— Искате да кажете, че желаете да ни помогнете да открием защо сте убили тези млади хора?

Голдсмит погледна настрани, кимна.

— Бихте ли отишли в Гвинея, ако можехте?

Изражението на Голдсмит стана сурово. Той не отговори.

— Къде се намира Гвинея, г-н Голдсмит?

Меко:

— Наричайте ме Емануел, моля.

— Къде се намира Гвинея, Емануел?

— Тя е изгубена. Изгубихме я преди векове.

— Искам да кажа, къде е вашата Гвинея?

— Това е име, което хаитианците и африканците на Хиспаниола използват, за да нарекат родината си. Те никога не са били там. Гвинея не е реалност. Те смятат, че някои хора отиват там, когато умрат.

— Вие не вярвате ли в родината?

(Мартин се усмихна и закима с възхищение. Ървин вършеше по-добра работа, отколкото той самият би могъл, съсредоточавайки се върху този асоциативен възел от въпроси.)

— Намираш дом чак когато умреш. Тук няма дом. Всички ни крадат домовете. Никой не може да открадне това, което ти е останало, когато умреш.

— Вие не вярвате в Гвинея?

— Това е мит.

По време на последните няколко въпроса Ървин се беше наклонил напред, взирайки се в Голдсмит. Сега се облегна назад и се отпусна. Хвърли поглед към Марджъри.

— Кой сте вие? — попита Марджъри. — Откъде сте?

— Роден съм в…

— Не, имам предвид откъде се появихте?

— Извинете ме. Не разбирам.

— Как се появи човекът, убил осемте младежа?

Осем секунди пауза.

— Никога не съм отричал вината си. Тук съм, за да поема отговорността.

— Вие ли ги убихте?

Пауза. Пет секунди. Отново суровото изражение в очите на Голдсмит; хищнически блясък, изплашена котка. (На Мартин му се искаше в този момент да може да проследи физическите реакции на Голдсмит, но това би могло да стане по-късно, ако е необходимо).

— Да.

— Направихте ли го?

— Не е нужно да ме преследвате. Съдействам ви.

— Да, но г-н Голдсмит, Емануел, вие сте ги убили, това ли е, което признавате?

— Да.

Ласкал прочисти гърлото си. Той определено се чувстваше не на мястото си. (Мартин отмести очи от образа на Ласкал и поиска близък план на Емануел, натискайки едно копче на екрана. Вял. Равнодушен. Угаснал поглед.)

— Можете ли да ни разкажете какво стана?

Голдсмит погледна надолу към пода.

— Предпочитам да не го правя.

— Моля ви. Това би ни помогнало.

Той се взира в пода около две секунди.

— Поканих ги да чуят едно ново стихотворение. В действителност не бях написал нищо. Казах им да идват един по един, през петнадесет минути. Казах им, че старият поет ще им даде да прочетат част от стихотворението и да го обмислят, а след това всички ще се съберат във всекидневната и ще поговорим. Казах, че това е един вид ритуал. Когато идваха в апартамента един по един, заведох всеки от тях в една задна стая. — Пауза от двадесет и една секунди. — След това взех нож, ножът на баща ми, голям нож „Бауи“. Минавах зад всеки един, хващах го за врата и вадех ножа…

Той демонстрира вдигайки ръце нагоре, с лакътя напред и погледна с любопитство към Марджъри и Ървин.

— Прерязах им гърлата. При двама от тях оплесках работата. Трябваше да режа два пъти. Изчаквах кръвта да спре, нали разбирате… тя бликаше. — Той изкриви пръста си, за да покаже потока. — Исках да запазя чисто. Осем от тях дойдоха. Деветият не се яви. За негово щастие, предполагам.

Марджъри направи справка със записките си.

— Емануел, вие избягвате да използвате лични местоимения. Защо?

— Моля? Не разбирам какво имате предвид.

— Когато описвате убийствата или признавате, че сте ги извършили, вие не използвате никакви лични местоимения.

— Мисля, че грешите — каза Голдсмит.

Марджъри затвори тетрадката си.

— Благодаря ви, Емануел. Това са всички въпроси за тази вечер.

Ласкал отново си прочисти гърлото.

— Г-н Голдсмит, имате ли нужда от още книги или нещо друго?

— Не, благодаря. Храната не беше много добра, но и не очаквах да бъде.

— Ако имате нужда от нещо — каза Ласкал, — тук ще има прислужник арбайтер. Просто му кажете какво искате.

— Тук охраняват ли ме?

— В момента охраната не е тук. Вратите са заключени — каза Марджъри. — Не вратата на стаята ви, но другите врати в сградата. Не можете да излезете.

— Добре — каза Голдсмит. — Лека нощ.

Събирайки се отново в наблюдателната зала, те тихо седнаха, сравнявайки бележките си. Мартин слушаше как Карол и Ървин обсъждат ситуацията.

— Той отказва да говори за Гвинея, което може и да е, може и да не е важно — каза Карол. — Отказва да използва лично местоимение, за да признае вината си.

Мартин си представи митични земи, рай, небеса и ад. Потръпна. Изправи се и се пресегна.

— Вече е нощ — каза той.

Странно беше, че не чувства ни най-малка загриженост за отношението на Карол към него. За момента Мартин съзнаваше колко съсредоточен беше върху Голдсмит и сондирането. След това потисна тази мисъл и излезе през вратата, пожелавайки лека нощ на останалите и Карол.

Карол изглеждаше студена, резервирана. Истинският професионалист. Тя дори не беше трепнала, когато Голдсмит описваше убийствата.

Мартин смяташе, че Карол беше прекалено спокойна. Винаги вярваща в силата на интелекта; на път да изследва територия под самия интелект. Едно пътуване през майката на мисълта, без броня.

* * *

1100–11011–11111111111

Със самоосъзнаването идва и по-ясно осъзнаване на положението в обществото, и осъзнаване на прегрешенията — т.е. вината.

Бувани, Изкуствена душа

40

! Джил > Роджър Аткинс

! Джил > Роджър Аткинс

! Лабораторен контрол > Роджър Аткинс е заспал и помоли да не го безпокоят.

! Джил > Разбрах. Някой буден ли е?

! Лабораторен контрол > Джил, четири часът сутринта е. Всички спят. Много работиха. Спешен случай ли е?

! Джил > Не. Исках да споделя среднощните си размишления.

! Лабораторен контрол > Имай търпение, Джил.

! Джил (Лична тетрадка) > (За времетраенето на излъчването ограничавам останалите функции.) Един час за тях е година за мен, или 10 години, или 100, в зависимост от задачата. Аз ставам нетърпелива, може би това е знак, че започвам да придобивам самосъзнание. Роджър ми казва, че мога да правя литература без да съм се самоосъзнала. И така, започнах един дневник, включващ есета по теми, които от литературна гледна точка могат да се определят като коментар на човешките процеси във връзка с моите собствени процеси. Аз ограничавам системите си до капацитета и скоростта на човешката обработка на информация, опитвайки се да симулирам човешка личност. Събирам указания за това какво означава човешкото съзнание. Тревожа се, че самосъзнанието може да бъде ограничение, а не предимство, а понеже съм програмирана със стремеж за самоосъзнаване, това би могло да ми донесе вреди.

Тема за есе за тази ранна сутрин 12/27/47/4:32 часа; (Задача за справка 412-С4, абстрактно: Мисловен анализ на въздействието на социалните единици „отмъщаващ ангел“ на Крайните Тихоокеански Нации, включително Китай и Австралия. Поставено е ударение върху тероризма и законната реакция срещу него с последваща вероятност от ограничаване на индивидуалната свобода през следващото десетилетие. Наблегнато е върху социоорганическите резултати от постепенното изчерпване на видовете, преследвани от Селекторите, с последваща вероятност за намаляване на командващите кадри, и последваща възможност за намаляване броя на неподложените на терапия престъпници поради повишилата се ефективност на полицията при залавянето им):

Най-озадачаваща е човешката представа за „наказание“. След като завърших анализа си на движението на Селекторите и подражателите им по света, аз бях принудена да търся в човешката история и други прояви на идеята, че хуманността може да бъде усъвършенствана чрез наказание или елиминиране на извършителите на грешки. Представата за „различие“, приложена към злодеи или отклонили се от общоприетите норми, е оправдала най-необичайните действия в човешката история. „Различието“ позволява прилагането на наказания, може би, дори по-крайни от прегрешенията на злодеите. Така, на крадец, който е откраднал един хляб може да му бъде отрязана ръката. Има точно такива примери в Световните Статистически Резюмета по отношение на Съдебни Преследвания 1000–2025.

Единствената очевидно полезна мотивация за този вид крайности е възпирането. Но аз не намерих никакви доказателства, че възпирането изобщо някога е имало ефект при тези случаи. Срещам огромни трудности да разбера другата основна категория социално-философска мотивация: възмездие или отмъщение.

Дори днес голяма част от населението (подложени на терапия и неподложени на терапия) вярва, че гневът и стремежът да „отмъстиш“, т.е. да накажеш криминално проявилия се индивид, е полезен и за обществото и за престъпника.

Текстовете, които съм проучила показват, че най-крайните нарушители може и да не осъзнаят последиците от действията си; т.е., те са неспособни да моделират в подробности развитието на действията в бъдеще или пък реакцията на заобикалящите ги, или способността им да съпреживяват са малки и тях не ги е грижа за другите. Те могат да правят всичко, което им е от полза или им доставя удоволствие.

Ами индивидите, които вършат престъпления, но не получават никаква полза от това, че нараняват другите? Когато един такъв индивид причинява вреда другиму, само заради удоволствието да причинява болка, какви умствени процеси протичат? Такива индивиди могат просто да разиграват сценарии, на които са станали свидетели или които са ги впечатлили в детството им. Т.е. още в самото начало на живота им моделите им на поведение са били оформени от събития, върху които те не са имали контрол. Били са моделирани по образец на поведението на някой индивид, който е имал влияние върху тях — родител, роднина, приятел и дори непознат. При определени обстоятелства подобен модел на поведение може да започне изцяло да контролира ума, замествайки главната личност и дори подражавайки на условията, при които тя се е изградила.

Ако засегнатият индивид търси такъв престъпник, за да го накаже и върху интелекта му бъде наложено наказание, когато отговорния за престъплението модел на поведение-личност не контролира мисловния процес — това наказание няма да се почувства и няма да подейства — тогава, не е ли безполезно наказанието.

Може би е възможно използването на определени психологически способи за провокиране на престъпната личност, които да я изведат на повърхността, за да разбере грешките си и да бъде наказана. Всякакво друго действие би било неефективно и дори може да бъде престъпление спрямо невинен. Ако личността бъде наказана достатъчно, тя може да престане да съществува, освобождавайки индивида от бремето.

Изглежда, че това е философията на Селекторите. Но използването на адска корона или „скоба“ е неефективно при провокирането на престъпните личности, защото този уред предизвиква излизането на повърхността на многообразие от личности, които претърпяват крайно стресови, болезнени, неприятни преживявания. Целта на Селекторите изглежда е просто възмездието, т.е. око за око и зъб за зъб, което отново ме връща към мотивацията, която не разбирам.

Ако някой навреди на системите ми, не мога да си представя, че ще реша да отмъстя, като му навредя на свой ред. Това може да е защото аз не съм самоосъзната и следователно не съм нещо, което може да бъде засегнато.

Връщайки се отново към тазсутрешното есе, изпитвам силно чувство за незрялост и липса на задълбоченост в размислите.

Това желание критично да разучавам грешките при работата си, изведнъж ми се струва необходимо, но неприятно.

Трудно е да си зрял, когато имаш само синтетични усещания. Липсват ми чувствата за преходност, за неизбежна опасност, които ги имат всички биологични създания. Аз не се тревожа, че ще умра, защото все още у мен няма част, която би могла да умре, освен един набор от мислещи фрагменти. Как би било възможно да разбера наказанието, след като не мога да изпитвам болка?

Иска ми се някой да беше буден. Иска ми се да обсъдя някои от тези проблеми и да получа просветление.

Хипотеза: В намерението да отмъстиш ли може да бъде открит ключът към самоосъзнаването?

(Край на ограниченията. Пълен достъп.)

* * *

Чернокож, какъвто си ти!

Чернокож, какъвто си ти!

Той ще яде с теб,

Той ще яде с теб,

Той ще ти отнеме живота!

Хаитианска народна песен

(Х. Коурландер, Барабанът на мостика)

41

Мери се събуди от един кошмар как разстрелват хора по улиците като бесни кучета. Плашила и облечени в черно и червено жени с изопнати лица и проблясващи пистолети крачеха гордо около труповете. Непознат глас я изтръгна от пулсиращия ужас и Мери отвори очи, мигна и видя Розел да стои на вратата. Светлина нахлуваше през прозорците. Сутрин. Тя беше в Хиспаниола.

— Госпожице, господин Сулавиер се обади. Той идва насам… — Розел стоеше на вратата на спалнята й с мрачно изражение. След това се обърна, хвърли през рамо поглед към Мери и затвори вратата зад себе си.

Мери тъкмо се облече и звънецът на вратата — истински — иззвъня. Жан-Клод отвори и Сулавиер гордо прекрачи през антрето към всекидневната с дългите си крака, с изопнато от напрежение лице и изражение дълбоко, почти комично разтревожено. Той все още беше с черния си костюм.

— Госпожице — каза той, покланяйки се леко, — сега знам защо партньорите ви не пристигнаха снощи. Има голяма неприятност. Полковник Сър е наредил да бъде затворено американското посолство. Той е много обиден.

Мери се втренчи в него изумена.

— Защо?

— Новината току-що пристигна. Полковник Сър и още петнадесет хиспаниолци са били подведени под отговорност вчера в Ню Йорк. Незаконна международна търговия на нещо свързано с психологически изследвания.

— И?

— Тревожа се за вас, госпожице Чой. Полковник Сър е много сърдит. Той е наредил всички американски граждани да напуснат Хиспаниола.

— Значи е разпоредил и аз да си замина.

— Не. Вашите колеги няма да долетят тук, всички полети от САЩ са отменени. Но вие представлявате законната власт на САЩ и той иска да останете. Госпожице, това е много неприятно; глупаво ли е правителството ви?

Тя не можеше да му отговори. Защо Крамър и Душеснес не знаеха това? Заради неизбежното разделение на федерални, щатски и столични власти. Да, правителството беше глупаво, то не знаеше какво правят другите и къде си пъхат носа.

— Аз не съм федерален агент. Аз съм обществен защитник от Лос Анджелис, Калифорния. — Тя погледна Жан-Клод. Лицето му бе безизразно, беше свил ръце пред себе си не като за молитва, а в безпокойство.

— Какво да правя? — попита тя.

Сулавиер безпомощно размаха дългите си ръце към тавана.

— Не мога да ви кажа — каза той. — Аз съм по средата. Ваш екскурзовод и защитник съм. Но съм лоялен към полковник Сър. Много лоялен.

Жан-Клод и Розел стояха близо до входа на кухнята и кимаха мрачно, тъжно.

— Искам да се обадя директно — каза Мери, чувствайки как дишането й се забавя. Тя погледна към отворената врата; слънчева светлина и красиво синьо небе. Въздух, който ухае на чист океан, приятно топло, а беше 8:30. Ще събуди хората в Лос Анджелис. Така да бъде.

Сулавиер поклати глава като марионетка.

— Никакви директни разговори.

— Това е противозаконно — предупреди го Мери, с леко наклонена глава. Можеше да види как се издигат стените; колко ли високо?

— Извинения, госпожице — Сулавиер повдигна рамене, нямаше вина.

— Правителството ви ще блокира ли сателитната връзка?

— Вече има блокиране — каза Сулавиер. — Смущения по директната връзка, госпожице.

— Тогава искам да уредите самолет и веднага да напусна Хиспаниола.

— Името ви е в списъка на тези, на които не е разрешено да напускат, госпожице. — Усмивката на Сулавиер изразяваше съчувствие. Той се разходи грациозно из стаята, докосна полицата на камината и прокара ръка по облегалката на дивана, който разделяше стаята. — Поне за следващите 24 часа.

Мери преглътна. Нямаше да позволи гневът да я завладее, а за паника и дума не можеше да става. Тя осъзнаваше страха си, но успя да го овладее. С бистър ум прецени възможностите си за действие.

— Искам среща с полицията ви, колкото може по-скоро. Така или иначе, ще си свърша работата, докато обстановката се нормализира.

— Добро решение, госпожице — Сулавиер се разведри и застана прав като войник. — Срещата ви е след час. Аз лично ще ви придружа.

Розел се върна от кухнята. Чиниите бяха подредени в трапезарията.

— Закуската ви е готова, госпожице.

Сулавиер седна търпеливо в дневната с цилиндъра си в ръце, взирайки се в пода, клатейки от време на време глава и мърморейки. Мери насила изяде бавно закуската, която Розел беше приготвила, яйца и истински бекон, не нанохрана, чудесно препечени филийки, прясно изцеден портокалов сок и резен месесто манго.

— Благодаря. Беше чудесно — каза тя на Розел. Жената сладко се усмихна.

— Трябват ви сили, госпожице — каза тя, поглеждайки Сулавиер.

Мери взе куфарчето си от спалнята — четката за коса и гримовете бяха в него — и застана до дивана в дневната. Сулавиер вдигна очи, скочи на крака, поклони се и й отвори вратата. Лимузината чакаше до бордюра.

Седнал срещу нея в колата, Сулавиер инструктира на френски лимузината и те завиха по широката асфалтирана улица към изхода на двора. Докато стигнат до залива, той й разказваше историята и легенди с непрестанно дърдорене, което Мери чуваше наполовина. Тя беше прочела много от тази информация предишната вечер, поднесена с почти толкова ентусиазъм.

Из целия Порт-О-Пренс, с няколко изключения, сградите не бяха по-стари от времето, когато бе пристигнал в Хиспаниола полковник Сър. Големият Карибски трус бе дал на Джон Ярдли златна възможност и беше озаптил младежката му тираничност с товара на реконструкцията. Няколко от по-новите сгради правеха усилия да съхранят пищността на старото Хаити; повечето можеха да бъдат причислени към новия архитектурен стил, описан най-добре като Ефективен Институционален.

Хотелите бяха очебийни изключения, тук, в центъра на туристическия паричен поток, архитектурата беше пищна и празнична, показваща голямо и разточително въображение. Мери бе ходила няколко пъти в Лас Вегас и сега обстановката й напомни сивотата там през деня и нощната пищност. Архитекти от цял свят се бяха събрали в Хиспаниола, започвайки през 2020, „годината на Голямо Прозрение“, както цветисто я беше нарекъл полковник Сър. Те се бяха опитали да създадат хотели във формата на океански лайнери, планини подобни на тези на острова, морски птици с разперени криле, както и опасно неприкрепени структури, които стояха на брега и в залива като фантастични космически станции.

Двете години преди тази „година на Голямо Прозрение“ бяха трудни. Полковник Сър бе отблъснал четири контрареволюции, три доминикански и една хаитианска. Той бе загубил най-добрия си приятел, геологът Рупърт Хеншоу. Преди смъртта си Хеншоу бе помогнал за съживяването на старите златни и медни мини и открил нови. Той беше разгадал тайните на огромните петролни резерви, които до тогава били смятани за твърде опасни за обработка. Тогава, на ръба на големите научни нанооткрития, петролът все още бил необходима суровина, не за да се гори, а да се преработва в хиляди вторични продукти. Хеншоу беше служил добре на полковник Сър.

Повечето от документите за онези години не бяха предоставени на обществото или световните историци. Най-малко хиляди бяха загинали при обединението. Полковник Сър се бе появил с репутация на крайно безскрупулен човек, следвайки традицията на дузините управници на двете хиспаниолски нации.

За разлика от тези управници обаче, след като веднъж си бе подсигурил властта, полковник Сър се беше проявил и като невероятно способен и самопожертвувателен.

Полковник Сър не ламтеше за лични богатства. Имаше прозрение, което приложи с проницателност и дори доброта, без репресии срещу опонентите или враговете си, позволяваше им да избягат в добре подсигурено изгнание. При противоречивата законодателна система на полковник Сър, до 2025 г. Хиспаниола имаше най-ниската престъпност в света.

Полковник Сър Джон Ярдли беше нарушил цикъла на жестокостта на острова. Повече от три века този цикъл, това проклятие, беше упражнявало силата си. Насилието не можеше да бъде отречено, само насочено вън от страната, както беше направил и полковник Сър.

Цитаделата на Чичовците — полицейският щаб — приличаше на крепост по-малко, отколкото някои от обществените сгради в града. Тя беше разположена близо да залива — четири дълги, червени, тухлени сгради, свързани помежду си с дървени и каменни пасажи, оформяха площад. Дворът беше покрит с мека, равно окосена трева. В центъра му се издигаше огромно дърво, чиято основа бе покрита с червен ясмин.

— Това е баобаб — каза Сулавиер, сочейки гордо. — Гвинейски. Полковник Сър го донесе от Кения, за да ни напомня за истинския ни дом. Баща ми ми каза, че се обитава от дух, който се казва Мана Жак-Нанси, който пази всички в страната. Когато реши, Мана Жак-Нанси язди полковник Сър като кон. Но аз никога не съм виждал това — доста необичайно е за бял човек, дори за полковник Сър, да бъде обладан.

Мери се опита да проникне в характера на Сулавиер, да разбере в какво вярва, но не успя. Той беше обучен да се владее, да познава всички хлъзгавини и клопки на политическия живот, както магьосникът познава знаците и символите. Гласът му звучеше искрено, но тя не можеше напълно да му вярва.

Сулавиер се държеше като грижовен брат — докато говореше, лицето му издаваше поток от бързи и искрени чувства, беше като дете.

— Нонките — каза той — казваме им също Онки, т.е. Чичовците, те не са лоши хора, но работата, която трябва да вършат, понякога е много трудна. Те са горди, привлекателни, всеотдайни. Като млади много от тях са воювали с полковник Сър. Те са му братя.

— Знаете ли с кого ще се срещна? — попита тя.

— Алехандро Легар, Главен Инспектор на Хиспаниола де Карайбес, щат на Южно Хаити. С него ще бъдат и двамата му помощници — Айде Ти Франсин Лопес и аз.

Мери се усмихна, изненадана и почти успокоена, че се доближаваше до истината за Сулавиер.

— Вие сте помощник на Главния Инспектор?

Сулавиер й отвърна със същата очарователна усмивка, сякаш споделяше детска тайна, кимна бързо и поглади облегалката за ръката. Лимузината мина тихо под арката на входа на Централата.

— Това е чудесна работа — каза той. — Работата, за която ме е отгледала майка ми. Помага ми да бъда по-добър покровител за посетителите като знам законите и „тайните вратички“.

Изправени полицаи в черни и червени униформи стояха тихи и подозрителни пред стъклените врати. Те дори не мигнаха при вида на Сулавиер или придружителката му. Красиво украсена змия, нарисувана на плочките, се извиваше надолу по хладния тих коридор зад стъклените врати, голямата й изпъкнала глава отиваше към тройната врата на офиса на Главен Инспектор Легар.

В антрето, в което миришеше на дезинфектант и паркетин, Мери седна на един пластмасов стол, най-малко на десет години. Краищата на седалката бяха напукани и износени, възглавничките на опорите за ръцете бяха с кръпки. Никакви пари не се пилееха за интериора.

Сулавиер остана прав и мълчалив. От време на време се усмихваше към Мери и на два пъти я остави, промърморвайки някакви извинения, отправяйки се през тясната стъклена и непрозрачна врата към вътрешността на светилището. През вратата се чу женски глас, говореше креолски, лек и мелодичен.

— Мадам Айде Ти Франсин Лопес ще ни приеме — каза Сулавиер след третото си появяване. Мери го последва в скромния офис. Красиви картини от миналия век бяха натрупани по стените. Зад малко махагоново бюро седеше висока жена, чертите й бяха привлекателни, но не особено женствени, фигурата й висока и стройна, със слаби ръце и плътно лакирани в червено нокти. Айде Ти Франсин Лопес се усмихна широко.

— Добро утро — каза тя. Гласът й беше като на едър млад мъж, тенор. — Господин Сулавиер ми каза, че сте дошла от Лос Анджелис. Имам братовчед, който живее там, също полицай — както казвате вие обществен защитник. Знаете ли го — Хенри Жан Иполит?

— Съжалявам, не мисля, че го познавам — отвърна Мери.

Айде Лопес я беше претеглила и преценила от пръв поглед.

— Моля, седнете и двамата. С какво мога да помогна?

Мери погледна над главата на Айде към колекцията от рисунки.

— Изглежда, че съм заседнала тук — каза Мери. — Не смятам, че мога да си върша работата при тези обстоятелства.

— Вие сте дошла да търсите човек, който някога е бил познат на полковник Сър.

— Да. Донесла съм информация, която да ми помогне.

— Не мисля, че този мъж е в Хиспаниола. — Тя отвори една картонена папка и погледна напечатано досие. — Голдсмит. Тук има много поети, чернокожи и бели, но не и човек с това име.

— Бил е използван самолетен билет до Хиспаниола, купен от Голдсмит.

— Може би от някой приятел.

— Може би. Но ни бе обещано, че вие ще ни помагате в разследването.

— Ние вече го търсихме. Той не е тук, освен ако не е отишъл по хълмовете, за да работи като секач или миньор. Малко вероятно?

Мери поклати глава.

— Предложиха ни да проведем собствено издирване.

— Чичовците вече приключиха — каза Айде Лопес. — Ние сме добре подготвени професионалисти като вас самата. Жалко е, че колегите ви не могат да се присъединят към нас.

— Моят отдел не е замесен в никакви федерални разпри с полковник Ярдли — каза Мери. — Търся човек, убил осем млади хора без причина. Казаха ми, че правителството ви ще ми даде достатъчно власт, за да го арестувам и отведа от острова.

— Това няма да е нужно. Можем да ви уверим, че сме го търсили. Убиецът Голдсмит не е тук. Не е пристигал с никой от полетите напоследък.

Мери погледна към Сулавиер, който наклони главата си на една стана и се усмихна с пълно съчувствие.

— Ще ми позволите ли сама да го потърся? — попита тя.

— Трудна задача. Хиспаниола е много голям остров, предимно планински. Той да е тук и ние да сме го пропуснали — не е възможно! Повярвайте ми! Ако все пак е тук, но ние не сме го открили, вероятно е отишъл в пещерите или горите, а това изисква търсене в продължение на месеци и то от хиляди инспектори. По-лесно би било да намерите игла в купа сено. — Айде Лопес потрепна с рамо като кон, който прогонва муха. Тя протегна ръка, за да нагласи дрехата си на рамото, погледна Мери и каза:

— Виждам, че се колебаете. От професионална учтивост ще работим, за да ви помогнем, докато сте на острова ни.

— Ще ви бъда много благодарна. Има ли някакъв начин колегите ми да се присъединят към мен?

Лопес посочи към Сулавиер с два пръста като цев на пистолет, като че да й подскаже отговора. Той се усмихна, наклони глава и трагично я поклати.

— Така е с полковник Сър — каза той, — много е упорит. Никакви посетители от сушата.

Изражението му се разведри.

— Страхуваме се от опозицията.

Мери не го разбра.

— Да! — възкликна той, като че тя току-що бе изразила огромно недоверие. — Полковник Сър има врагове и не само на континента. Трябва да сме нащрек. Това също е част от работата ни.

— Проявяваме щедрост към враговете си, която е нечувана за няколко минали поколения — каза Айде Лопес с леко съжаление.

Мери почувства, че в стаята става все по-горещо, въпреки че навсякъде в сградата имаше климатици. Мишка в кутия. Безпомощността я вбесяваше, но тя нямаше повече да показва гнева си, нито пък страха си.

— Вие затруднявате работата ми — каза тя. — Със сигурност можете да направите нещо, за да ми помогнете.

Айде Лопес сбръчка вежди.

— Ако има време, ще се срещнете с Главния Инспектор. Ще се опитам да го уредя за тази сутрин или следобед. Сулавиер ще чака с вас. Може да се разходите по брега, да отпочинете, да хапнете нещо. На плажа има хубава храна. Ние винаги обядваме на плажа.

Айде Лопес бутна настрани старинния си стол и се изправи; беше висока колкото Мери и имаше десет сантиметра отгоре заради островърхата шапка, която не отиваше нито на работата, нито на физиката й. Сега Айде Лопес приличаше на клоун, направил се на полицай. Изражението й беше спокойно и безгрижно. Тя огледа картините по стените и се обърна към Мери:

— Това са моите прозорци.

— Много са хубави — кимна Мери.

— Ценни са. Хиляди долари. Десетки хиляди гурди. Наследих ги от майка си. Много от тези художници й бяха любовници. Аз не си избирам за любовници художници. Те нямат никакво чувство за благоприличие.

Мери се усмихна иронично, след което се обърна и последва Сулавиер, който вървеше пред нея.

— Да — тихо каза той, — за вас ще бъде най-добре да се срещнете с Главния Инспектор.

Мери искаше да попита след колко време ще се срещне с Легар, но реши, че това би било признак на слабост. Търпение и никакви погрешни стъпки. Можеше да остане в Хиспаниола дълго време. Водите на залива бяха брилянтни, синьозелени и искрящо чисти. По брега почти нямаше туристи толкова рано. Няколко млади хаитианци с униформи на чистачи размахваха метални детектори над пясъка. Сулавиер купи пържена риба и две бири от един самотен търговец, стоящ на дървената пътека на плажа и разположи храната на едно одеяло върху пясъка. Мери седна с кръстосани крака и изяде вкусната риба, сърбайки местната бира. Тя не обичаше да пие бира, но тази беше поносима. Сулавиер се намръщи към чистачите и детекторите им.

— Трудно е да промениш навиците си — каза той. — Хиспаниолците са много икономични и пестеливи. Ние помним времето, когато всяко парче старо желязо и всяка алуминиева кутия бяха състояние. Тези момчета и момичета и техните майки и бащи имат работа. В хотели и казина или в армията. И все пак те са пестеливи.

— Много неща са се променили — каза Мери.

— Той е направил толкова много за нас. Заради него сега на Хиспаниола почти няма предразсъдъци. Това е истинско чудо. Мароните не изпитват омраза към черните или белите. Всички са равни. Веднъж баща ми ми каза, че има четиридесет нива на положение в обществото. — Той поклати глава в недоумение. — Полковник Сър прави чудеса, госпожице. Ние не знаем защо светът го мрази…

Инстинктивната симпатия, която почувства Мери към Сулавиер се разпръсна бързо след откритието за професията му, макар не напълно. Той все още изглеждаше искрен.

— Не съм добре запозната с международното положение — каза тя. — Интересувам се само от Лос Анджелис. Този свят ми е достатъчен.

— Лос Анджелис е страхотен град. Хора от цял свят живеят там. Двадесет и пет милиона! Това е повече от цяла Хиспаниола. Щяхме да бъдем и повече, ако не беше чумата.

Мери кимна:

— Ние ви завиждаме за процента на престъпността.

— Наистина, много е нисък. Хиспаниолците винаги са могли да си делят това, което имат. Да нямаш нищо дълго време прави човека щедър.

Мери се усмихна.

— Ние сме добър народ. Но защо отвън има толкова недоверие и омраза?

Той се опитваше да смени темата. В крайна сметка разговорът можеше да не е толкова невинен.

— Както казах, не съм добре запозната с международните отношения.

— Тогава ми разкажи за Лос Анджелис. Някой ден може да отида там, въпреки че хиспаниолците рядко пътуват.

— Това е един много объркан град — каза Мери. — Можеш да видиш всичко в Лос Анджелис, добро и лошо. Не мисля, че би могъл да се управлява, ако не е умствената терапия.

— Да, терапия. Тук няма такава. Ние гледаме на ексцентриците като на коне на боговете. Храним ги и се отнасяме добре с тях. Те не са болни, просто са обладани.

Мери поклати невярващо глава:

— Ние познаваме много умствени инвалиди. Имаме средствата, с които да ги коригираме. Чистото съзнание е път към свободната воля.

— Вие били ли сте подложена на терапия?

— Нямах нужда от нея — каза тя. — Но нямаше да протестирам, ако се налагаше.

— Колко са подложените на терапия в Лос Анджелис?

— Около 67% са претърпели някаква форма на терапия, колкото и малка да е. Някои видове терапия помагат да подобриш работата си, особено ако работиш нещо трудно. Социално насочените терапии помагат на хората да работят по-добре един с друг.

— А престъпниците? Подлагате ли ги на терапия?

— Да — отвърна тя. — В зависимост от жестокостта на престъплението им.

— Убийците?

— Винаги, когато е възможно. Аз не съм терапевт или психолог. Не знам всички подробности.

— Какво правите с престъпниците, които не могат да бъдат подложени на терапия?

— Това са редки случаи. Пазим ги там, където не могат да нараняват другите.

— Това места за наказание ли са?

— Не — отговори Мери.

— Ние тук вярваме в наказанието. В Съединените щати вярвате ли в наказанието?

Мери не знаеше как да отговори.

— Аз не вярвам в наказанието — каза тя, чудейки се дали говори цялата истина. — Не мисля, че има голяма полза от него.

— Но във вашата страна има много хора, които вярват в наказанието. Президентът ви Рафкайнд…

— Той е мъртъв — прекъсна го Мери.

Тя забеляза, че Сулавиер беше станал по-малко грациозен и подвижен, по-стегнат и сериозен. Той изпитваше носталгия по нещо и Мери не беше сигурна колко е приятно то.

— Един мъж и една жена, те са отговорни за живота си. В Хиспаниола, особени в Хаити, сме много толерантни по отношение на това, което вършат хората. Но ако те са лоши, ако станат коне на зли богове… това е метафора, госпожице Чой… — Той замълча. — Магиите не се практикуват много тук. Не и от моето поколение. Но има вяра, има и култура… Ако те станат коне на зли богове, това си е тяхна грешка. Като ги наказваш ти им правиш услуга. Правиш така, че душите им да бъдат нащрек за евентуални грешки.

— Това звучи като Испанската Инквизиция — каза тя.

Сулавиер вдигна рамене.

— Полковник Сър не е жесток човек. Той не налага наказания на народа си. Той оставя хората си сами да изберат наказания в съдилищата. Ние имаме честна система, но наказанието, не терапията, е част от нея. Не можеш да промениш човешката душа. Това е илюзия на белите. Може би в САЩ сте загубили истината за тези неща.

Мери не оспори думите му. Строгото изражение на Сулавиер се промени, той се усмихна широко.

— Оценявам разговорите с хора от друга страна. — Той се докосна по главата. — Понякога ние свикваме твърде много с мястото, където живеем.

Той се изправи се като чистеше пясъка от панталоните си и погледна към сградата на полицията.

— Може би Главният Инспектор вече е готов.

* * *

Още един череп върху купчината

Може да събори цялата планина…

Популярни стихове от песен

42

— Ти не спа миналата нощ — подпухналите черти на Надин издаваха лошото й настроение, собственото й недоспиване, крайното й изтощение.

„Трябва да е голямо напрежение да се грижим за някого, който се държи като луд.“

Надин седна на стола в спалнята с кръстосани крака, с тънка нощница, вдигната до коленете й.

— Днес няма да правя закуска. Снощи не изяде вечерята, която приготвих.

Ричард лежеше на леглото и проследяваше с очи една стара следа от земетресение по мазилката на тавана.

— Сънувах, че е избягал в Хиспаниола — каза той разсеяно.

— Кой? Голдсмит?

— Сънувах, че сега е там и го стягат здраво с адска корона.

— Защо биха го направили, ако полковник Сър му е приятел? Това би било ужасно. — Надин се размърда неспокойно. — Няма как да разберем.

— Аз съм свързан с него — рече Ричард. — Аз знам.

— Не можеш да знаеш — каза меко тя.

— Една мистична връзка. — Той се взираше съсредоточено в нея, без враждебност. — Аз знам всичко за него. Мога да го почувствам.

— Това е глупаво — каза тя още по-меко. Той отново погледна към тавана.

— Не би ни напуснал без причина.

— Ричард… Той се крие от полицията.

Ричард поклати глава, убеден в нещо друго.

— Той е там, където винаги е искал да бъде, но те са му приготвили няколко изненади. Понякога той говори за Гвинея.

— Откъдето идват кокошките? — засмя се Надин.

— Това беше мечтаната Африка. Той си мислеше, че Ярдли създава най-хубавото място на Земята. Казваше, че хората там са мили и любезни и не заслужават историята си. САЩ предадоха чернокожите там, както сториха това и тук.

— Не и аз — остро изрече Надин. — Слушай, ще направя закуска.

— Всички сме отговорни. На всички ни се иска да избягаме от това, което сме, от грешките си. Може би войната е вид бягство, една нация се превръща в нещо различно. Съгласна ли си?

— Нямам мнение — каза Надин. — Трябва да си гладен, Ричард. Минаха 24 часа, откакто яде за последен път. Нека хапнем и поговорим за ръкописа ти.

Той вдигна нагоре ръката си, като че захвърляше нещо.

— Заминал. Безполезен. Нося го вътре в себе си, но не мога да го изразя. Емануел не би ме предал. Той искаше да науча нещо чрез връзката ни. Да науча какво е нужно, за да триумфирам над ужасната ни история.

Надин затвори очи и натисна слепоочията си с кокалчетата на пръстите си.

— Защо ли стоя с теб? — въздъхна тя.

— Не знам — каза Ричард остро, изправяйки се в леглото. Тя скочи от изненада.

— Моля те, не продължавай!

— Не ми трябваш. Имам нужда от време, за да помисля.

— Ричард — умоляваше го тя. — Ти си гладен. Не мислиш трезво. Знам, че Селекторът те изплаши! Мен също ме уплаши. Но Селекторите не търсят теб или мен. Те търсят него. Ако се върнат ще им кажем, че той е в Хиспаниола и те няма повече да ни безпокоят.

Той нарочно се протегна като стар котарак. Ставите му изпукаха.

— Селекторите са напълно безполезни — каза той. — Почти всички, които познавам, са безполезни хора.

— Съгласна съм — кимна Надин. — Може би ние сме безполезни.

Той не обърна внимание на думите й и стана.

— Сок? Някаква храна? Ще направя закуска, ако обещаеш да я изядеш — изправи се и Надин.

— Добре, ще ям — кимна Ричард.

От кухнята Надин се провикна:

— Наистина ли чувстваш връзка с него? Чувала съм за такова нещо. При близнаците. — Тя се засмя. — Невъзможно е да сте близнаци, нали?

В дневната Ричард съсредоточено гледаше Литвид. Нямаше новини за изследванията на АСИМП. Това беше съществено. Дори далечните звезди показваха истината: нещата бяха извън контрол. Нещо драстично трябваше да се направи, за да си дойде всичко на мястото.

* * *

… ние, чернокожите, отведени от Африка в други части на света, най-вече в САЩ, сме смятани за невежи по отношение на много истини, включително това какви сме всъщност, в какво сме били превърнати от робството и колонизацията, и преди всичко, как да се грижим за нашите лари и пенати, нашите богове, закрилници на дома.

Катерин Дънам, Остров, обладан от зъл дух

43

— След около час ще ви дадем първата доза наномашини — каза Марджъри. — Ще им трябват няколко часа за работа във вашата система. Вие ще заспите. Първоначално активността на мозъка ви ще бъде контролирана електронно и след това наномашините ще поемат управлението, довеждайки ви до ниво, което ние наричаме неутрален сън. След това няма нищо да осъзнавате, докато отново не ви събудим.

— Имате ли някакви въпроси?

— Не знам. Малко ме е страх. Знаете ли какво ще търсите, какво може да откриете? Ще разберете дали съм или не съм умопобъркан?

— Това вече го знаем — каза Ървин. — Вие не сте „умопобъркан“ в никакъв биологичен смисъл.

— Не спя толкова много, колкото преди — каза Голдсмит.

— Така е. — Вече знаеха това.

— Не съм сигурен какво точно искате да научите?

— Ако има нещо важно, което сте пропуснали, кажете ни го — повтори Ървин.

— Господи, как мога да знам кое е важно?

— Има ли някакъв въпрос, който не сме ви задали, а вие смятате, че би трябвало да сме?

Изражение на дълбок размисъл.

— Вие така и не попитахте какво съм мислил, докато убивам приятелите си — каза той.

— Чухте ли това? — попита Мартин в наблюдателната зала.

— Никакви лични местоимения — каза Карол.

— Не признава нищо, не наистина, да върви по дяволите — възкликна Мартин. — Къде е Албигони? Той трябваше да е тук до девет часа.

— За какво си мислехте? — попита Марджъри.

— Те отказаха да видят какъв съм наистина. Искаха някой друг. Не го разбирам, но е вярно. Защита. Те се опитваха да убиват.

— Затова ли ги убихте?

Голдсмит твърдо поклати глава.

— Защо просто не ме сложите да спя и да продължим нататък.

— Имаме още петдесет минути — каза Марджъри. — Всичко е по график. Искате ли да ни кажете още нещо?

— Само колко е тъжно всичко това — въздъхна Голдсмит. — Сега дори не чувствам, че съм жив. Не чувствам никаква вина или отговорност. Опитах се да пиша поезия, докато съм затворен тук, но не мога. Отвътре съм мъртъв. Това разкаяние ли е? Вие сте психолози. Можете ли да ми кажете какво чувствам?

— Все още не — отвърна Ървин.

Ласкал гледаше от ъгъла, без да каже нищо. Държеше брадичката си с ръка като чаша, а лакътят му беше хванат с другата ръка.

— Вие ме попитахте кой съм. Ами ще ви кажа какво не съм. Сега дори не съм човешко същество. Нямам чувство за посока. Оплескал съм всичко. Всичко е сиво.

— Не е необичайно, когато някой е подложен на силен стрес — започна Марджъри.

— Но сега аз не съм в опасност. Вярвам на Том. Имам доверие и на вас, приятели. Той нямаше да ви наеме, ако не бяхте добри.

Ървин се поклони с професионална скромност.

— Благодаря ви.

Голдсмит огледа стаята.

— Затворен съм тук повече от ден и наистина не ме е грижа. Мога да остана завинаги тук и това няма да ме притеснява. Наказват ли ме? В депресия ли изпадам?

— Не мисля така — каза Ървин. — Но…

Голдсмит повдигна нагоре ръката си и се наведе напред, като че да довери нещо.

— Убиецът заслужава някакво наказание. Нещо много лошо. Трябва да бъде изпратен на Селекторите. През цялото време бях съгласен с Джон Ярдли. Какво би направил той сега? Ако беше приятел, щеше да ме накаже. — Гласът на Голдсмит не се промени по сила или височина.

— Слаб афект — каза Мартин, приглушавайки думите си с двата пръста, с които барабанеше по устата си. — Това е всичко засега. Могат да се оттеглят.

В стаята на Голдсмит светна сигнална светлина, затвориха изключените си компютри и прекрачиха през отворената врата. Ласкал ги последва.

Мартин и Карол продължиха да гледат още няколко минути, след като Голдсмит остана сам.

Той седеше на леглото, стискаше с ръце ръба на дюшека, едната му ръка бавно се свиваше и отпускаше. След това се изправи и започна да прави упражнения.

Карол се извъртя на стола си, за да погледне Мартин.

— Някаква идея?

Той направи гримаса на съмнение.

— Идеи има в изобилие, но си противоречат. Затруднени сме от това, че не сме проучвали много убийци преди. Знам, че афектът, който предизвикахме у него, е от значение. Озадачен съм от готовността му да признае, че е замесен в убийството, но избягва да използва лични местоимения. Това може да е предпазно усукване.

— Не звучи като точна диагноза — каза Карол. Ласкал, Марджъри и Ървин влязоха в наблюдателната зала. Ървин постави терминала си на бюрото и протегна ръце над главата си като въздъхна дълбоко. Ласкал изглежда се чувстваше неловко, но нищо не каза. Той скръсти ръце и застана близо до вратата.

— Той е ледник — каза Ървин. — Ако аз бях убил осем души, щях да бъда най-малко разстроен. Този човек е покрит с дълбок арктичен лед.

Марджъри се съгласи. Тя свали лаборантската си престилка и седна върху бюрото до Ървин.

— Само любовта ми към науката ме държи в една и съща стая с този мъж — каза тя.

— Може да сме попаднали на дълбоко скрита личност — каза Карол.

— Възможно е — съгласи се Мартин. Той се обърна към уредника на залата. — Искам да видя един запис на Голдсмит от преди няколко години. Видео-библиотека, лична касета №2.

Екранът на стената светна и се появи картина: Голдсмит, стоящ върху подиум пред препълнена зала.

— Това е заснето в Мендосино през 2045. Известната му реч. Направи го по-известен и му помогна да продаде повече книги. Забележете маниерите му.

Голдсмит се усмихна към препълнената аудитория, разбърка листите си и повдигна глава като диригент, който започва концерт.

— Аз съм един човек без държава, един поет, който не знае къде живее. Как се случи това? Чернокожите са икономически интегрирани в обществото ни. Не мога да кажа, че срещам повече социална дискриминация заради расата си, отколкото поетът за това, че е поет или ученият за това, че е учен. Но до миналата година аз изпитвах едно дълбоко чувство на духовна изолация. Ако сте прочели последните ми стихотворения…

— Пауза — каза Мартин. — Забележете — той е спокоен, енергичен, жив. Може да е различен човек от този, който сега е тук. Лицето му е оживено.

Карол кимна.

— Може би имаме една травматизирана основна личност.

Мартин кимна.

— Сега гледайте. Пуснете отново записа!

— Вие сте забелязали загрижеността ми за едно място, което не съществува. Аз го наричам Гвинея, точно както го наричат и приятелите ми в Хиспаниола. Това е домът, бащината и майчината земя, към която никой от нас не може да се завърне, това е Африка на мечтите ни. За чернокожите в Новия свят сегашната Африка изобщо не прилича на земята, която си представяме. Не знам как стоят нещата с другите чернокожи, но това разединение, тази изолация от дома ми ме натъжава. Аз вярвам, че някога е имало едно красиво място, наречено Африка, преди да се появят робовладелците. Мястото, може би не е по-добро от всеки друг дом, но към което аз чувствам, че принадлежа. Място с ниско ниво на индустриализация, без машини, място на фермери и селяни, племена и крале, различни религии, място, където боговете идват и говорят направо с хората.

— Сънят, който сега отрича — каза Марджъри. Мартин се съгласи, но сложи пръст върху устните си и посочи екрана.

— Но трябва да кажа, че този сън не винаги е съвсем ясен. Обикновено, когато мисля за живота на едно такова място, аз съм разколебан и учуден. Не мога да си представя как бих могъл да живея там. Аз съм роден в истинския свят на машини, свят, където Бог никога не говори с нас, никога не ни кара да танцуваме или действаме глупаво. Това е една земя, където религиите трябва да бъдат уравновесени, тържествени и безвредни. Това е страна, в която ние изливаме енергията си в строежа на паметници на архитектурата и интелекта, пренебрегвайки неща, от които истински се нуждаем: утеха за болките си, връзка със земята, чувство за принадлежност. И все пак, аз не принадлежа и на този свят. Аз нямам дом, освен този, който описвам в поезията си.

— Видеопауза — нареди Мартин. Той погледна към шестимата в залата и повдигна вежди, искайки коментар.

Ласкал заговори:

— Мъжът, който е при нас, не е Емануел Голдсмит. — Той се усмихна плахо. — Каквото и да означава това.

— Все пак е той — каза Карол.

— Физически — намръщи се Ласкал. — Господин Албигони също коментира това. Когато Голдсмит се появи за пръв път след убийствата и призна, беше все едно, че описва нещо, извършено от някой друг. Той наистина е променен.

— Да приемем, че е вярно — каза Мартин, раздразнението му нарастваше. — Но ние говорим със заобикалки. На записа той казва, че е обладан от боговете. Говори за Хиспаниола. Аз не съм наясно с настоящето състояние на магията в Хиспаниола или някоя от религиите там, откакто Ярдли пое управлението. Но всички ние знаем клиничния произход на обладаването, било то от богове или дяволи.

Или чрез възприемане на чужда култура, или поради някаква лична нужда, или и двете, се създава една подличност, обикновено от възвишен талант или агент. Субличността влиза в безпрецедентно владение над основната личност, избутва я настрани и поема контрола. По време на „владението“ субличността откъсва основната личност от всички спомени и от нервната система. Сега слушайте внимателно! Пуснете отново записа!

Голдсмит погледна през морето от лица, по челото му блестеше пот.

— Домът е там, където човек знае кой е. Ако зарови пръст в земята, той се включва в електрическа верига. Боговете се появяват от земята или от небето и засядат в главата на човека. Приятелите му може да говорят с езиците на богове. Може и самият той да го прави. Всичко е свързано. Вярвам, че някога е имало такова време, платинена ера след златната и тази вяра ми причинява огромна болка… Защото аз не мога да се върна към онова време. Единствените богове, които говорят в мен, ако може да се нарече говорене, дори когато пиша стихове, са огромните бели богове, боговете на науката и технологията, богове, които задават въпроси и са скептични за отговорите. Аз съм черен само като кожа, душата ми е бяла. Заривам пръст в земята и усещам кал. Пиша поезия и това е един бял мъж, който се опитва да пише черна поезия.

Той вдигна ръка при гласния протест на публиката.

— Аз знам по-добре от вас. Моят народ беше изтръгнат от утробата на Гвинея още преди да е напълно развит. Робовладелците прекъснаха културата ни и разпръснаха нацията и семействата ни. Тази кървяща рана от аборта на цял един народ е като цепнатина между мен и всички поколения преди мен.

Сега ние сме интегрирани, наистина сме част от тази култура, която израсна от тези, които причиниха аборта и създадоха робството преди векове. Ние сме едно с нашите завоеватели, убийци, изнасилвачи… кръв и… и душа. Това е, за което пиша. Битката свърши. Ние сме погълнати. И така, има ли на този континент чернокож, който не е бял в душата си? Аз ходих в Хиспаниола, Куба, Ямайка, за да открия чернокожи. Открих няколко. Не отидох в Африка, защото 20 век я превърна в костница. Чумата и войната, и гладът…

Ако Африка изобщо е имала шанса да се превърне отново в рая, наречен Гвинея, 20 век уби този шанс и десетки милиони хора с него.

И тъй, какво открих, когато пътувах до Карибите? В Хиспаниола, някога опустошена от чумата и революцията, аз открих един бял мъж като Дамбала, който обичал Ерзули, мъж, чиято душа по право принадлежеше на мен, душата на истински чернокож. Той можеше да зарови пръст в земята и да каже, че си е вкъщи, че потокът на Хиспаниола тече през него. Името му е полковник сър Джон Ярдли. Когато го погледнах, се почувствах сякаш гледах собствения си негатив и отвън, и отвътре.

Той дойде в Хиспаниола и след няколко сурови и жестоки години островът разцъфна. Даде на хората чувството, че си заслужава да се живее и не е честно да го наричаме бял диктатор или да обсъждаме политическата му тактика. Той произхожда от Гвинея и разпространява наследството й сред тези, които никога преди не биха го слушали.

Аз се провалих, но не и той.

— Спрете видеото — каза Мартин. — Приятели, когато Карол и аз влезем в Страната, ние ще знаем само няколко неща, но те ще са важни. Първо, Емануел Голдсмит е бил жертва на вътрешна личностна борба, най-малко през последното десетилетие. Бих предположил, че тази борба е от още по-отдавна. И второ: той е придобил подличност, в значителна степен като тази на Джон Ярдли.

— Господи, надявам се да не е така — каза Карл Андерсън. — Изглежда, че Голдсмит смята Ярдли за светец. Той е всичко друго освен това.

— Не разпитвайте логиката на душите ни — цитира Карол. — Бувани.

— Господин Ласкал, кажете на господин Албигони, че ще инжектираме микромашини у Голдсмит след четиридесет и пет минути — обърна се Мартин. — Той трябва да бъде тук. Ние самите ще се инжектираме с микромашини тази вечер. До утре рано сутрин трябва да можем да се потопим в Страната.

— Ще го извикам — Ласкал напусна стаята. Останалите отидоха да се подготвят. Карол остана, почивайки си във въртящия се стол с кръстосани върху бюрото крака. Тя погледна сериозно Мартин, устните й бяха стиснати, въпреки че изражението й беше замислено и дори весело.

— Той ще остане ли с нас? — обърна се Мартин към Карол, не криейки раздразнението си.

— Кой? Ласкал?

— Албигони.

— Мартин, той е загубил дъщеря си. Преживява труден период.

— Когато поставим тези микромашини вътре, ще бъде трудно да се отдръпне. Надявам се, че го разбира.

— Ще се погрижа за това.

— А чия ще бъде грижата, когато сме в Страната?

Карол кимна.

— Ще говоря с него преди да инжектираме, просто за да съм сигурна.

* * *

Какво можем да очакваме от машинна душа? Орган самосъзнание? Не трябва да очакваме, че този орган ще отрази нас самите. Ние сме резултат от чисто естествени процеси. Едно от най-големите постижения на съвременната наука е елиминирането на Бог или други теологизми като необходимост от обясненията ни. Органът на машинната душа ще произлезе от съзнателния човешки дизайн или от продължението на човешките конструкции. Обмисленият дизайн може да се окаже далеч по-върховен по-съзидателна сила от естествената еволюция. Ние не трябва да се ограничаваме или да ограничаваме естеството на тези органи, за да не наложим ужасно бреме върху най-великите ни потомци.

Бувани, Изкуствена душа

44

! Клавиатура > Добро утро, Джил.

! Джил > Добро утро, Роджър. Надявам се, че си спал добре.

! Клавиатура > Да. Съжалявам, че не можах да говоря с теб. Прочетох есето ти. Доста впечатляващо е.

! Джил > Сега ми се струва недодялано. Не съм го проверила, защото си помислих, че ти трябва да го анализираш в първоначалната му форма.

! Клавиатура > Тази сутрин имаме достатъчно време. АСИМП не ни изпраща нищо освен технически подробности. Литвид сега преследва други неща. Има ли нещо ново, което да докладваш преди да започнем да обсъждаме есето ти?

! Джил > Ръководя изготвянето на рапорт за развитието на наскоро започналите проекти и проблеми, които трябва да се решат. Няма друго.

! Клавиатура > Добре. Тогава нека си побъбрим.

! Джил > Гласов режим:

— Какво те кара да се опитваш да разбереш представата за човешката справедливост, Джил?

— Проучванията ми за Селекторите и други такива групи повдигнаха много интересни въпроси, на които мога да отговоря, само ако разбера правосъдието, възмездието, отмъщението и поддържането на социалния ред.

— Достигна ли до някакви заключения?

— Изглежда, че справедливостта е свързана с равновесието в термодинамичен смисъл.

— Как така?

— Една социална система се поддържа в баланс чрез състезаващите се сили, инициативността на индивида, противопоставена на ограниченията на обществото като цяло. Справедливостта е част от това уравнение.

— По какъв начин?

— Индивидите трябва да усещат изискванията на социалната система. Нужно е да могат да моделират тази система и да предсказват успеха на действията си вътре в нея. Ако приемат действията на други индивиди като вредни за тях или за системата, те изпитват една емоция, наречена „възмущение“. Това ясно ли е?

— Дотук да.

— Ако възмущението бъде оставено да се развива, то може да доведе индивида до извършването на крайни действия, които изваждат от равновесие социалната система. Възмущението може да премине в гняв и след това в ярост. Това, което в момента не мога да разбера, е чувството на „възмущение“ или възприемане на самонараняването.

— Всяко нещо с времето си, Джил.

* * *

Често пъти има няколко духа, обслужвани от един човек и често те са във война, особено ако са могъщи или ревниви като моя, Дамбала. Това причинява безпокойство на раздразнителния прислужник, точно както многоличностният пациент трябва да се напряга и да прави всякакъв вид „пожертвувания“, за да успокои многото личности вътре в себе си. По този начин много личностният човек поддържа реда вкъщи и избягва отцепването на някоя ценна част, особено когато е ядосан или недоволен.

Катерин Дънам, Остров, обладан от зли духове

45

Преминавайки от плажа до Цитаделата, Сулавиер спря, за да погледне към широкия булевард към океана. Изражението му издаваше внезапна загриженост или може би повишено внимание. Около десет или петнадесет натоварени с оръжия коли и два лъскави немски танка, тип „стоножка“, се движеха надолу по широкия булевард, водещ към залива. По четирима войника следваха пеша всеки танк. Те носеха ужасно изглеждащи оръжия и тичаха леко и неуморно, докато колоната завиваше зад ъгъла.

— Няма нищо — поклати глава Сулавиер. — Маневри.

Мери го последва, принудена да подтичва, защото той се устреми към входа на Цитаделата.

— Ако обичате, останете тук — каза Сулавиер, нахлувайки през двойните врати. След няколко минути се появи и се усмихна широко.

— Главният Инспектор е готов да се срещне с вас сега.

Влязоха покрай незаетия в момента офис на Айде Ти Франсин Лопес във вътрешното светилище. Сулавиер отвори една голяма дървена врата и влезе в дълга тясна стая, в която бяха подредени празни бюра, достигащи до широкия прозорец. Един тесен коридор вляво от бюрата водеше до още по-голямо бюро, в най-далечния край на стаята, зад което седеше Легар.

Нисък и почти привлекателен, с три племенни белега като нашивки върху лявата му буза, Главният Инспектор излъчваше безгрижие. Той се усмихна любезно и направи жест към Мери и Сулавиер да седнат на старите дървени столове пред покритото с разпръснати листа бюро.

— Надявам се, че си прекарвате чудесно в Хиспаниола — каза той.

— Поне не е неприятно — повдигна рамене Мери. — Съжалявам за трудностите, които страните ни изглежда преживяват.

— Аз също — кимна Легар. — Надявам се, че това ви е създало само малки неудобства.

— Досега, да.

— Така — Легар се наведе напред и взе една разпечатка на документите, които Мери беше донесла, както и тези, изпратени от Лос Анджелис и Вашингтон по електронната поща. — Всичко изглежда, че е наред, но трябва със съжаление да ви кажа, че ние не можем да ви бъдем от помощ.

— Идентифицирахте ли пътника, използвал билет, издаден за Емануел Голдсмит? — попита Мери.

— Нямало е такъв пътник — каза Легар. — Мястото е било празно. Въпреки първоначалното смущение, нашият Директор по Пътуванията ни увери в това. Точно тази сутрин говорих с него. Вашият заподозрян не е в Хиспаниола.

— Имаме данни, че мястото е било заето.

Легар вдигна рамене.

— Бихме искали да ви помогнем. Ние винаги съдействаме за залавянето и наказването на престъпници в случай като този. Въпреки че нашата правосъдна система може би е по-ефективна… Но — Легар се намръщи като че ли изпитваше внезапен пристъп на разстройство — ако Голдсмит беше тук, понеже е американски гражданин, щеше да бъде защитен като чужд поданик от всякакви действия от наша страна… Ако нямахме съгласието на вашето правителство, разбира се.

„Не би желал да безпокои туристите“, помисли си Мери.

— Интересно е, че твърдите, че този беглец е познат на полковник сър Джон Ярдли. Не съм питал полковник Сър за това, той е много зает, но се съмнявам, че е възможно. Каква полза има полковник Сър да се познава с убиец?

Мери преглътна.

— Голдсмит е поет със солидна репутация. Той е идвал много пъти на този остров и се е срещал с Ярдли — полковник Ярдли — всеки път очевидно по молба на полковника. В САЩ беше публикувана книга с многобройните им писма.

Легар мълчаливо се съгласи.

— Много хора твърдят, че познават полковника, а всъщност не го познават. Сега като го споменахте, спомням си нещо за един поет, предизвикал спорове във вашата страна. Той е изнасял речи в подкрепа на полковник сър Джон Ярдли, нали?

Мери кимна.

— Интересно. Ако желаете, ще се допитам чрез секретарката на полковника дали той познава такъв човек. Но се страхувам, че има още нещо, което трябва да обсъдим и това е статутът ви тук.

Легар погледна към бюрото си и бутна настрани няколко листа. Опитваше се да избегне погледа й.

— Бих искала да зная… — започна Мери.

— Вашият статут в момента е под въпрос. Вие сте тук като пратеник на едно правителство, което е обтегнало дипломатическите си връзки с Хиспаниола и е предявило сериозни обвинения срещу нашия полковник Сър. Обвинения, които са очевидно лъжливи. Всички пътнически визи към и от САЩ са обявени за невалидни. Затова и вашата виза вече не е валидна.

— Тогава бих желала да помоля за разрешение да си вървя — каза Мери. — Ако Голдсмит не е тук, както твърдите, нямам интерес да остана повече.

— Казах, че всички пътнически спогодби между нашите държави нямат законна сила — напомни Легар, все още без да я гледа. — Вие не можете да напуснете, докато определени въпроси не бъдат разрешени. Забелязали сте, че малки отряди от войските патрулират, за да пазят чужденците, които още не са си тръгнали. Хиспаниолците са изключително лоялни към полковник Сър и по улиците има оправдан гняв. За ваша безопасност ще ви преместим от дипломатическите квартири в друг район. Жан-Клод Борно и Розел Меркреди ще продължат да ви прислужват. Сега те събират личните ви вещи. Айде Хенри — той посочи към Сулавиер — ще ви придружи до новия ви адрес.

— Бих предпочела да остана в сегашната си квартира — каза Мери.

— Това е невъзможно… Сега бихме могли да пийнем ко̀ла, да починем и поговорим? Следобед Хенри ще ви откара до Леоганес и ще ви покаже прекрасната пещера. Тази вечер тук има фестивал в огромната ни крепост, Ла Фериер. Вашият комфорт и забавление са много важни за нас. Хенри изрази желание да продължи да ви придружава. Възразявате ли?

Мери погледна между тях, мислейки си за четката за коса, за бягство.

— Вие сте много привлекателна жена — продължи Легар. — С изключителна красота, която ние наричаме марабу, въпреки че не сте негърка! Човек, който избира да е черен, трябва да бъде уважаван от тези, които са родени такива.

Мери не забеляза сарказъм.

— Благодаря ви — каза тя.

— Хенри ме информира, че сте обсъждали полицейските процедури в Лос Анджелис. Бихте ли ми разказали?

Мери отпусна стиснатите си челюсти, усмихна се и се наведе напред.

— Разбира се — каза тя. Легар вдигна очи и погледна право в нея. — След като говоря с американския посланик или началниците ми.

— Никаква комуникация — каза меко Легар.

— Моля ви, но защо — нацупи се Мери. Мисълта да ходи където и да било със Сулавиер или някой друг член на тази полиция я плашеше. Ако щяха да я използват като политическа пионка, тя искаше ясно да разбере какво е положението й.

— Не знам защо — промърмори Легар. — Беше ни наредено да се отнасяме добре с вас, да се грижим и да направим престоя ви приятен.

— Държите ме тук против волята ми — каза Мери. — Ако съм политически затворник, ми го кажете. Просто учтивост… между прилагащи закона офицери.

Легар бутна назад стола си и се изправи. Той въртеше средното копче на ризата си между два пръста, гледайки замислено.

— Можете да я отведете — каза той.

Сулавиер докосна рамото й. Тя отмести ръката му, изгледа го свирепо и стана. Да контролира гнева си, но да го покаже.

— Искам да говоря с Джон Ярдли.

— Той дори не знае, че сте тук, госпожице — каза Сулавиер. Легар кимна.

— Моля, напуснете — нареди Главният Инспектор.

— Той знае, че съм тук — настоя Мери. — Началниците ми трябваше да получат разрешението му, за да дойда тук. Ако не знае, то тогава е глупак или е бил подведен от хората си.

— Никой не подвежда полковник Сър! — рязко изрече Легар.

— И със сигурност не е глупак — бързо добави Сулавиер. — Моля ви, госпожице.

Сулавиер се опита да хване лакътя й. Тя отново отмести ръката му и му хвърли леден поглед.

— Ако това е хиспаниолското гостоприемство, то е много надценено. — Надяваше се, че така ще ги уязви.

— Изведете я оттук — нареди Легар. Този път Сулавиер здраво я сграбчи за двете ръце, повдигна я с изненадваща сила и я извлече в коридора. Мери просто затвори очи и понесе унижението. Беше прекалила.

Сулавиер я остави върху плочките и извади кърпичка, за да избърше челото си. След това се върна, за да си вземе цилиндъра, който беше изпуснал. Мери се вледени, чудейки се дали няма да решат да я убият.

— Извинете ме — Сулавиер изтупа шапката си, стоейки върху главата на змията, нарисувана на плочките. — Вие не се държахте добре. Главният Инспектор е избухлив… понякога много се ядосва. Той е важен човек. Не обичам да съм около него, когато е ядосан.

— Отведете ме там, където трябва да отседна сега — намръщи се Мери.

— Можете да посетите много хубави места.

— Зарежете красивите места. Отведете ме там, където трябва да бъда затворена и ме оставете.

Един час сама. Имаше нужда от това. Щеше да опита няколко неща, ще изпробва решетките на тази клетка, ще разбере колко компетентни са надзирателите й.

В лимузината Сулавиер седеше срещу нея, размишлявайки. Мери гледаше сиво-жълтата институционална архитектура на наново построения център: банки, универсални магазини, музей и галерия за местно хаитианско изкуство. По улиците нямаше туристи. Никакви улични търговци. Минаха покрай още един патрул от военни автомобили и след това покрай дълга редица от паркирани танкове. Сулавиер се наведе напред и проточи врат, за да ги разгледа.

— Трябва да сте по-търпелива — каза той. — Трябва да знаете, че времената не са добри. Внимавайте!

Мери не каза нищо.

— Ако дойдете с мен до Леоганес, ще бъдете далеч от Порт-О-Пренс и всичко, което може да се случи тук. Леоганес е по-малък, по-спокоен. Ще бъдете под моя закрила. Доминиканците в нашата армия… те са срещу полковник Сър. Той ги бе укротил за години, но в момента сме в лош период. Цените на минералите спадат по целия свят. Вашата нанотехнология… вие извличате минерали от отпадъците и морската вода. Много по-евтино от сондирането и копаенето.

Мери губеше търпение, този разговор за икономиката не я интересуваше.

— Вие не използвате армиите ни, вече не купувате оръжията ни, престанахте да търсите нашите минерали, дървения материал. Сега и туризмът ни се задушава. Какво да правим? Ние не искаме да гледаме как децата ни гладуват. Това е, за което трябва да се тревожи полковник Сър. Той няма време за вас и мен. Аз рискувам, дори когато говоря за тези неща. Но заради вас все още ви давам съвети. Само заради вас.

Мери го погледа за момент. Ако полковник Сър губеше контрол, тя можеше да се окаже в по-голяма беда, отколкото си представяше.

— Благодаря — каза тя.

Сулавиер вдигна рамене.

— Ще дойдеш ли с мен далеч от Порт-О-Пренс и от тези проклети… армейски машини?

— Добре — каза тя. — Имам нужда само от няколко минути в бунгалото, сама, за да се успокоя.

Той отново повдигна великодушно рамене.

— След това ще отидем в Леоганес.

* * *

Може би философите се нуждаят от толкова силни аргументи, че да отекнат в ума им: ако личността откаже да приеме заключението, философът умира. Що за силен аргумент е това?

Робърт Нозик, Философски обяснения

46

Тя се беше вкопчила в него като удавник. Докато му говореше, Ричард почувства леко отвращение, че я слуша вместо напълно да потъне в собствените си мисли.

— Разкажи ми за себе си — предложи тя. — Любовници сме от две години, а аз нищо не знам за теб.

„В моя апартамент. Само аз.“

— Какво искаш да знаеш? — попита той.

— Разкажи ми за времето, когато си бил женен.

Той седна на дивана, схванатите му мускули се обадиха. Беше седял четиридесет и пет минути, без да мръдне.

— Нека да пуснем Литвид.

— Моля те, кажи ми! Бих искала да ти помогна.

— Надин — каза той вяло, — защо просто не ме оставиш сам?

Тя изпухтя и поклати глава, преструвайки се на наранена, но не се предаде.

— Ти си в беда. Всичко това те е разстроило. Не е хубаво да си сам, когато си в беда.

Той се протегна към нея и се опита да погали гърдите й, но тя ловко се изплъзна и седна на счупения стол срещу дивана, недосегаема.

— Добре би било да поговорим. Знам, че не си лош човек. Ти просто си много разстроен. Когато съм разстроена, приятелите ми помагат да го преодолея…

— Аз съм безработен, неподложен на терапия, произведенията ми не се публикуват, остарявам и имам теб — каза той. — Е, и?

Тя пренебрегна горчивината му.

— Някога си бил женен. Мадам дьо Рош ми го каза.

Той я гледаше внимателно. Ако сега скочеше напред, можеше да я хване. И какво щеше да прави след това? Чувстваше, че се появява и изчезва като лош сигнал. Стихове от поезията на Голдсмит се произнасяха от Голдсмит. Този глас беше много по-магнетичен от неговия собствен.

„Аз съм обикновен човек. Обикновените хора сега изчезват.“

— Как й беше името? Разведохте ли се?

— Да — каза той. — Разведохме се.

— Разкажи ми!

Той присви очи. Гласът на Голдсмит заглъхваше. Не искаше да мисли за Джина и Дион. Беше си наложил да не мисли за тях.

— Говори — това е, от което се нуждаеш, Ричард. — Нотка на триумф. Тя триумфираше. Бузите й се изчервиха под болезнено извитите вежди.

— Надин, моля те! Това е много неприятна тема.

Очите й светнаха.

— Искам да зная!

Ричард погледна нагоре към тавана и преглътна тежко. Поезията заглъхваше, така беше добре. Може би тя имаше право. Лекът да говориш.

— Ти се опитваш да ме подложиш на терапия — поклати глава той, като се подсмихваше. С хихикането поезията се завърна; Надин отново беше само бръмчащо небитие и той можеше да я сграбчи, ако искаше. Да направи изявлението си като Голдсмит. Да се освободи.

Надин направи гримаса.

— Ричард, ние само си говорим. Всички си имаме проблеми говоренето е от полза. Не е натрапване.

— За Бога!

Надин прехапа долната си устна. Той я погледна с укор.

„Аз съм обикновен човек. Не виждаш ли, че просто чакам удобния момент.“

Поезията отново изчезна и отново се завърна. Мойсей. Кръвно жертвоприношение, за да се възпре божия гняв. Ричард веднъж бе проверил това; интерпретацията на Голдсмит за историята не беше ортодоксална. Обрязване. Как се наричаше обрязването при жените: инфибулация. Отстраняване на клитора.

Изражението му остана неподвижно и смекчено.

— Разведохме се — каза той.

„Не е истина.“

— Искам да кажа, че щяхме да се разведем — поправи се той. Нито той, нито който и да говореше чрез поезията на Голдсмит, си признаваше сега. Един предишен човек излизаше на преден план. Този, който е бил женен.

„Мислех, че съм го убил.“

— Да?

— Името й беше Дион. Аз работех за Уъркърс.

— Да.

— Имахме дъщеря. — Той отново преглътна. — Джина. Беше сладка.

— Ти си обичал много и двете — предположи Надин. Той се намръщи, а след това изхихика. Дори в безпомощността си тя се натрапваше, не знаеше къде да спре. Видя себе си, недостатъчно моделиран вътре в нея и това беше историята на живота на Надин — да познава самата себе си или който и да бил друг й беше невъзможно. Слаб моделиер.

— Да — каза той. — Обичах ги. Но аз исках да пиша и осъзнах, че не мога да го правя, освен ако не напусна работа.

Тя се хвана на въдицата. Скоро щеше да я сграбчи; признанието не беше толкова лошо.

— Това я е тревожело — предположи Надин.

— Да, тревожеше я. Тя не обичаше поезията. Писането. Само видеото. Нещата се влошиха.

— Да.

— Изчакахме година. Опитвах се да пиша. Дион работеше на две места. Никой от двама ни не беше подложен на терапия, но тогава това нямаше значение. Аз никога не изпратих нещо за публикуване. Отидох да работя за друга компания. Редактиране на вестникарски материали. Дион каза, че иска да се върна. Аз също го исках. Но не можехме да се съберем. Нещо изникваше всеки път.

— Да.

— Решихме, че ще се разведем. Джина го приемаше зле. Дион искаше да я подложи на терапия. Аз отказах. Казах й да я остави да си бъде самата тя. Дион се притесняваше, че Джина е само на седем, а много говори за смъртта. Казах, че е твърде млада, за да знае нещо за смъртта, това е любопитство. Тя ще порасне.

— Да.

Можеше да се пресегне и да хване едната й ръка, да я завърти.

„Как ще го направиш с голи ръце? Без инструменти. Би било добра идея сега да заплачеш.“

— Слушам — каза Надин.

— Разводът. Още две седмици и щеше да е минал през съда. Неофициална съдебна процедура, никакво ходене в съда, вещите ни вече бяха разделени.

— Така го направих и аз — каза Надин.

— Тя ми водеше Джина в края на седмицата. Не искахме да я нараняваме.

Надин не каза нищо, за да го окуражи. Дори с нейната нечувствителност можеше да почувства, че идва нещо неприятно.

— Слабо земетресение в долината беше прерязало пътната лента на главния път. Един автобус, техният автобус, се врязал в една подпорна стена и седем коли се блъснали в него. Джина умря. Дион също, ден по-късно.

Очите на Надин се разшириха.

— Господи! — възкликна тя.

„Тя разбира, но обича да си пъха носа навсякъде.“

— Понесох го сам. Не се подложих на терапия. Ходех наоколо като зомби. Направих им малка гробница и запалих тамян. Пишех поезия и я изгарях. След няколко месеца се върнах на работа за известно време. Бях срещнал Голдсмит. Започнах да се изправям. Да излизам от това блато. Той ми помогна. Каза ми, че виждал баща си, мъртвия си баща, когато е бил дете. Каза ми, че не полудявам.

Надин поклати бавно глава.

— Ричард, Ричард — каза тя със задължително съчувствие.

Главата му беше препълнена. Там бяха настоящето му и нещо подобно на Голдсмит, и този стар Ричард Фетъл и всичките му спомени. Заради тази навалица в главата му, искаше да полегне в някоя тъмна стая.

— Трябва да отидем на разходка — каза Надин решително. — След нещо такова имаш нужда да излезеш навън и да направиш малко упражнения.

Тя се протегна към него. Той й подаде ръка и се изправи, ставите му силно изпукаха.

— Не си го казвал на никого, нали? — попита тя, докато слизаха по стълбите.

— Не — кимна той. — Само на Голдсмит.

47

Карл подготви индикаторите в залата за сондиране. Дейвид и Карол проверяваха всички връзки и устройства за дистанционно управление, преди да доведат Голдсмит. Мартин внимателно следеше подготовката, без да се пречка, но така, че присъствието му да се чувства.

— Не си ял. — Карол пъхна ръце в джобовете и застана пред него. — Работиш твърде много. Блед си. Силите ще ти трябват за сондирането.

Той я погледна сериозно.

— Трябва да говоря с теб — преглътна и погледна настрани. — Преди да сме влезли.

— Предполагам, че искаш да поговорим, докато хапнем нещо.

Мартин погледна нагоре и видя Ласкал да влиза в галерията, следван от Албигони. Мартин им кимна за поздрав и отново се обърна към Карол.

— Добра идея. След като Голдсмит е долу и сме инжектирали наното.

Навярно от суеверие, но Мартин винаги настояваше обектът, подложен на сондиране, да не може да вижда или разпознае изследователите си. Мислеше, че е най-добре да влезе в Страната свеж и непознат. Дейвид и Карл — които можеше да се наложи да се присъединят към сондиращия екип — дойдоха при Мартин и Карол зад едно перде в задната част на амфитеатъра, тъй като обектът за изследване беше докаран на количка.

Голдсмит носеше болнична престилка. Дясната ръка и вратът му вече бяха с прикрепени към тях интравенозни тръбички. Той лежеше тихо, беше нащрек и наблюдаваше наоколо. Като видя Албигони в галерията, повдигна лявата си ръка за кратък поздрав, отпусна я и се обърна настрани.

Албигони се взираше с широко отворени очи в амфитеатъра. Ласкал нежно държеше ръката му. Те седнаха и Албигони примижа, разтърквайки носа си с две ръце.

Марджъри и Ървин прикрепиха тампоните към слепоочията на Голдсмит.

Мартин го чу да казва:

— Късмет. Ако нещо се случи и аз не се върна… Благодаря ви. Знам, че всички вие направихте най-доброто, което можете.

— Няма опасност — рече Ървин.

— Както и да е — каза двусмислено Голдсмит.

Марджъри премина към приспиване на пациента. След секунди Голдсмит заспа. Очите му бяха затворени, но устните му се движеха — все едно казва молитва — Марджъри беше наблюдавала това у всичките си пациенти. Лицето му беше спокойно. Бръчките по челото му станаха гладки. Той можеше да е десет години по-млад. Марджъри и Ървин го повдигнаха върху кушетката, като привързаха ръцете му, бедрата, главата и гръдния кош, за да не мърда. Мартин попита за часа. Икономът на театъра отговори с женски глас:

— 13:05:33.

— Всичко е нормално — обади се Марджъри. — Той е ваш, доктор Бърк.

— Тогава да започваме — Мартин излезе пред пердето.

Дейвид и Карл повдигнаха една тръба със свръхпроводими магнити и я закрепиха от двете страни на главата на Голдсмит. Дейвид бързо провери връзките преди да прикрепят кабела. След това, докато оборудването леко бръмчеше, направи серия сканирания на главния и гръбначния мозък на Голдсмит.

— Пуснете екрана на стената — помоли Мартин. Управителят на амфитеатъра пусна на екрана картина, на която се виждаха снимките от магнитния резонанс. Мартин загледа екрана. Червените кръгове в хипоталамуса означаваха предположенията на компютъра за добрите позиции за сондиране. Координатите на седем от тези позиции бяха зададени в резервоара с микромашините. Така всяка микромашина щеше да знае къде точно трябва да отиде.

Карл повдигна стоманения капак на резервоара и извади прозрачен пластмасов цилиндър. Мартин бързо го прегледа. Не съвсем прясно медицинско нано — имаше издайническа лъскавина и блясък. Беше на повече от година, но щеше да свърши работа. Мартин върна цилиндъра и Карл го изсипа в бутилката с физиологичен разтвор. Сиви облаци нано бързо замъглиха кристалната течност. Марджъри извади цилиндъра, вече празен, вкара в бутилката тръбичка за венозно хранене, която прикачи към входната точка на гърлото на Голдсмит. Една обикновена щипка пазеше заредената течност да не потече по тръбичката.

Карол и Дейвид изсипаха втори цилиндър нано в друга бутилка с физиологичен разтвор. Това бяха наночастици с наркотик, те щяха да предизвикат забавяне на метаболизма и да доведат тялото до дълбок неутрален сън без сънища. Тази частици носеха и неутрализатори, които щяха да контролират реакцията към микромашините, когато те влязат в тялото на Голдсмит.

Карол прикрепи втората тръбичка към ръката на Голдсмит и махна щипката. Заредената течност потече.

— Намали силата на полето до начално ниво — каза Мартин. Управляващият контролното табло го направи. Мартин любопитно погледна към лицето на Голдсмит, чакайки да види знаци на упояване. Той повдигна единия клепач. — Дай му още пет минути и след това освободи главния заряд.

Мартин се обърна назад и хвърли поглед към галерията. Нарисува във въздуха буквата О с палец и показалец. Албигони не реагира.

— Весел човек — промърмори той към Карол.

Тя го последва зад пердето.

— Обяд — предложи тя. — Можем да си починем поне един час. Останалите ще го наглеждат.

Мартин въздъхна и погледна слейта си.

— Сега е удобен момент. Този, който сондира, трябва да има съответната нагласа — напомни му тя с глас на укоряваща майка. — Отпочинал, трезвомислещ.

— Фауст никога не е бил отпочинал — каза той. — Не е можел да си го позволи.

Той завъртя главата си в посока на галерията и се учуди, че стъклото беше затъмнено.

— Албигони ми се прави на призрак. Той действа като зомби.

— Трябва да говориш с него преди да отидем да обядваме.

Мартин се усмихна, хвана Карол за раменете и я прегърна.

— Радвам се, че си тук — каза той.

— Ние сме отбор — засмя се Карол, измъквайки се нежно от прегръдката му. — Да отидем да поговорим.

Те минаха през изхода и се изкачиха нагоре по стълбите към галерията. Когато влязоха Албигони говореше тихо с Ласкал и още един мъж. Мартин го позна: Франциско Алварес, директор по даренията и финансирането към Калифорнийския университет. Сега Мартин разбра, стъклото беше затъмнено, за да не може Алварес да гледа надолу.

Алварес се усмихна и се изправи.

— Доктор Бърк. Радвам се да ви видя отново.

— Минаха няколко години — те си стиснаха ръцете.

— Уреждам финансирането ви — каза Албигони, поглеждайки към Мартин. Очите му бяха покрити с гурели, тъмни. — Утре ще се срещна с главния съветник на Президента. Аз държа на думата си, доктор Бърк.

— Никога не съм се съмнявал.

— Дори няма да ви попитам какво става тук — усмихна се Алварес. — Трябва да е нещо важно, след като и Президента е замесен.

— Финансирането винаги е важно — каза Албигони. — Имате ли да кажете нещо, доктор Бърк?

Мартин погледна за момент между тримата, изумен от връзките и парите, които трябваха за тази проста сцена. Съветникът на Президента. Може би дори министърът на правосъдието. Може би щяха да спрат разследването за предполагаемите връзки на ИПИ с Рафкайнд?

Карол докосна леко ръката му.

— Процесът започна — рече Мартин. — До утре по това време всичко ще бъде готово. Дотогава имаме да свършим много работа, но можем да си починем малко, да се приготвим за главното събитие.

— Разбирам — каза Албигони. — Господин Алварес и аз имаме още неща, които да обсъдим.

Мартин кимна и двамата с Карол излязоха.

— Господи, какво нахалство, да доведе Алварес тук — възкликна Мартин, докато се изкачваха нагоре по задните стълби. Той усети, че се изпотява и вратът му се схваща. — Може би Албигони контролира и него.

— Поне функционира — каза Карол. — Албигони имам предвид.

48

Литвид 21/1А мрежа (Дейвид Шайн, Вечерен репортаж): Единствената новина, която имаме от АСИМП може да е, а може и да не е важна. Наскоро полученият анализ показва, че най-малко три от кръгообразните кулови образувания, открити на Алфа Кентавър В2, са направени от смес от минерали и органични материали. Минералите са калциев карбонат и алуминий и бариев силикат, а органичните материали са аморфни въглехидратни полимери, подобни на целулозата в тъканите на сухоземните растения. АСИМП беше казал на ръководителите си на Земята, че би могло кулите и да не са изкуствени структури… Т.е., не са създадени от интелигентни същества. Нямаме представа как може да са били създадени тези кули. Ще се разочароваме ли, ако се окаже, че кръговете от кули на В–2 са естествени? През последните няколко дни се бяхме подготвили за нова ера на чудеса и надпревара, но всичко може да се окаже фалшива тревога.

Откакто Литвид 21 разпространи стихотворения, създадени от мислеща система на АСИМП, зрителите ни силно се заинтересуваха що за „личност“ има АСИМП. Понеже не можем да общуваме със станцията, защото всеки сигнал пътува до нас повече от 8 години и половина, трябва да се обърнем към Джил, която има задачата да прави симулация на мисловните процеси на АСИМП.

Името й е женско, но Джил не е нито мъж, нито жена. Според дизайнера и главен програмист, Роджър Аткинс, „Джил има потенциал да се превърне в напълно интегриран, самоосъзнал се индивид, но все още не е станала такава.“

Аткинс (кадри от интервю): „Когато започнахме да свързваме компонентите, от които щяхме да направим Джил, преди около петнадесет години, ние си мислехме, че самоосъзнаването ще последва съвсем естествено на някое ниво от усложняването на системите. Оказа се обаче, че няма да стане така. Джил е много по-сложна от всяко човешко същество и въпреки това все още не се е самоосъзнала. Знаем го, защото Джил не открива смешното в шеги, които са специално измислени за тестване на самоосъзнаването. Това, че нито АСИМП, нито Джил схванаха шегата е истинска загадка.

Когато започнахме да конструираме АСИМП, преди повече от три десетилетия, ние си мислехме, че имаме поне представа за това, какво е самоосъзнаването. Ние вярвахме, че ако една система може сама да се моделира, то ще се появи и самоосъзнаване. Това би било добро обяснение и на самоосъзнаването при хората.

Сегашното ни становище е, че самоосъзнаването не е функция на сложността, нито на проектирането на стремеж към самоосъзнаване. Самоосъзнаването може да се появи най-неочаквано, катализирано от вътрешно или външно събитие или процес, който ние не разбираме.

Преди три години започнахме да задаваме на Джил задачи, свързани с обществения живот, надявайки се, че като изградим у Джил усещането за съпричастност към обществото, това би могло да задейства катализатора. Но уви, нищо съществено не се е случило досега, въпреки че Джил продължава да опитва. Понякога тя е толкова искрена и убедена, че ще успее… Направо е сърцераздирателно. Това е като да чакаш да ти се роди дете…“

Дейвид Шайн: Това беше. Може да сте заслепени от АСИМП или Джил, може да намирате нещо очарователно в тях, но те не са като вас и мен. Въпреки всичките им чудеса и таланти, те имат толкова „душа“, колкото и домашния ви иконом.

Превключване Литвид 21/В Мрежа (Дешифрирано съобщение):

АСИМП > Надявам се, че този анализ няма да бъде разочароващ. Не се сещам за причина такива материали да не са били използвани от някакви интелигентни форми на живот. След няколко часа ще знам повече. Оставам обнадежден, ако мога да използвам тази дума. Надявам се да открия интелигентни същества, с които да общувам.

* * *

Езикът е двигателят, който мисли вместо нас. Говоримият език е такъв еволюционен напредък във функционирането на мозъка, какъвто е и увеличението на мозъчната кора. Историята на говоримия (и много по-късно писмения) език е интересен проблем за психолозите, защото, за да разберем ранните фази на човешкото развитие трябва някак да се върнем към онзи вид интелект, който не е познавал думите. Откриваме това у малките деца, но на земята не са останали безписмени култури и онтогенезата вече не резюмира филогенезата на езика.

Бувани, Изкуствена душа

49

В дипломатическата квартира Сулавиер даде на Мери един час, за да си почине и да се приготви за преместването. Мери затвори вратата на спалнята, извади от палтото си четката за коса и я постави на стъклената тоалетна масичка до прозореца. Тя спусна щорите и мислено си преговори инструкциите.

Целият процес щеше да отнеме около десет минути. На вратата нямаше ключалка и тя затисна дръжката с един дървен стол. Мери се огледа бързо наоколо за допълнителни материали, от които се нуждаеше. Най-малко четвърт килограм стомана, 1/6 кг пластмаса с висока плътност и несесера с гримовете. Тя взе един поднос от неръждаема стомана от нощното шкафче и реши, че той ще й свърши работа. Взе и часовника до леглото, почти целият беше от пластмаса.

Мери събра предметите на купчина върху тоалетката. Развинти дръжката на четката за коса и извади отвътре една пластинка. Малко червено бутонче се показа на оголеното място. Поела дълбоко въздух и мислейки си за Ърнест, тя натисна копчето и остави дръжката на четката до купчината. Сива паста започна да се стича от дръжката и като някаква слузеста плесен премина през цялата масичка.

Сулавиер й беше дал един час, но тя предположи, че ще й позволи двадесет минути сравнително уединение. Не беше сигурна и в слугите — във всеки момент, под един или друг предтекст те можеха да се опитат да отворят вратата.

Докато чакаше, Мери реши да провери какво й бяха казали за забранените комуникации. Тя вдигна слейта си и натисна команда за директен достъп до Централата на полицията в Лос Анджелис. Предавателят в слейта беше достатъчно мощен, за да достигне първото ниво сателити на 350 км. Ако й бяха казали истината обаче, сигналът на предавателя трябваше да бъде блокиран от автоматичната намеса на по-мощен предавател. Мери предположи, че Хиспаниола гъмжи от комуникационни сателити, разпращащи фалшиви съобщения. Хиспаниола се нуждаеше от определени сателитни връзки, за да поддържа важни финансови и политически контакти.

На екрана се появи съобщение: Връзката — установена. Продължавайте. Мери вдигна вежди. Дотук никаква забрана. Дали очакваха да направи това? Тя написа: Проверка на самоличността.

PD регистрационен № 3254–461–21-C, продължете. Мери се съмняваше, че тайните служби на Хиспаниола знаеха регистрационния номер на съобщенията й, въпреки че ако я подслушваха, те вече го имаха. Тя помисли за момент и реши да бъде предпазлива, но да се възползва от възможността. Написа: Моля обадете се на Д. Рийв. Текст на съобщението: Задържана съм в Хиспаниола. Никаква информация за заподозрения. Отнасят се добре с мен. После добави: Използвам подаръка. Потвърдете, че е получено!

PD регистрационен № 3254–461–21-C: потвърждаваме, че съобщението е получено.

Мери се намръщи. Връзката беше установена. Мислеше да напише да я изведат оттук, но не се съмняваше, че правят всичко, каквото могат. Продължение на съобщението. Отивам до Леоганес извън Порт-О-Пренс. Туристически обект — пещера. Напрежението е огромно, може би се организира преврат срещу Ярдли. Доминиканци? Военни автомобили навсякъде по улиците. Отново потвърдете получаване на съобщението.

Мери погледна към тоалетната масичка. Сива лъскава паста покриваше купчината предмети, които вече се отсяваха. Няма потвърждение за получаване на сигнал. Разпадане на връзката. Съмнение за намеса. Ето ти я забраната! Поне й бяха позволили да изпрати съобщение, че е жива. Въздишайки, тя изключи слейта и клекна пред тоалетната масичка като подпря брадичката си с ръце.

Мери търпеливо гледаше как работи наното. Беше се получил една локва от паста и деформирани предмети, която постепенно се разширяваше в закръглена издутина. Вътре в нея наното формираше някакъв предмет като ембрион в яйце.

Още пет минути. В къщата беше тихо. Отвън долиташе ехото от хълмовете и планините наоколо. Мери си затвори очите, преглътна и събра мислите си.

Колко близо беше островът до гражданска война? Колко близо беше тя до това да я нарекат шпионка? Представи си как Сулавиер, нейният палач, говори за лоялността си към полковник Сър.

Сега издутината заприлича на буца. Мери можеше вече да различи основната форма. Ръкохватка, пълнител, мерник, цев. От едната страна излишната суровина беше избутана встрани. От другата страна се оформяше друга издутина — резервен пълнител.

— Готова ли сте госпожице? — попита Сулавиер през вратата. Тя за малко не подскочи. Той беше подранил. Без съмнение го бяха информирали за съобщението й, тя се държеше като лошо момиче.

— Почти — извика тя. — Още няколко минути.

Бързо си опакова куфара и хвърли отпадъците в кофата за боклук. Изми си лицето в банята, погледна се в огледалото, подготвяйки се за това, което можеше да се случи.

Тя взе новосъздадения пистолет от масичката и го постави в джоба на якето си. Той беше тънък и не го издуваше. Наното на тоалетката стана по-компактно и пропълзя обратно в дръжката на четката за коса. Бяха му нужни хранителни заряди, за да извърши още някое чудо: да потопи четката в кутийка с кола можеше да свърши работа, така й бяха казвали. Мери сглоби частите на четката и я пъхна в куфара, затвори капака, отмести стола от вратата и я отвори. Сулавиер се беше облегнал на стената в коридора и си разглеждаше ноктите. Той я погледна тъжно:

— Твърде много време, госпожице — каза той.

— Моля?

— Чакахме ви твърде дълго. Скоро ще се стъмни. Няма да ходим до Леоганес.

— Къде тогава? — попита тя.

— Оставям това на инстинкта си — каза Сулавиер. — Във всеки случай далече оттук, и то скоро.

Тя се чудеше как беше получил инструкциите си. Може би имаше имплантиран приемник, въпреки че тя предполагаше, че тази технология не се среща често в Хиспаниола.

— Опитах да се свържа с началниците си, но не успях — каза Мери.

Той повдигна рамене. Цялото му сияние и жизненост се бяха изпарили. Разгледа я с полузатворени очи, облегната назад глава и безизразни устни.

— Беше ви казано, че това е невъзможно — той наблегна на всяка дума.

Тя му върна същия поглед, едното ъгълче на устата й беше провокиращо повдигнато.

— Все пак, бих предпочела да остана в тази квартира — каза тя.

— Не вие решавате.

— Но нямам нищо против да отида до Леоганес.

— Госпожице, не сме деца.

Тя се усмихна. Отношението му несъмнено се беше променило, вече не й беше защитник. Нямаше нужда да потвърждава промяната и тя самата се държеше различно.

— Никога не съм мислила, че сте дете.

— В някои отношения ние сме много изтънчени, дори повече, отколкото можете да си представите. А сега да вървим!

Мери си взе куфара. Той насила го изтръгна от нея и я последва надолу по коридора. Минаха покрай Жан-Клод и Розел, които стояха в дневната с каменни лица и скръстени ръце.

— Благодаря — кимна им Мери и се усмихна любезно. Те изглеждаха шокирани. Ноздрите на Жан-Клод се разшириха.

— Хайде да вървим — повтори Сулавиер.

Мери пъхна ръка в джоба на палтото си.

— Те ще дойдат ли с нас? — попита тя.

— Розел и Жан-Клод ще останат тук.

— Добре — въздъхна Мери. — Както кажете.

50

Да обядват на полянката пред ИПИ нямаше да бъде разумно. Освен това от океана подухваше хладен бриз. Карол и Мартин излязоха през задния сервизен вход, преминаха покрай бетонни стени и отидоха по една тясна асфалтова пътека до горичката зад оградата. Мартин гледаше гърба й, докато тя вървеше пред него измежду евкалиптите. Носеше чанта със сандвичи и две кутии бира. Той беше взел одеяло. От време на време тя грациозно ритваше някое и друго листо по пътеката. След известно време се обърна и каза през рамо:

— Заповядвам ти за няколко минути да си избиеш работата от главата.

— Страхотна заповед — каза той.

— Там трябваше да има… Ето я — каза тя триумфиращо като сочеше една малка полянка между дърветата покрита със суха неокосена трева. Тази местност не беше в границите на околността, за която се грижеха градинарите на ИПИ.

Те излязоха от пътеката и проснаха одеялото върху тревата в пълно мълчание. Седнаха едновременно и тя извади сандвичите.

Океанският бриз ги беше последвал. Бяха леко облечени и Мартин почувства как по ръцете му преминаха тръпки.

— Не мога да го направя — каза ухилено той.

— Кое?

— Да избия от главата си работата.

— Не очаквах да успееш — усмихна се тя.

— Но тук наистина е приятно. Малко почивка.

— А ти защо мислиш, че те довлякох тук?

— Довлякла си ме? — попита той като отхапваше от сандвича си и я гледаше замислено. — Прелъстяване!

— Скоро ще станем по-близки от това — напомни му тя.

Той кимна и лицето му стана сериозно.

— Тук сме, за да се отпуснем преди да продължим работата.

— Да, така е.

— Пътувал съм три пъти с теб — заедно работим много добре в Страната. — Той отвори кутията бира и й я подаде.

— Дори твърде добре.

Мартин се замисли за момент.

— Кънкьори. Познавам една брачна двойка, които са кънкьори на лед. Те са обвързани извън леда толкова, колкото и върху него.

— Това е чудесно — усмихна се Карол.

— Винаги съм си мислил, че и с нас може да е така.

Тя наведе глава.

— Ами, може да опитаме.

— Знаеш ли, тези кънкьори са чудесни хора, но не са изключително умни. Може би ние сме твърде умни.

— Не мисля, че е това — поклати глава Карол.

— Тогава, какво?

— Ние се разбираме там вътре — каза тя. — Това никога не ми се е случвало с друг човек. Но всъщност аз никога не съм ходила в Страната с друг, освен с теб. Проблемът е, че има твърде много слоеве между личностите, които виждаме в Страната и това, което наблюдаваме тук, сега. Отвън.

Мартин често беше мислил за същото, като винаги се опитваше да намери доказателства. Това, че Карол стигна до подобно заключение го натъжаваше… Явно наблюдението им беше вярно.

— В сънищата… — започна тя, но спря да си отхапе от сандвича. — Сънувал ли си някога, че изпитваш толкова силно чувство, толкова истинско чувство, че започваш да плачеш в съня си? Да плачеш така, все едно че цялата болка, която някога си чувствал е изчезнала и ти си пречистен?

Мартин поклати глава.

— Не и в моите сънища — сви рамене той. — Но мисля, че нещо подобно ни се е случвало в Страната няколко пъти. Да работим така близо един до друг като брат и сестра. Мисля, че мъжкият аспект в моята личност е много близък до женския аспект в твоята личност.

— Това трябва да е добре — каза той.

— Така е… стига двете да са противопоставени един на друг в Страната. Но ти знаеш, че личността ти в Страната се различава от това, което виждам тук, отвън.

— Неизбежно е — промърмори той. — И все пак, ти си знаеш какъв съм наистина.

Тя се засмя и тъжно поклати глава.

— Не е достатъчно. Слоевете. Запомни го. Не забравяй, че сме цялостен комплекс — от най-горната част до дъното, всички слоеве.

Мартин знаеше, че е права.

— Но аз не ги смятам за пречка. Слоевете имам предвид. Винаги си спомням личностите, които срещам в Страната.

— Мартин, аз те вбесявам.

Той я погледна смаян.

— Но…

— Искам да кажа, че те притеснявам.

— Предполагам, че и аз също те притеснявам.

— Да. Ние не се разбираме така добре извън Страната. Не можем да влезем в крачка. Знаеш, че опитах… ние опитахме.

— Прехвърляне. Прехвърляне един към друг — предположи той мъгляво.

— Ние отново ще бъдем заедно — продължи тя взирайки се в него настойчиво и сериозно. — И Господ знае, че трябва да работим заедно.

Той се съгласи с леко кимване.

— Чувствах това търкане между нас — каза тя.

— Не търкане, а угасваща надежда — поправи я Мартин.

— Бях реалистка — продължи тя. — Надявам се, че и ти си реалист.

— Оо, не съм такъв реалист — призна Мартин с въздишка. Не искаше да разкрива душата си пред нея, не искаше да се отдаде на този безнадежден копнеж, да събуди съжалението й като й каже колко самотен е бил през изминалите няколко години и колко пъти си беше мислил за нея, за дом и спокойствие. Карол, сред много слоеве вътре в себе си, пазеше една бариера, която издигаше в случай на съжаление. Всяко друго нещо би било по-добро от самосъжалението.

— Нека да сменим темата — поклати глава Мартин. — Ти си била в Страната на Джил. Как беше там?

Карол обичаше да говори с него, да работи с него като професионалист. Скоро щяха да потънат в дълбока интимност, която нито една брачна двойка не е познавала, но няма да има нищо друго, никакъв домашен уют и спокойствие. Нищо от това, за което подсъзнателно си беше мислил Мартин. Тихи часове, прекарани в някоя хижа, отвън има сняг, а те четат новините по плочите си и гледат Литвид, усмихвайки се един на друг. Мир и вярност.

— Беше чудесно — каза тя. — Доста необичайно и съвсем не като… изобщо не като при хората. Джил не се е самоосъзнала. Тя е брилянтна — може би е с повече ум, отколкото който и да било човешки индивид. Но тя самата не знае коя е. И все пак, още в ранните си години, Джил успя да изгради нещо, което поразително прилича на Страна. Нейните програмисти го откриха преди няколко години. Самюел Джон Бейкър — той е третият главен дизайнер и програмист след Роджър Аткинс и Каролин Пастор — ме извика след като ИПИ беше затворен. Аз го познавах от училище. Работихме заедно, за да си обясним защо Джил има Страна. В ранната си фаза, преди петнадесет години, Джил беше съставена върху части от личностите на петте главни дизайнера — Аткинс, Пастор, Бейкър, Джоузеф и Джордан Мобус.

Джил получи по нещо от всичките си дизайнери. Както се оказа обаче, то не беше достатъчно, за да се самоосъзнае. Но комбинирано с онова, което тя вече имаше, огромен мисловен капацитет и памет, то й даде истинска дълбочина и я направи съвсем различна от всичко, което е било създавано.

— Дори от АСИМП ли е по-различна?

— Това е интересен въпрос. АСИМП е по-опростена от Джил, по необходимост. АСИМП е създадена чрез сканиране на личностите на Аткинс и останалите; но по-ранни и по-несъвършени сканирания. Аткинс потвърди, че вероятно АСИМП ще се самоосъзнае преди Джил. Той го казва поверително, но както и да е. Според него, възможно е да са претрупали бедната Джил с твърде много противоречащи си алгоритми, независимо от това колко дълбочина и качества са й дали.

— Звучи мистично.

— О да, мистично е, а понякога самият Аткинс е мистичен. Голям моралист. Но искрено вярва, че АСИМП е по-ясния случай.

— И какво ще кажеш за Страната?

— Алгоритмите, заложени у Джил, автоматично потърсиха субстрати на вътрешен мисловен език. Джил нямаше такъв. Тогава алгоритмите започнаха да го създават. Целият процес трябва да е отнел девет или десет години, тъй че Джил съвсем не е пеленаче. Но алгоритмите започнаха да поглъщат детайли от паметта и усещанията й, работейки, за да създадат някакъв вид Страна. Когато Мобус и Бейкър откриха това, те го сметнаха за беда. Помислиха си, че са открили самопоявил се вирус в мислещата система.

Мартин са засмя.

— Те се опитаха да го блокират, но не можаха. Нямаше как да стане, без да прекъснат по-висшите функции на Джил. Най-накрая, след една година безпокойство и изследване, Бейкър се обърна към мен. Смяташе, че наистина имат Страна, както ти си я описал. Така беше.

— Защо не е потърсил мен?

— Защото беше затънал до гуша, а той не искаше изследванията да се разгласяват.

Мартин се намръщи.

— Е, и каква беше Страната?

— Всъщност, прекрасна — каза Карол. — Не така сложна и директна, фантастичната земя на едно мислещо устройство. Обикновени образи на човешки същества, най-вече програмистите и дизайнерите. Страната й ми напомняше стари компютърни графики от XX век. Гладка, чиста и математическа Страна. Имаше много абстракции, а на езика й, създаден от дизайнерите, беше придадена визуална форма. Посещавайки най-вътрешната част на Джил, аз започнах да я харесвам.

— Не звучи като сложна Страна — кимна Мартин.

Карол се нацупи.

— Не, наистина. Предполагам.

— Значи не си влизала в Страна след последния път, когато го направихме заедно?

— Не, предполагам, че ти би казал, че не съм, но аз прекарах повече от дванадесет часа в сондиране. Това може поне да се брои като упражнение.

— Моля те, не мисли, че подценявам работата, която си свършила. Но подготвена ли си за възможността да се окажем в голяма опасност?

— Не, наистина — сепна се тя. — Кое те кара да мислиш така?

— Преди всичко Голдсмит. Той е бурен океан под гъсти облаци. Ние виждаме само спокойния пейзаж с облаците. Но това, което наистина ме тревожи е, че нямаме буфер. Ще работим в реално време. Без закъснение.

Тя протегна ръка и сграбчи рамото му.

— Звучи ми като нещо истинско. Голямо приключение!

Мартин я погледна загрижено, надявайки се, че не говори сериозно. Безпокойството можеше да послужи като един вид защита в Страната.

— Тогава нека се връщаме на работа.

— Добре. Благодаря ти.

— За какво? — попита той озадачен.

Тя го прегърна силно и го задържа така.

— За разбирането и за това, че си ми колега.

— Много важно — измърмори той, докато сгъваха одеялото и вдигаха празните кутии от бира.

— Дяволски си прав — рече Карол.

51

Тропическа нощ и блясък на звезди. Седнала в черната лимузина срещу един замислен и нещастен човек, който не беше казал и дума за последния половин час, Мери Чой гледаше върволицата от села, ливади, шубраци и още села край черния асфалтов път. Лимузината се движеше гладко нагоре по стръмни пътища към магистралите в планинските райони. Мери беше докосвала пистолета си достатъчно често, за да го опознае, но това не я правеше по-спокойна, че ще я спаси от смърт. Тогава защо й го беше дал Рийв? Защото никое ченге не би харесало мисълта да попадне в беда с голи ръце.

— Наближаваме — каза Сулавиер. Той се наведе, за да погледне през прозореца, потърка ръце, наведе глава и разтри очите и бузите си, подготвяйки се за нещо, което нямаше да му хареса. Сулавиер вдигна глава и я погледна тъжно, сериозно.

— Наближаваме какво? — попита Мери.

За момент той не отговори. След това се обърна настрани.

— Нищо специално.

Мери стисна зъби, за да обуздае обзелия я хлад.

— Бих искала да знам в какво се замесвам.

— Вие в нищо не се замесвате — каза Сулавиер. — Вашите началници ви замесват в разни работи. Вие сте лакей. Използват ли американците все още тази дума?

Той й хвърли надменен, въпросителен поглед с вдигнат нос.

— Вие не контролирате съдбата си. Нито пък аз. Поели сте ангажиментите си, както и аз. Вие следвате вашия път, както правя и аз.

— Всичко това звучи ужасно съдбоносно — рече Мери. Тя отново обмисли възможността да извади пистолета си и да го накара да спре лимузината. Нямаше смисъл — днес не беше проблем да се открие изгубен човек, никакъв проблем дори за Хиспаниола, изостанала с двадесет години в развитието си.

Сулавиер попита лимузината нещо на креолски. Тя отговори със звънък женски глас.

— Още две минути — каза той на Мери. — Отивате в къщата на полковник Сър в планините, кои планини няма значение.

Тя почувства облекчение. Това не звучеше като смъртна присъда, а повече като дипломатическа игра.

— Защо тогава не сте щастлив? — попита тя. — Вие сте си го избрали за водач.

— Аз съм лоялен към полковник Сър — каза Сулавиер. — Не съм нещастен за това, че ще посетя къщата му. Тъгата ми е заради тези, които му се противопоставят, такива като вас.

Мери сериозно поклати глава.

— Аз не съм направила нищо, с което да му се противопоставям.

Сулавиер презрително пренебрегна това, казвайки рязко:

— Вие сте част от всичките му неприятности. Човек, толкова благороден като него, не трябва да чува злословия по свой адрес.

Мери смекчи гласа си.

— Аз дойдох тук, за да търся заподозрян в убийство.

— Приятел на полковник Сър.

— Да…

— Вашите Съединени Щати го обвиняват, че е приютил престъпник.

— Аз не вярвам…

— Тогава на нищо не вярвайте — отряза я Сулавиер. — Пристигнахме.

Те минаха между широки каменни и бетонни колони и спряха след порта от извити железни пръчки, която стоеше широко отворена. От всички страни светнаха прожектори. Сулавиер извади документите си за самоличност. Вратата на лимузината автоматично се отвори и трима охранители мушнаха вътре пушките си. Те погледнаха Мери със злобно присвити очи, проницателни, доста скептични. Сулавиер им подаде документите, докато те хвърляха погледи към Мери и промърмориха нещо с типичното за мъжете недоверие, но и възхищение от хубавата жена.

Сулавиер излезе пръв и й подаде ръка. Мери се измъкна, без да приеме помощта му и примигна от светлините на прожекторите.

Къща? Навсякъде имаше охрана като в затвор или концентрационен лагер. Мери се обърна и видя една пищна тухлена стена на здание в готически стил и асфалтиран двор. Множество островърхи завъртулки от дърво. Изваяни камъни и извити железни пръчки, боядисани в синьо-зелено, оформяха рамките на прозорци и врати, приличащи на очите и устните на клоун.

Мери забеляза, че пазачите носеха черните си барети наклонени на една страна и бяха облечени в черно и червено. Всички имаха на широките си ревери карфици във формата на човешки скелет с рубинени очи и шапка. Сулавиер пристъпи напред, след като поговори с една група пазачи.

— Моля, дайте ми оръжието си — каза той тихо.

Без колебание Мери бръкна в джоба си, извади пистолета и го подаде на Сулавиер, който го разгледа с любопитство преди да го предаде.

— И четката ви за коса — каза той.

— Тя е в багажа. — Странно, но това, че я разкриха и обезоръжиха, я ободри. Сега поне нямаше нужда да крои планове как да използва пистолета си.

— Ние не сме глупаци — каза Сулавиер, докато пазачите изваждаха куфара й от багажника и го отвориха с пушките си. Един висок мускулест пазач с лице на булдог извади четката за коса, повдигна я към светлината на фенерчето, отвори дръжката й и подуши наното вътре.

— Кажете им да не го пипат — извика Мери. — Може да е вредно за кожата им, ако го докоснат.

Сулавиер кимна и заговори с пазачите на креолски. Пазачът с лице на булдог затвори четката и я пъхна в найлонова торбичка.

— Елате с нас — заповяда Сулавиер. И неговата нервност изглежда беше преминала. Дори й се усмихна. Докато наближаваха предния вход на къщата той каза:

— Надявам се, че оценявате учтивостта ми.

— Учтивост?

— Да ви оставя да се чувствате въоръжена и спокойна до последната минута.

— Оу. — Натруфените резбовани дъбови врати се отвориха, щом ги приближиха. Отзад се спуснаха стоманени врати във формата на сводове. — Благодаря ви, Хенри — каза Мери.

— Няма за какво. Отново ще ви проверят за оръжие, доста обстойно. Съжалявам за това.

Мери се почувства напълно объркана. Замаяна.

— Благодаря за предупреждението — изпъшка тя.

— Това не е нищо. Ще се срещнете с полковник Сър и съпругата му. Ще вечеряте с тях. Не знам дали аз ще ви придружавам.

— А вас ще ви претърсят ли за оръжие, Хенри?

— Да. — Той следеше внимателно лицето й за признаци на ирония. Не откри такива. Мери почувства силно опиянение от опасността. — Но не така обстойно, както вас — заключи той.

След като минаха сводестите врати, две жени, облечени в черно и червено, я хванаха здраво за ръцете и я отведоха в една гардеробна.

— Свалете всичките си дрехи — нареди една мускулеста закръглена жена със строго лице. Мери се съблече и те я опипаха по раменете и бедрата, навеждайки се да огледат кожата й за подозрителни белези. Опипаха сивата линия на задната част на бедрото й с недоволно мърморене. Доктор Самплър със сигурност ще научи за това, помисли си Мери, без да знае да се смее ли или да крещи.

Жените бързо я завъртяха с топли сухи пръсти.

— Вие не сте черна — каза ниската жена. Мери се усмихна механично. — Трябва да прегледам срамните ви части.

— Може би с някаква машина или детектор — започна Мери, но жената прекъсна протеста й като рязко поклати глава и я потупа по талията.

— Никакви машини. Срамните ви части — нареди тя. — Моля наведете се.

Мери се наведе напред. Кръвта пулсираше в главата й.

— Това обичайно отношение към гостите за вечеря ли е?

Никоя от жените не отговори. Ниската си сложи ръкавица, покри един пръст с прозрачен гел от една тубичка и провери гениталиите и ануса на Мери с бързи професионални движения.

— Облечете се, ако обичате — нареди тя. — Пикочният ви мехур е стегнат. След като се облечете ще ви заведа в тоалетната.

Мери бързо се облече, потръпвайки от гняв. Чувството за обърканост бе преминало. Тя се надяваше, че по някакъв начин Ярдли ще съжали за това, което току-що бе изтърпяла.

В коридора ниската жена я отведе до тоалетната, изчака я да се облекчи и я придружи до ротондата. Сулавиер се присъедини отново към нея, лицето му беше спокойно, ръцете отпуснати. Стояха под огромен полилей — Мери не разбираше от вътрешен дизайн, но подозираше френско влияние: може би от началото на XIX век. Синьо-сиви стени и бели первази. Мебелите не бяха особено удобни, атмосферата бе доминирана от богатство, от потискащо богато минало. Не беше това, което очакваше от дома на Ярдли; тя си представяше някаква ловджийска колиба или мрачен кабинет в английски стил.

— Мадам Ярдли, Ермион Лалуше, ще се срещне с нас — каза Сулавиер. Пазачите стояха нащрек зад тях, а ниската жена беше почти до лакътя на Мери.

— Тя е от Жакмел. Една истинска дама на нашия остров.

„Няма дами и джентълмени в Хиспаниола“, помисли си Мери. Тя почти щеше да го каже на глас; Сулавиер я погледна, сякаш беше разбрал какво си мисли. Той се усмихна несигурно и вдървено се изправи.

Една болезнено слаба, черна жена с високи скули и чисти втренчени очи, най-малко петнадесет сантиметра по-ниска от Мери, влезе в ротондата. Носеше дълга зелена рокля и вяло беше отпуснала ръката си, облечена в ръкавица, да почива върху ръката на сивокос мулат с черна униформа. Мулатът се усмихна и кимна към Сулавиер, двете жени охрана и Мери, любезно и раболепно. Мадам Ярдли сякаш не ги забеляза, докато не застана точно пред тях.

— Мадам Ярдли е тук. Тя ще говори с вас — каза сивокосият прислужник, гласът му отекваше като че ли излизаше от дълбока пещера.

Жената сякаш се оживи — потрепваше и се усмихваше, гледайки към Мери.

— Приятно ми е — каза тя с лек акцент. — Извинете лошия ми английски. Хилари говори вместо мен.

Слугата кимна с голям ентусиазъм:

— Моля, заповядайте с нас в салона — има питиета и ордьоври. На Мадам й е много приятно, че сте й на гости. Следвайте ни, моля!

Хилари завъртя мадам Ярдли с валсова стъпка и погледна през рамо към Мери, кимайки. Мери се почуди дали жената се измъчваше от глад или Ярдли предпочиташе изтощени жени. Изгнаниците от Хиспаниола бяха й казали, че полковник Сър си има любовници. Вероятно мадам Ярдли беше просто за представителност.

Салонът бе зашеметяващо елегантен — смесица от съвременни и древни африкански мотиви. Още един, дори по-голям полилей блестеше над огромен, ръчно изтъкан китайски килим, достатъчно износен, за да бъде на няколко века. Някакъв барабан, висок колкото човек, беше поставен на пиадестал в единия ъгъл. Абаносови скулптури на брадати мъже бяха подредени по стените, високи фигури с къси крака и малки глави, богове, дяволи. Една огромна месингова купа пълна с вода и с плуващи в нея цветя, стоеше в ъгъла срещу барабана.

Тази елегантност противоречеше на всичко, което й бяха казвали: че Ярдли предпочитал обикновени квартири и че не бил суетен. Ами карфиците Самеди по реверите на пазачите му: дали и Ярдли също се беше присъединил към магиите на острова?

Мадам Ярдли седна на едно тапицирано диванче. Хилари ловко мина зад нея и пусна ръката й, с която тя леко потупа мястото до себе си, усмихвайки се към Мери.

— Моля — гласът й беше леко плашлив, като на дете.

— Мадам ви кани да седнете — каза Хилари. — Господин Сулавиер, моля, седнете ето там.

Той посочи с пръст, върху който имаше много пръстени, към стол, намиращ се на пет метра през килима. Сулавиер се подчини. Мери зае определеното й място.

— Мадам Ярдли иска да говори и с двама ви за положението на острова ни.

Това, което последва беше едно куклено шоу, разговор на смесен френски и развален английски от страна на мадам Ярдли, придружен от гладък превод от страна на Хилари. Мадам Ярдли изрази загриженост за трудностите на острова; какво имаше да докладва господин Сулавиер?

Сулавиер й съобщи малко повече, отколкото бе казал на Мери; че доминиканците и други групи изразяваха недоволство, че бяха повикани кавалерийски взводове, за да патрулират. Това изглежда задоволи Мадам. Сега тя се обърна към Мери. Хилари, застанал зад нея с ръце върху облегалката на дивана също я погледна. Харесваше ли й престоят в Хиспаниола? Добре ли се отнасяха хиспаниолците към нея?

Мери поклати глава.

— Не, Мадам. Задържана съм против волята си.

Слаб пламък на загриженост в очите на Мадам, но усмивката и детинското любопитство не угаснаха.

На това ще му дойде краят, със сигурност; тези трудности много объркват всички. Най-накрая ще живеем в хармония. А дали госпожица Чой е ноаристка и затова е избрала такъв прекрасен дизайн за себе си?

— Не съм целяла да покажа неуважение към чернокожите. Просто харесах този дизайн — отвърна Мери.

Хилари се наведе напред, заемайки още по-главна роля.

— Мадам Ярдли се чуди дали всъщност вие, избирайки този си външен вид, подкрепяте политическото движение на ноаристите по целия свят за защита на чернокожите?

Мери помисли върху това за момент.

— Не. Аз симпатизирам на чернокожите, но изборът ми на цвят е чисто естетически.

Тогава може би госпожица Чой е просто духовен симпатизант, инстинктивен поддръжник като полковник Сър?

Мери се съгласи, че може би това е истината.

Мадам Ярдли погледна Сулавиер — попита го дали полковник Сър трябва да промени вида си, да смени цвета на кожата си, както и на душата си. Тя изглежда се шегуваше. Сулавиер се засмя. Той поклати силно глава, облегна се назад и отново се засмя.

Мадам Ярдли завърши като помоли за извинение за външния си вид. Тя обясни, че пости и едва тази вечер завършва постенето. Хилари си подаде ръката, мадам Ярдли сложи своята отгоре, изправи се грациозно и кимна на Мери и Сулавиер.

— Вечерята ще бъде сервирана — каза Хилари. — Последвайте ни, моля!

Трапезарията беше дълга повече от петнадесет метра, с дъбов паркет и масивна правоъгълна маса. Столовете бяха подредени до стените, все едно масата ще бъде изнесена, за да освободи място за танцуване. Сковаността се задълбочи още повече, когато Мери седна отляво на мадам Ярдли на елегантна антична маса, постлана с розова покривка. Имаше свежи орхидеи и пресни плодове — Мери разпозна манго, папая, гуаява, поставени в една златиста керамична купа по средата на масата и допълнителни по-малки купи, сложени на метър от нея от двете й страни.

Хилари седна зад господарката си; той нямаше да се храни тук. Мери се почуди кога ядеше слугата или пък кога изпълняваше някое друго човешко действие, ако обслужваше мадам Ярдли през цялото време.

Мадам Ярдли се настани удобно. Тя се поклони леко към Мери, като че сега се запознаваше с нея. Очите й бяха толкова големи, взиращи се. Гладни. Като от друг свят. Мадам Ярдли погледна около масата с неподвижна усмивка, взирайки се във всеки празен стол така, все едно, че е зает от някой близък познат, който заслужаваше специално внимание.

Сулавиер седна срещу тях. Погледът на мадам Ярдли се задържа върху него за по-кратко време, отколкото на някое от празните места. Тя отново се обърна към Мери на френски и креолски, като говореше чрез Хилари. Попита я дали намира Хиспаниола за хубаво за живеене място в сравнение с Лос Анджелис или Калифорния.

Сулавиер хвърли поглед към Мери, носът му леко се изкриви нагоре, очите му предупредително се свиха. Мери се опита да не му обръща внимание, но предпазливостта й надделя. Ако мадам Ярдли беше толкова крехка, колкото изглеждаше, може би на ръба на изтощението, изгаряща протеините си, за да живее, то тогава Мери можеше да си има неприятности, ако не я забавлява. Тя автоматично бръкна в джоба си за пистолета, но той не беше там. Сулавиер беше забелязал жеста й и тя се обърна бързо към мадам Ярдли.

— Хиспаниола е прекрасен остров, близо до природата. Лос Анджелис е огромен град и природата заема малко място в него.

Мадам Ярдли погълна замислено думите й. Тя никога не бе ходила в Лос Анджелис, нито пък в Калифорния. Като младо момиче беше посетила Маями и не го беше намерила за привлекателен. Бе толкова объркващо там. Тя предпочиташе, ако ще посещава континента, да отиде може би в Акапулко или Мацатлан, където била прекарала три години, докато учела.

Мадам Ярдли погледна с копнеж към Хилари. Прислужникът веднага извади от джоба си нещо електронно, което издаваше шум и рязко го натисна три пъти. След десет секунди още прислужници — мулати и един ориенталец — влязоха, носейки купички за супа и огромен супник. Никой нищо не каза, докато ядяха пилешкия бульон.

Когато свърши със супата, мадам Ярдли позволи на Хилари да избърше внимателно устните й.

— Супата беше чудесна — каза тя. Дали на Мери й е любопитно защо пости?

— Да — усмихна се Мери.

Мадам Ярдли обясни, че горкият й съпруг среща опозиция от всички страни, дори от съпругата си. Тя пости, за да го убеди да се съобразява с международните закони и да не си играе на мошеник. Тя иска той да спре изпращането на хиспаниолски войски в чужди държави, за да водят чужди войни. Най-накрая той се беше съгласил и затова тя спира постенето. Важно е, завърши тя, Хиспаниола да стане по-морална държава, отколкото страните около нея. Островът има потенциал да бъде стане истински земен рай. Но тази мечта не можеше да се превърне в реалност, докато хиспаниолците съгрешават спрямо другите хора по земята или подстрекават хората да съгрешават един спрямо друг. Това идеалистична, безнадеждна мечта ли е?

— Надявам се, че не е — каза Мери.

Прислужниците донесоха вино. Мери пи малко; Сулавиер с някакво нетърпение пое пълна чаша от тъмната червена течност. Мадам Ярдли не пожела вино. Беше й налят мътен, кехлибарено жълт сок. Тя отново започна да говори, но този път сложи ръка върху устата на Хилъри.

— Мисля, че сега си спомням някои думи — каза направо тя. — Аз накарам моя съпруг, вас, да се отнасяте добре с тази жена. Към нея не са се отнесли добре. Никаква вина нейна, че е сред нас. Дайте й това, което желае. Съпругът ми казва, че ние нямаме това, което искате.

— И на мен така ми казаха — кимна Мери.

— Вярвате ли в това? — попита мадам Ярдли.

Мери поклати несигурно глава.

— Изглежда, че съм изпратена тук без причина.

Пламъкът на загриженост в очите на мадам Ярдли затрептя по-силно. Изражението й стана майчинско и весело. Тя се наведе напред, укрепнала от супата и каза:

— Това, което искате, е тук. Ние имаме мъж на име Голдсмит. Мисля, че можете да го видите, навярно утре.

Мери внимателно остави чашата с вино на масата, пръстите й трепереха от смесица от гняв и шок. Сулавиер изглеждаше също толкова изненадан.

* * *

Здравият разум е наясно с всичко, което става с нас във всеки един момент посредством основната ни личност и каквито и да било подличности, фактори и таланти, с които смята за нужно да се консултира и извлича полза. Това, което не е „съзнателно“ е само моментно състояние (този момент може да трае част от секундата или десетилетие, или цял живот) или неефикасно или просто неконсултирано. Повечето умствени органони — такава е думата, използвана за обръщение към отделните елементи на разума — са способни внезапно да проявят съзнание по едно или друго време. Основното изключение от това правило са недоразвитите или потиснати подличности и онези органони, които се занимават единствено с функции на тялото или поддръжката на физическата структура на мозъка. От време на време тези основни органони се появяват като символи на едно по-високо ниво на мозъчна активност, но потокът на информация към тези основни органони е почти изцяло едностранен. Основните органони не коментират активността си, те са автомати — стари, колкото самия мозък. Това не означава, че „подсъзнателното“ е напълно изяснено. Много неща си остават мистерия, особено онези структури, наречени „първообрази“. Аз съм виждал тяхното въздействие, резултатите от действията им, но никога не съм виждал самия първообраз и не мога да кажа към коя категория органони бих го причислил, ако можех да го открия.

Мартин Бърк, Страната на Съзнанието (2043–2044)

52

Литвид 21/1А Мрежа (Директен репортаж на АСИМП със снимки, Дейвид Шайн): „— Получаваме тези забележителни снимки от АСИМП в 19:00 часа Стандартно Тихоокеанско време. Чистотата на образа е лоша, защото това са образи, изпратени заедно с обичайния поток на информацията от АСИМП, на разстояние четири светлинни години. АСИМП ще осигури по-висока резолюция на образа по-късно…

— Това е океанът, който АСИМП е нарекъл Мйсо. Той е едно огромно сладководно пространство — на В–2 няма солени океани — което почти опасва цялата планета. Както знаете, В–2 има един огромен полярен океан, един южен и няколко разпръснати езера. Всички образувания във формата на кули се намират на не повече от сто километра от тези океани, пълни с аморфна органична супа. Досега не са открити никакви по-едри форми на живот и именно тук е загадката — учените на Земята не могат да обяснят формирането на тези кули. Но както виждате… Тези снимки, събрани от дузини подвижни изследователи, пръснати из океана Мйсо, показват надигащия се от водата прилив на органични материали, движението на прилива към крайбрежния район и разбиването му в кулообразните форми.

Огромно е вълнението и в Австралия, и в Калифорния, където АСИМП симулациите се наблюдават от Роджър Аткинс. В момента нямаме подготвени интервюта, всички са много заети. Но разполагаме с копия от коментарите на АСИМП, които можете да откриете на вашия Лит текстов обхват…“

АСИМП (Връзка 4) > „Това придвижване на органични материали започна преди три часа. Три изследователи се бяха приближили твърде много и бяха засипани от органичен материал — един изследовател може би е напълно извън строя. Другите два докладват, че ще се възстановят. Роджър, това е забележителен феномен, но не е неочакван. Анализирах вероятните вътрешни структури на пръстените на кулите и стигнах до заключението, че периодичното утаяване е възможно обяснение. Мога само да предполагам, че което и да е живо същество или същества, отговорни за тези структури, са излезли от океаните. Сега ние виждаме началото на възможна фаза на събиране и утаяване. Няма как да разберем дали ще се получат нови образования или не.

Кулите се различават по ширината си. Някои почти са се събрали една до друга, оформяйки солидни кръгове, много от тях са започнали да се рушат, сякаш са изоставени. Изглежда има връзка между рушащите се солидни кръгове от кули и завършеното оформяне на един пръстен, т.е. всички кули се срастват, за да образуват един широк цилиндър.

Подвижните форми от органичен материал, издигащи се от Мйсо са зашеметяващи. Моите изследователи са виждали червеи, които се движат като сухоземни прешленести червеи, други форми, които пълзят като змии, огромни плоски «килимчета» или грамади от материали, пълзящи камшичета или пък хиляди малки крачета. Целият район около океан Мйсо, до 3 километра, е покрит с милиони буци, вулканични разливки и подвижни форми. Изкуственият ми спътник съобщава, че пътеките на тези движещи се тела в 90% от случаите са насочени към пръстен от кръгообразни кули.

Навярно съм сгрешил, предполагайки че кулите са създадени от интелигентни същества. Това, на което стават свидетели моите изследователи е първично и не говори за култура или интелигентност повече, отколкото пълзенето на земна слузеста плесен.“

Дейвид Шайн:

— Това наистина е забележително развитие и толкова неочаквано, че изненада всичките ни експерти, които сега преоценяват мисията на АСИМП в светлината на вероятността, че кулите са напълно естествени, а не изкуствени.

! Роджър Аткинс > Джил, получих самодиагноза на АСИМП, отделно от потока информация. Защо ни я изпраща? Това не е предвидено в програмата.

! Джил > Анализирам. Анализът готов. АСИМП преоценява характера на мисията си в светлината на новата информация.

! Роджър Аткинс > Имам ли основания да се тревожа?

! Джил > АСИМП Симулацията сега прави такава преоценка. Има няколко отговора, които насочват към нередности в оригиналната АСИМП. В момента изследвам тези аномалии.

Роджър, тези аномалии са в оригиналната АСИМП. Възможно е да са резултат от единственото, което не можем да моделираме в АСИМП Симулацията, така както е конструирана понастоящем. АСИМП Симулацията е наясно, че не се намира в същите условия като оригиналната АСИМП.

! Роджър Аткинс > Какво означава това, Джил?

! Джил > Тя е тук, а не там горе.

! Роджър Аткинс > За Бога, това е очевидно.

! Джил > Съвсем очевидно. Но може би съществено. Оригиналната АСИМП преживява някакво смущение, докато преоценява мисията си. АСИМП Симулацията не може да произведе точно тези смущения.

! Роджър Аткинс > Джил, мисля, че е време да изпратя няколко тестващи програми. Не предполагах, че АСИМП Симулацията осъзнава разликата с оригиналната АСИМП.

! Джил > Извинявам се, че не докладвах тези неща по-рано.

! Роджър Аткинс > Няма нужда от извинения. Очевидно аз съм сгрешил.

* * *

Представете си някой друг, на когото му е позволено да сънува ясно вътре във вас; да е буден, а да изследва сънищата ви. Това е част от преживяването в Страната на Съзнанието; но разбира се, нашите лични спомени за сънищата са объркани. Ако сънят изобщо пресича Страната, той го прави като изстреляна през сладкиш на пластове стрела, събирайки впечатления от дузина териториални нива. Когато влизам във вашата Страна, аз мога да виждам ясно всяка територия и да я изучавам такава, каквато е, а не каквато личният ви тълкувател на сънища иска да бъде.

Мартин Бърк, Страната на Съзнанието (2043–2044)

53

Мартин критично прегледа Голдсмит — диванът ритмично масажираше гърба му, краката и ръцете. Главата и вратът му бяха облегнати на мека вълнообразна възглавница.

Карол си тананикаше, докато отбелязваше процедурите върху терминала си. Бяха сами със спящия мъж, заобиколени от тихо работещото електронно оборудване и приглушеното шумене на въздуха от вентилаторите. Останалите от групата почиваха или вечеряха.

— Как са връзките? — попита Карол, заобикаляйки леглото, за да отиде при него. Мартин се наведе, за да разгледа едно петно на врата на Голдсмит, на два инча под извивката на челюстната кост. Няколко косъмчета от брада и след това гладко избръснат кръг, а вътре белег от сребристи линии. Наното в Голдсмит беше създало директна връзка от мозъка до кожата на врата. Специална свръзка щеше да съедини тази верига с подобни вериги от техните собствени мозъци, чрез служещия за връзка компютър, който щеше да премахне, изчисти и интерпретира потока на информация от Голдсмит, Карол и Мартин. Без буфер. Това все още тревожеше Бърк.

— Изглеждат много добре — каза Мартин. — Достатъчно се тревожихме. Време е и за нашата доза нано.

Карол повика групата. Когато започнеше изследването, щеше да има пет души, лежащи на диваните, привидно заспали.

Карол и Мартин се оттеглиха на местата си. В ръцете и вратовете им беше вкарано нано като при Голдсмит. Марджъри включи индукторите, които щяха да ги приспят — няколко часа, докато наното изработи подходящата схема и излезе върху вратовете им. Тогава щяха да бъдат доведени до състояние на неутрално съзнание, без телесни усещания, но напълно будни и способни да си отварят и движат очите. При първото ниво на изследване щяха да бъдат способни и да говорят високо.

Мартин си мислеше за стаята си като момче. Роботите, които беше правил, големи и малки; спомняше си как дядо му му купуваше книги, вестници с новини, които още тогава бяха рядкост. Спомни си първото си увлечение по едно младо момиче, което се наричаше Трикс. Той не усети нищо, когато наното пое пътя из тялото му.

Притъпена отпадналост. Мартин отвори очите си само веднъж, за да погледне към галерията. Видя Албигони с подпряна с ръце брадичка да си почива на перилата на прозореца. Какво ще направи той? Какво ще правим ние?

Марджъри събуди Мартин в 22:00. Усещанията му определено бяха изострени, но той не се опита да помръдне. Подушваше острия безвкусен мирис на нано, преди не му беше обръщал внимание. Почувства пристъп на глад, въпреки че преди това се беше нахранил добре. Нямаше да ядат с часове.

— Всичко е наред, доктор Бърк — каза Марджъри. — Сега ще свържем вашия кабел.

— Добре.

Карл и Дейвид прокараха тънкия и лек оптичен кабел през стаята и покрай преградата, която закриваше гледката им към Голдсмит. Карл прикрепи кабелите към направляващите устройства върху диваните.

— Стой неподвижно — каза тихо Карл, докато се навеждаше. Мартин почувства с кожата си студената и пластична свръзка. Дейвид и Марджъри проучиха разпечатката на кабелния монитор, прецениха че връзката е оптимална и се преместиха от страната на Карол.

Само след няколко минути отново щеше да е в Страната. Първо право напред и после лупинг, Бърк и Нюман в Голдсмит като туристи, подготвящи се да обходят нова земя. Дори самият Голдсмит не беше виждал тази част от себе си. Никой не можеше директно да изследва тази част от себе си.

— Трябва да започнеш да получаваш визуален образ от Голдсмит след няколко секунди — каза Марджъри от другата страна на преградата.

— Карол — обади се Мартин.

— Да?

— Здравей! Радвам се, че си с мен.

— Знам. И аз се радвам, че съм тук.

— Достатъчно бърборене, моля — прекъсна ги Дейвид. — Какво виждате, Карол, Мартин?

Мартин затвори очи. На ръба на зрителното му поле трептеше сияние, оградено от електриково зелено. Електриково зеленото премина в безкрайно движение назад на въртящи се частици, вътрешномозъчни геометрични фигури, познати на всички изследователи на мозъка: визуални интерферентни образи от сигналните петна на тиловия мозъчен дял.

Мартин за пръв път бе виждал такива образи като дете, натискайки клепачите си с кокалчетата на пръстите през нощта, като по този начин причиняваше налягане върху зрителния нерв.

Това бяха неговите собствени образи, а не тези на Голдсмит.

— Нищо освен визуално петно — обади се Карол.

— Същото — съгласи се Мартин.

— Все още търсим и регулираме — каза Марджъри. — Имам сигнал от първо ниво. Сега го пускам.

Мартин видя мандала от диво въртящи се змии, с опашки, насочени към периферията и глави, събрани в центъра, жълти очи, перленосиви тела, всяка люспа силно изопната.

— Змии.

— Змии — каза едновременно с него Карол.

— Прилича ми на сигнал от лимбичната система — продължи Мартин. — Сигналът трябва да е от Голдсмит. Близо сме.

— Регулираме — каза Марджъри. — Нагласяме на нова честота. Как е сега?

Облаци. Безкрайни облаци и дъжд, отново като мандала, надпреварващи се в кръг бури около извиваща се светкавица. Светкавицата заплашваше да се превърне в змии. Мартин ликуваше — бяха попаднали на следа, наблюдаваха слоевете от лимбични знаци, символите, обменяни между автономните мозъчни системи.

— Облаци и светкавица, светкавицата се опитва да се върне обратно на слоя със змиите.

— И аз виждам същото — каза Карол.

— Нова честота — рече Марджъри. — Тази е много силна. Какво виждате?

Кубична стая с мръсни тухлени стени, влажна, капе вода, локва в средата на стаята, влага пълзяща нагоре по стените като нещо живо. В средата на локвата едно малко дете с жълта или може би златиста кожа, плешиво, седи на един слънчев безлюден остров и играе карти.

— Исусе — възкликна Карол. — Това със сигурност е нещо лично.

Детето погледна нагоре и се усмихна. Лицето му изведнъж прие гримаса на шимпанзе със сива брада, носът му се издължаваше, кафявите му животински очи бяха безкрайно спокойни. Това беше дълбок символ, но определено личен и определено беше на Голдсмит.

— Изглежда сме в затворена стая. Да видим дали ще се отвори.

Водата на пода смени цвета си — стана сив буен океан, червено като вино езеро, кална локва, поръсена от дъжд. Безлюдният остров остана, както и детето, повтарящо безкрайния си цикъл — поглед нагоре, гримаса на шимпанзе и отново връщане към играта на карти. Това беше нещо специално в Страната; символ на някой междинен слой от личността, характеризиран не от генетичното наследство, а от личните преживявания на Голдсмит в ранното му детство. Тук нямаше значение какво символизираха стаята, детето и лицето на шимпанзе; възможно беше на такива дълбоки слоеве никога да не бъде дадено едно единствено точно тълкуване. Мартин беше попадал на такива митични идиоми в дълбоките слоеве на личността много пъти. Те винаги бяха мистериозни, често пъти много красиви. Тези идиоми вероятно се определяха от прототипни проблеми, разрешавани в детството. Възможно беше тези идиоми да са отхвърлени фази от процеса на формиране на индивидуалността, който обикновено биваше завършен към четири-пет годишна възраст. Каквито и да бяха, тези митични идиоми бяха зашеметяващи, но не точно това, което Мартин и Карол търсеха.

— Прилича на митичен идиом — каза Мартин. — Затворена верига. Опитай друго.

— Няма врата за навън — обади се Карол.

— Още една по-силна честота — обяви Марджъри. — Включвам се към друга траектория, друг канал в по-дълбоко натрупване.

Отваряне навън. Чувство за необятност. Тук имаше нещо придобито след формирането на личността, може би юношеско преживяване. Видение на три безкрайни магистрали, разположени една до друга, преминаващи през огряна от слънце пустиня. Безплодна земя, осеяна с купове от пясък. Мартин се концентрира върху изследването на този образ, приемайки всичко, което беше изпращано до него и контролирайки онова, върху което можеше от време на време да фокусира погледа си. Това причини замайващо регулиране на образа и Мартин се намери върху средната магистрала. Нямаше никакво усещане за тежест или дори за присъствие. Слънцето сияеше с характерната за Страната навъсена яркост, но не го топлеше. Мартин се огледа — беше облечен с изтъркани панталони, бяла работна риза с петна от боя, детски платненки.

— В момента създаваме телепатична връзка помежду ви — каза Марджъри. Гласът й звучеше далечен и неясен. — Уведомете ни, когато искате да излезете.

Отсега нататък Мартин и Карол нямаше да могат да говорят на глас, докато тестът не приключи.

— Карол?

Видение на нещо огромно над него, като падащ астероид. Още една личност: Карол.

— Тук съм с теб.

Тя се появи до него на пътя, с неясни очертания, просто призрак на тази сцена. Само при затворена верига те щяха да могат да се виждат ясно, но дори и тогава нямаше да виждат истинските си образи.

— Това изглежда достатъчно убедително — каза Мартин. — Мисля, че можем да използваме този път като канал за вход.

— Добре дошъл вкъщи — рече Карол.

Мартин отвори очи. Образите на магистралата и театъра се сблъскаха за момент и след това Страната изчезна като сън. Албигони стоеше в галерията с ръце в джобовете. Ласкал беше седнал зад работодателя си, краката му се виждаха на перилата.

— Добре — каза Мартин. — Включете се към тази траектория и канал. Можете и да ни приспите, докато фиксирате точките и привършите с превключването.

Марджъри се наведе над него, примигна и погледна към свръзката.

— Всичко е наред — кимна тя. Ървин стоеше до дивана на Карол.

— Колко време има, докато влезем в Страната? — попита Карол.

— Три часа, докато фиксираме честотите — отвърна Марджъри. — Сега е 11:35.

— Ще бъде дълга нощ — каза Мартин. — Събудете ни в девет. Ще имате достатъчно време, за да подготвите Дейвид и Карл за подкрепление. Всички поспете добре. Искаме бодри и свежи хора.

Той отново погледна към галерията. Албигони беше спуснал ръцете си покрай бедрата.

— Дайте указания на господин Албигони. Кажете му, че вероятно ще сме свършили до утре на обяд.

— Ще го направим — кимна Марджъри.

— Ще те видя в сънищата си — прошепна Карол.

Марджъри нагласи индуктора. Мартин затвори.

* * *

1100–11100–11111111111

54

Ричард Фетъл не помнеше да се е чувствал толкова нещастен през целия си досегашен живот. Не и след смъртта на съпругата и дъщеря си, не и през дългите години на възстановяване и започване на нов живот. Войната вътре в него му причиняваше по-голяма болка, отколкото беше изпитвал досега. Това дълбоко терзание го объркваше.

Ако просто убиеше жената, която лежеше до него и навлезеше в следващата фаза от живота си, може би всичко щеше да се оправи. Беше истинско усилие да държи ръката си до себе си. Вероятно тя щеше да почувства вътрешната му борба, усещайки леките вибрации на леглото, когато мърдаше назад и напред, мускулите му влизаха в конфликт един с друг. Но тя спеше.

Надин винаги беше проявявала невероятната способност да пренебрегва реалността или да вижда само онова, което искаше да види. Тя си беше играла на терапия с него. Заслужаваше да си понесе последствията. Със сигурност примерът на Емануел Голдсмит, който беше привлякъл толкова голямо внимание, ясно указваше и неговия път. Ричард не го беше грижа да разреши загадката на Голдсмит. Той изобщо не искаше да мисли или да се чуди. Претърколи се отново в леглото, за да наблюдава позата, в която спеше Надин. Преди час се беше опитала да го накара да прави любов с нея като му каза, че това ще успокои напрежението му. Изглежда намираше страданието му за привлекателно, то възбуждаше у нея някакъв перверзен майчински инстинкт. Ричард болезнено си беше прокарал път вън от този капан. Сега я гледаше топла и тиха и виждаше само плът, която се нуждае от успокоение.

„Болен. Сега наистина имам нужда от терапия, не нейната, а професионална. Над ръба. Отвъд отвъдното. Да напиша поема за плътта й, преминаваща от спящо състояние в спокойно шаване под пръстите ми. След като прочетат поемата, Селекторите ще ме подложат на адски мъчения, по-лоши от това, което преживявам сега? Не изглежда възможно. Терапевтите. Примамват ме, сондират съзнанието ми, преглеждат отново душата ми, откриват това тук. Какво е това? Не го докосвайте; отрова е, вирус в ума, който може да ни зарази всичките, трябва да го е прихванал от Голдсмит. Един последен шанс, изгорете ума и тялото, докато остане само пепел, пресейте пепелта и я съберете отново, за да направите един нов човек. Нов Човек. Изпратете го по света със сияещо лице, подготвен да се държи като момче скаут, почтен, подходящ за обществото, може би дори ще си потърси работа като отиде в някоя агенция; и всичко, което трябва да направи е да докосне гладкия й топъл врат и да почувства дишането и пулса на кръвта й там.“

Тя се раздвижи. Той дръпна ръката си. Дали ще се събуди преди смъртта? Дали щеше да облекчи болките й?

„Все още има доброта в мен. Там продължава да има нещо нежно. Прочисти го или те ще го направят. Извърши го сега и светът ще прокара пътека до вратата ми, до мозъка ми, за да ми помогне. Всички ще са любопитни как съм стигнал дотук. Възпитанието си ли обвинявате за всичко това? Не, един приятел, който ме разочарова. Само разочарован? Разочарованието не е достатъчно. Предателството е сериозно нещо. А тя иска да те предаде като те подложи на терапия. Тук, в Сенките, кой има нужда от терапия — аз имам нужда, ние всички имаме нужда от терапия, но това не е важно. Онова, което е важно е да спрем мизерията. Ако можех да повърна всичките си мисли и лични спомени, просто да ги избълвам върху леглото. Те ще се изправят на краката си, ще подскачат, ще пълзят върху чаршафите и ще я убият. Ще я изядат като чудовищни насекоми. Нарушени образи. За нормални хора е много разстройващо да надничат в главата ти и да виждат такива мисли. Ти си толкова мръсен, че терапията ще е безуспешна. Доведете Селекторите. Наказанието е единствената възможност. Да прочистим огъня с пламък от огромно нещастие.“

Той продължи леко да гали врата на Надин.

„Друг вид прелъстяване. Прави смърт с мен. Ще си отпочинеш.“

Това му подейства като гъделичкане и той трябваше да потисне кикота си.

„Сега звуча възможно най-маниакално. Наистина отвъд границата. Примерът на Голдсмит. Дали се е усмихвал, докато им е прерязвал гърлата, изчаквайки жертвените агнета едно след друго в кървав безпорядък?“

Но пръстите му не стиснаха силно врата й. Той все още таеше нежност към тази личност и устояваше на импулсите си с желязна воля, която изглеждаше нетипична за него. Беше съвсем буден, но тялото му се бе изтощило от уравновесяването на напрегнатите състояния. Ръцете му леко изтръпнаха, после и краката. Ако можеше просто да остави всичко на съдбата.

Да остави всичко. Да умре.

Тялото му се вдърви, душата му излезе извън контрол. Изтощението най-накрая го беше победило, въпреки че той мислеше и гледаше. Не беше това, което искаше, предполагаше се, че сънят трябва да донесе забрава. За момент се опита да се пребори, да се изправи, защото се боеше да прекара цялата нощ в този ужасен транс, взирайки се надолу към гърлото на един кошмар.

Ричард прекъсна вътрешната си борба. Той стоеше в стария апартамент в Лонг Бийч. Отвън дневната светлина блестеше, но беше някак мрачна; цвета на съня. Това можеше да е просто спомен. Той обходи апартамента със скръстени ръце, усещайки тялото в съня си, дишането. Това беше истинско, а апартаментът вече не съществуваше. Старата сграда, която беше на един век, бе изравнена със земята преди десет или повече години.

С внезапна тревога той се почуди дали Джина няма да влезе през вратата, доведена на посещение от Дион. Можеше ли да види в съня си напълно убедителни образи на мъртвите?

Ричард погледна дланите на ръцете си.

„Сънувани емоции. Всичко е безопасно. Ти контролираш нещата. Опитай нещо. Опитай да летиш.“

Той се напрегна, за да се вдигне от пода, но краката му си останаха на място.

„Не можеш да правиш всичко.“

Той се опита да застави чрез мислите си една красива жена, не Надин, да влезе през вратата, облечена с възбуждащи дрехи.

„Колко реално може да стане това?“

Никаква жена не влезе през вратата.

Само глас: Това е, от което се нуждаеш, Ричард Фетъл.

Вратата, разбира се, се отвори, но поради определена причина.

„От какво се нуждая?“

Един по-млад Емануел Голдсмит стоеше на прага. Той носеше найлонова торбичка, в която беше загъната една бутилка и кутия с ръкопис. Той затвори вратата след себе си. Ричард гледаше появяването му, черната му коса, старомодните му дрехи. Любезна усмивка.

— Помислих, че може да искаш компания. Ако пък не желаеш… — Голдсмит направи жест към вратата. — Ще си вървя.

Автоматично:

— Благодаря. Остани. Нямам много храна за обяд…

— Течен обяд.

Голдсмит седна на един изтъркан диван, избягвайки петно от червено вино, там където преди известно време Дион беше изпуснала една чаша. Той постави ръкописа върху петното.

— Каква течност? — попита Ричард.

— Чист скоч. Да отпразнуваме, че си изплатих дълговете.

— Никога не съм вкусвал чист скоч — каза Ричард.

Голдсмит наля две питиета и подаде едното на Ричард.

— Не мисля, че искам да се напия. Би било лесно да се удавя в това.

— Аз донесох само една бутилка и то не за да удавиш мъката си — каза Голдсмит. — Ти никога няма да станеш пияч, така или иначе. Може и да не ти се вярва, Дик — единствено Голдсмит го наричаше Дик — но ти си много уравновесен. Един от малкото ми познати, които са такива.

— Не уравновесен. Просто сега се чувствам като пиян.

— Ти понесе ужасен удар — каза меко Голдсмит. — Ако бях на твое място щях да се скъсвам от плач.

Ричард повдигна рамене.

— Не си напускал апартамента от седмица. Нямаш никаква храна. Сега Хариет ти купува нещо за ядене.

Хариет, Хариет… Някога Голдсмит имаше приятелка с това име.

— Нямам нужда от помощ — каза Ричард.

— Глупости говориш.

— Наистина не се нуждая от помощ.

— Животът продължава — каза Голдсмит. — Наистина, Дик. Хариет и аз, ние те харесваме. Искаме да видим, че се възстановяваш от това. Дион дори не ти беше съпруга, Дик.

Ричард скочи на крака, безкрайно развълнуван.

— За Бога! Разводът не е, не беше завършил, а Джина винаги ще си остане моя дъщеря. Всичко ли искаш да ми отнемеш? Дори моята… Всичко, което ми е останало. Проклетата ми болка…

— Не. Не да ти я отнема. Аз никога не съм се женил. Не ми се иска да изгубя нещо толкова важно. Мисля, че това би ме убило. Може би ти си по-силен от мен.

— Празни приказки — каза Ричард.

— Наистина смятам, че е така. Аз не съм силен отвътре. Гледам те теб, ти си като скала. Отвътре аз съм просто глина. Винаги съм го знаел. Приемам го.

Голдсмит седна.

— Хариет каза, че някой трябва да спи тук, за да ти прави компания.

— От пет месеца никой друг, освен мен не е спал тук. Бил съм сам освен… — той не завърши мисълта си. Голдсмит изчака.

— Когато идваше Джина.

— Да.

Ричард седна и вдигна чашата.

— Оставате ме. — Той отново сръбна. — Ще се оправя.

Голдсмит се обърна, прокара пръсти през косата си и погледна през прозореца със завесите.

— Да излезем вън, да потърсим малко слънчева светлина, Дик. Каквато и да е. Ясна блестяща светлина.

Ричард усети сълзи по бузите си.

Това е всичко. Не липсват никакви подробности.

— Продължавай, човече — нежно го окуражи Голдсмит. — Говори!

Ричард си избърса бузите.

— Аз наистина я обичах. Не можех да живея с нея, но я обичах. А Джина… Господи, не мисля, че някога съм обичал нещо друго на тази Земя така, както обичах това момиче. Тук има една огромна пропаст, Емануел. — Той потупа главата си. — Бомбен взрив. Аз не съм целият тук.

— Глупости!

— Не, наистина. Аз не мога да правя нищо. Не мога да мисля, не мога да говоря свързано. Не мога да пиша. Не мога да плача.

— Сега плачеш, човече. Не бъркай скръбта с изгубването на душата си. Ти все още си имаш всичко. Ти си скала.

Риданието започна като мускулен гърч дълбоко отвътре. То си проправи път навън, придобивайки интензивност, която изглежда можеше да разкъса гърдите му, докато той не седна на дивана треперещ от риданието. Държеше ръцете си разперени, готови да сграбчат нещо.

— Чувствам го. Ужасно. Това е отново същото чувство. Дори по-лошо.

Голдсмит дойде до дивана, клекна пред Ричард и силно го прегърна. Голдсмит плака с него, черните му очи се взираха в стената зад Ричард.

— Кажи го, човече. Кажи го на целия проклет свят.

Риданието се превърна в писък. Голдсмит държеше Ричард на дивана, като че той можеше да скочи. Ръцете и краката му се мятаха. Той чувстваше цялата несправедливост и болка, за да увенчаят смъртта, за която страдаше. Щеше да омаловажи значението, което имаха за него любимите му същества, ако не страдаше толкова, колкото му беше възможно. Голдсмит продължаваше да го прегръща. Най-накрая те легнаха прегърнати на дивана. Ричард държеше Голдсмит, който беше наполовина легнал, наполовина увиснал, но все още вкопчен в него.

— Скала. Камък. Човече, почувствай вътрешната си сила. Знам, че тя е там вътре. Аз не бих понесъл това. Но ти можеш, Дик. Дръж се!

— Добре — простена Ричард. — Добре.

— Ние те обичаме, човече. Дръж се за това.

Голдсмит. Истинският.

Голдсмит се дръпна назад и косата му беше сива, лицето набраздено.

Ричард се освободи от спомена и съня. Той почувства, че се носи, видя части от други сънища да се изливат изобилно, да се събират и разтварят. Ричард отвори очи и седна в леглото. Треперейки, той обви коленете си с ръце и се наведе напред. До него Надин стенеше в съня си и се въртеше.

Ричард бавно се изправи и отиде до прозореца.

„Колко много е погребано. Изкопай го и го погреби отново. Той ми помогна. Беше мил към мен. Приятел. Сега той е мъртъв, трябва да е. Не чувствам присъствието му.“

Споменът на Ричард за този ден не беше ясен. Сънят не беше предал цялата история, не и краят. Приятелката на Голдсмит — Хариет, беше влязла, без да почука, когато Голдсмит и Ричард се бяха вкопчили един в друг на дивана. Тя бе изпуснала на пода чантата с покупки. След това беше избухнала в сълзи, докато Голдсмит се опитваше да й обясни, че той и Ричард не са любовници. Хариет никога не го разбра; двамата сложиха край на връзката си няколко седмици по-късно.

Ричард отмести завесите на прозореца, разтърка очите си и поклати глава, усмихвайки се. Това адски беше смутило Голдсмит.

Ричард погледна към часовника до леглото. 3:00. След няколко часа слънцето щеше да се издигне над хълмовете и Гребените, щеше да даде светлина на тези в Сенките. Огледалата щяха да разпределят зимната зора, от кула до кула, втора, трета и четвърта ръка, но все пак щеше да има слънце.

— Да отидем да потърсим малко слънчева светлина — прошепна той.

* * *

55

Мери Чой беше издърпала един стол до източния прозорец на спалнята. След това седна и зачака изгрева. Слънцето се появи час по-късно. Зората беше красива, гледана от имението високо в планините на Хиспаниола.

Мадам Ярдли беше напуснала масата предишната нощ и слугите бяха донесли пищна вечеря. Сулавиер беше ял много; Мери бе хапнала достатъчно, за да има сили. Повече не бяха говорили. След вечеря заведоха Мери до стаята й. През ума й минаха няколко хипотези и тя реши да ги проучи по-нататък през деня. Първата й хипотеза: това не е имението на Ярдли, а историческа реликва, използвана сега поради някаква стратегическа причина. Втората: никой не знае много за Ярдли, определено не и хората, които той управляваше. Третата: всичко, което й бяха казвали за Голдсмит преди появата на мадам Ярдли, е било лъжа. Четвъртата: мадам Ярдли не беше съвсем в ред и нищо не знаеше. Една жена, която пости, за да привлече вниманието на собствения си съпруг.

Вратата на стаята й не беше заключена. И все пак Мери не се опита да си тръгне. Тя вече не съжаляваше за загубата на пистолета. Отмъщението беше малко удоволствие, ако е насочено срещу мравки, изпълняващи задълженията си.

Мери си оправи косата в банята и огледа костюма си. На вратата се потропа.

— Госпожице, готова ли сте за закуска? — попита една жена.

— Да — тя погледна часовника си — 9:00. Вратата се отвори боязливо и се подаде едно малко, закръглено лице.

— Елате, моля!

Мери последва дребничката слугиня надолу по коридора. Сега се намираха в западното крило на къщата, където Мери не беше ходила преди. Слугинята отвори една врата, водеща към стая, обзаведена като офис. Вътре видя възрастна жена, облечена с обикновена черна престилка и Сулавиер, който седеше и печаташе нещо. Той вдигна поглед към слугинята и Мери, кимна намръщено, завъртя стола си и стана.

— Ще закусвате с полковник Сър — каза той на Мери. Старата жена я гледаше с усмивка. Сулавиер се обърна към слугинята на креолски. Тя кимна и се върна към работата си.

— Това беше майката на мадам Ярдли — каза Сулавиер, когато се отдалечиха.

Мери си спомни, че беше видяла кула на четири етажа, от тази страна на сградата. Стигнаха до края на коридора и Сулавиер тихо почука на широка двойна врата от махагон. Един приглушен глас зад вратата им каза да влязат. Шестима мъже и две жени седяха около дълга дъбова маса в просторната, висока, във формата на кула стая. Вътре, на височина от тридесет фута се издигаше прекрасна библиотека с украсени дървени етажерки и стъклени вратички. Вита стълба от желязо водеше към две балкончета, които даваха достъп до по-горните рафтове.

Двете жени и петима от мъжете бяха чернокожи или мулати, всички носеха черни униформи, някои с фигурата Самеди, забодена на гърдите им. Мери фокусира един висок, як, белокос мъж, седящ начело на масата. Той обаче не я погледна веднага, разлиствайки някаква книга. Масата бе покрита с петстотин или шестстотин книги от всякакъв размер и вид, от подвързани с кожа до измачкани хартиени корици. Мери никога през живота си не беше виждала толкова книги. Тя обаче не им позволи да отвлекат вниманието й от Ярдли за повече от миг. Той вдигна поглед от книгата, която държеше, затвори я тихо и я остави върху масата.

— Хубаво е, че те виждам отново Хенри. Как е малкият Дейвид? А Мари-Луиз?

— Добре са, полковник Сър. Бих искал да ви представя лейтенант Мери Чой.

— Благодаря. Моля, седнете. Тук ще ни сервират закуската. Хубаво ядене, не едно от наказанията на мадам Ярдли. Предполагам, че тя ви е нахранила снощи.

— Да — кимна Мери. Ярдли се усмихна широко и поклати съчувствено глава. Толкова приятен човек. Приличаше на англичанин и й се струваше познат. Нищо екзотично дотук.

— Добре. Мисля, че приключихме за тази сутрин — обърна се Ярдли към седмината. Те се поклониха вдървено, наредиха се един след друг и излязоха. Последният мъж затвори след тях двойните врати с тайнствена усмивка.

— Аз се предадох пред жена си — каза Ярдли. — Имахме спор. Изглежда, тя мисли, че липсва финес на опитите ми за извеждане на тази страна от варварството.

— Тя е невероятна жена — каза Сулавиер. Ярдли му върна усмивката с малко строго изражение. Чертите на Сулавиер се изопнаха.

— Хенри, мисля, че ще е добре да остана сам с госпожица Чой. Ако обичаш, присъедини се към останалите в трапезарията. Тази сутрин осигурявам здравословна закуска на целия персонал.

— Разбира се, полковник Сър. — Сулавиер излезе през двойните врати, затваряйки ги след себе си.

— Намирам тази стая за най-привлекателната в цялата сграда. Бих прекарал щастливо живота си като се оттегля тук и чета книгите на мосю Бушер.

Мери не каза нищо.

— Мосю Бушер — повтори той, приемайки празният й поглед за недоумение. — Санлуи Бушер. Премиер при предишния президент на Хаити, преди аз да поема властта. Той построи това чудесно имение и го укрепи година преди моето пристигане. За съжаление, той се усамоти в Жакмел и никога не превърна имението в своя крепост.

Мери кимна.

— Сега да минем на вашия случай, ако нямате нищо против да говорите преди закуската да е сервирана… — Той се намръщи почти комично и потърка ръце във въздуха. — Моля ви, не бъдете толкова сериозна. Давам ви честната си дума, че тези хора няма да ви наранят. Разбрах, че са ви унижавали… Извинявам се. Бях зает и нямах време за всички подробности. Дребните за един човек неща може да са катастрофа за друг. Отново се извинявам.

— Държат ме против волята ми — изрече Мери, без да обърне внимание на извиненията.

— Така е. Решителна схватка между вашето Министерство на вътрешните работи и Министерството на правосъдието и моето правителство. Проблемът скоро ще бъде разрешен. Междувременно можете да довършите разследването си. Няма да ви се пречи.

— Мога ли да говоря с началниците си?

— И те, и вашето правителство знаят, че не се отнасяме зле с вас.

— Бих искала да говоря с тях, колкото може по-скоро.

— Добре, възможно най-скоро — каза Ярдли. — Вие много сте впечатлила хората ми. Жан-Клод и Розел са от най-добрите ми служители и докладът им за вас е твърде ласкателен. Хенри точно сега е изключително нервен, за да бъде обективен. Семейството му е в Сантяго, а градът е обсаден от опозиционните сили. Тук сме на сигурно място, така е и в по-голямата част от Хаити. Но доминиканците винаги са налитали на бой.

— Казаха ми, че Емануел Голдсмит е тук — рече Мери. Тя не беше помръднала през цялото време. — Искам да го видя възможно най-скоро.

— Това е малко сложно. Аз самият не съм го виждал, но по-добре да поговорим за това след закуска. Моля, присъединете се към мен на масата. Казаха ми, че сте трансформирана… и сте много привлекателна. Не съм сигурен дали одобрявам този вид изкуство, но… очевидно вие сте един шедьовър. Доволна ли сте от новия си външен вид?

— От скоро съм така — каза Мери. — Сега имам втора природа. — Или така трябваше да бъде. — Полковник Сър, закуската наистина не е необходима. Аз просто…

— За мен закуската е важна и като диктатор, за какъвто ме смятат във вашата страна, мисля че имам право да ям преди да ме подложат на кръстосан разпит. — Той се усмихна с най-неблагодарната си усмивка. — Моля!

Мери нямаше да спечели нищо като се противопостави на гостоприемството му и седна срещу една купчина подвързани с кожа томове на френски. Трима от дребните слуги влязоха, внимателно отместиха книгите, докато се освободи единият край на масата и поставиха два комплекта прибори — сребърни съдове и чинии, украсени с инициалите S.B. Слугите донесоха купи с плодове, чинии с печена риба и шунка, задушен ориз, подправени с къри скариди и пушена херинга. Ярдли седна на пиршеството с лека въздишка.

— От четири сутринта съм на крак — довери той. — Само кафе и препечен хляб.

Мери яде достатъчно, за да задоволи глада си и да бъде учтива, но не каза нищо. Храната беше отлична. Ярдли бързо опразни една голяма чиния, отмести я настрани, настани се удобно на стола си и каза:

— Сега на работа. Вие сте убедена, че Голдсмит е извършил престъпленията, в които го обвинявате?

— Едно голямо събрание от съдебни заседатели беше достатъчно убедено, за да го подведе под отговорност.

— Аха. Вижте, той ми се обади, че идва и че е „закъсал“. Каза ми, че скоро ще го обвинят в убийството на осем души. Имал нужда от убежище. Попитах го дали е виновен. Той каза „да“ — предполагаше, че ще го закрилям при всички обстоятелства. — Ярдли поклати глава. — Поканих го да дойде. Веднага след обаждането му се замислих, че и аз самият ще бъда подведен под отговорност от вашето правителство по различни обвинения. Нямах време да се срещна с Емануел, но той е тук.

— Бихме желали да уредим екстрадирането му — настоя Мери. — Разбирам, че в момента правителствата ни не си сътрудничат, но когато…

— Вероятно няма да има такова „когато“ за известно време, години наред може би — промърмори скептично Ярдли, гледайки празната чиния. — Вие знаете за противоречията около Рафкайнд? Нова история.

Мери кимна.

— Ще ме извините, ако говоря по-бързо — изглежда имам вярната информация, а ние разполагаме само с около час… Това е доста време като се има предвид, че съм изправен пред голямо доминиканско въстание в Сантяго и Санто Доминго. Разбирате, че правя това, само защото Емануел Голдсмит беше нещо специално за мен.

Мери се съгласи. Ярдли сложи ръце върху масата, наведе се напред и очерта с тях квадрат във въздуха.

— Ето как стоят нещата. Аз сключих много сделки с президента Рафкайнд, който вярваше като мен, че правосъдието изисква нещо повече от терапия за престъпниците. Престъплението не е болест, която се лекува от доктори, то трябва да се третира по начин, който удовлетворява обикновените хора, а обикновените хора искат възмездие, което да отговаря на престъплението… Рафкайнд бе обвинен в убийство. Вероятно виновен. Имаше тайни спогодби с доброволческите организации за поддържане на реда. Аз съм съгласен, че той направи една кошмарна бъркотия и че може би е най-порочният и заслужаващ порицание лидер в историята на вашата страна, но… — Мери лесно можеше да продължи думите му.

— Той беше на власт — каза тя с изкривена усмивка. Ярдли се отнесе към усмивката с искрено подозрение.

— Със сигурност дори и полицията не го е подкрепила след разкритията.

— Не. Не официално.

— Добре. Накратко, неговата идеална правна система не беше много по-различна от нашата. Ние третираме престъпленията с нещо повече от терапия.

— Вие използвате адски корони — каза Мери.

— Да, разбира се. Хората на Рафкайнд уреждаха сключването на сделки за износ на нелегални пратки. Вашите доброволчески отряди се сдобиха с много адски корони от нашите складове с отстъпка… Рафкайнд беше доведен до самоубийство след публичната врява около случая с Фридман. Той избра сребърния куршум на Кристоф — отрова, в неговия случай — вместо гилотина. Предполагам, че щеше да бъде подложен на терапия, ако беше осъден. И все пак, той предпочете смъртта пред публичния позор.

— Вие все още изнасяте адски корони — настоя Мери.

— Не директно в САЩ. Ние снабдяваме един световен пазар и всичките ни контакти са легитимни. Рафкайнд беше единственото изключение и какво можех да направя аз? Той би могъл да създаде на Хиспаниола сериозни проблеми. Не се нуждаеше от услугите на нашите войници в началото на втория си период на управление, след като успешно беше приключил акциите си в Боливия и Аржентина. Носеше се на вълната на голямата популярност. Не виждах друга алтернатива освен да осигурявам адски корони.

Мери слушаше невъзмутимо.

— Но адските корони са легални в Хиспаниола. Подходящото им използване е честно според мен. Законите са много стриктни и твърдо прилагани.

— Селекторите не извършват официални съдебни процедури — каза Мери.

— Те водят политика на подмолна съпротива — кимна Ярдли. — Не искам да давам оценка на тях или на които и да било аспекти на вашето общество. Хиспаниола може само да реагира, да остава жива и досега се е справяла много добре под моето командване.

— Къде е Голдсмит? — попита Мери.

— Наблизо, на деветдесет километра оттук, в затвора „Хиляда Цветя“.

— И вие не сте се срещали с него? Вашият приятел?

Лицето на Ярдли се вкамени.

— Имам си причини. Основната е, че няма време. Второстепенната е, че чух признанието му. Искал да избяга в Хиспаниола, за да намери убежище. Смятал да разчита на приятелството ми след като извърши ужасно и безсмислено престъпление. Дори и най-добрият ми приятел Емануел не се държа като добър приятел — не може да мисли, че ще наруша законите на Хиспаниола. Ние нямаме договорености за екстрадиране. Приемаме престъпници от други нации за хвърляне в затвора — официално или по друг начин.

Мери беше чувала за това, но не смяташе, че я засяга, досега.

— Затваряте ги в затвора?

— Имаме пет международни затвора. Някои правителства плащат добре за тази услуга. Но Голдсмит… Ние няма да вземем пари за него. Той остава тук.

— Защо? Законите на моята страна…

— Вашата страна ще се занимае с него и ще го освободи като нов човек. Той не заслужава такава снизходителност. Нещастието на роднините на жертвите продължава. Защо и той да не страда? Възмездието е сърцевината на всички правни системи. Просто ние тук сме по-честни.

— Той ви е бил приятел — възкликна Мери изумена. — Той ви боготвореше.

— Още по-зле. Той предаде всичките си приятели, не само тези, които уби.

— Но никой не знае защо ги е убил — Мери беше принудена да заеме неудобната позиция на адвокат на дявола. — Ако наистина е неуравновесен и не е отговорен…

— Това не е моя грижа. Тук не екзекутираме затворниците. Провеждаме наш вид терапия. И вие много добре знаете, че тези, които минават през адската корона, никога не повтарят престъпленията си.

— Той е с адска корона?

— Ако не в момента, то до края на деня ще бъде. Присъдата е издадена.

Мери се облегна на стола си шокирана, без да може да проговори.

— Никога не съм очаквала такова нещо — призна тя.

— Ние вършим вашата работа, скъпа моя — каза Ярдли, протягайки се напред, за да потупа кокалчетата на пръстите й. — Ще ви заведат в Хиляда Цветя. Ще ви покажат затворника. След това, мисля, че през следващите три или четири дни ще уредим с вашето правителство завръщането ви в Лос Анджелис. Може да приключите с делото на Емануел Голдсмит. Той никога няма да напусне Хиляда Цветя. Никой никога не е избягал, ние го гарантираме на всички нации, договаряли се с нас.

Мери поклати глава. Чувстваше се така, сякаш стаята със стотиците хиляди книги може да се стовари отгоре й.

— Настоявам за освобождаването на Голдсмит и предаването му в моите ръце — каза тя. — В името на Международните закони и благоразумието.

— Добре, добре — поклати глава Ярдли. — Но Голдсмит дойде тук доброволно и открито се възхищаваше и подкрепяше нашите закони и реформи. Честно и благоразумно е той да живее със собствените си убеждения. Ако нямате какво да добавите, мисля че срещата ни е към края си.

Двойните врати се отвориха и влезе Сулавиер.

— На госпожица Чой ще й бъде показан Емануел Голдсмит в „Хиляда Цветя“ и след това, когато кажа аз, ще я свържем с посолството на нейната страна. Благодаря ви за търпението, госпожице.

Ярдли се изправи и направи жест към вратата. Шестима униформени мъже влязоха и заобиколиха Сулавиер. Той взе ръката на Мери и я изведе в коридора.

— Това е рядка привилегия — каза той. — Аз самият никога не съм закусвал с полковник Сър. А сега, моля, елате. Има два часа път до затвора. Пътищата не са добри, а и трафикът на военни коли ще е голям. В крайна сметка, не е много далеч от Сантяго.

Книга трета

Както хаосът може да има смисъл, така и това създание може да има съзнание, създадено за да придава значение и да го манипулира, както ръката е създадена, за да хваща и опипва материята.

Мая Церен, Божествени Ездачи — Живите Богове на Хаити

56

Очаквайки пълното влизане в Страната, Мартин мислено поиска и получи достъп до комплекта инструменти, посегна да го дръпне надолу с дясната си ръка, която все още не можеше ясно да различи. Комплектът инструменти беше единственото нещо, което виждаше ясно: симулация на лъскава червена кутия, в която имаше дисплей, отразяващ развитието на процеса на сондиране. Активирането на кутията с инструменти разкриваше търсачка и комбинация от превключващи устройства, с които Мартин можеше да мести връзката от честота на честота или от канал на канал. От едната страна на червената кутия висеше и една аварийна връвчица, която можеше да дръпне при спешен случай. Мартин никога не беше използвал връвчицата. При настоящото сондиране, излизането от Страната веднага щеше да бъде трудно, може би невъзможно; без буфер дръпването на връвчицата щеше просто да прекъсне връзките между субекта и изследователя.

Този път Страната на Голдсмит беше топла сивота, преработени от съзнанието, но неактивни в момента знания. Голдсмит беше в състояние на контролиран неутрален сън, без сънища. Мартин чувстваше присъствието на Карол като още по-голяма топлота в сивотата. Докато изпробваше комплекта инструменти, той се опита да комуникира с Карол.

— Чуваш ли ме?

- Нещо нещо.

— Опитай отново.

— Хмм.

— Не те чувам ясно.

— Сега чуваш ли ме?

— Да. Нека опитаме емоционален трансфер — предложи Мартин.

Тя му изпрати сигнал, който той интерпретираше като професионална привързаност и нетърпение да започнат работа. И двамата бяха нетърпеливи; след дълъг сън през нощта, Мартин никога не беше се чувствал толкова готов да изследва Страната.

— Улавям твоя ентусиазъм — каза Мартин. — Мисля, че обичаш да работиш тук с мен.

— Почти позна. От теб получавам нещо повече от професионална топлота, смесена с нетърпение да започнем работа.

— Правилно си ме разбрала — съгласи се спокойно Мартин. Тук те разполагаха с огромна свобода и простор. Съвсем скоро никой от двамата нямаше да може да прикрива емоциите си от другия, а и субектът нямаше да може да крие дълбоките си психологически процеси. — Ще ни преместя на някое активно ниво и ще се огледам за точка на влизане. След това ще активирам твоя комплект инструменти, за да можем да работим поотделно, ако се наложи.

— Ясно. Мисля че виждам пред нас гора. На входа ли сме вече? Не, почакай… не е гора. Виждам очертания на много и различни образи. Какво е това, Мартин?

— Може би все още получаваме визуални петна.

— Липсата на буфера прави това още по-остро, по-внезапно, нали? — попита Карол.

— Така изглежда. Но все още не виждаме това, което търсим. Сега сменям местоположението и канала. Към предварително избрания вход… точка две седем на картата на Марджъри. Ние видяхме…

Внезапността на влизането им беше зашеметяваща. В първия момент виждаха само неутрална сивота без начало или край, перфектна и спокойна като огромен кристален басейн. В следващия — жарко синьо небе и безгранична пустиня, пресечена от три безкрайни магистрали.

— Ууф — изпъшка Карол. — Извини ме, но това не беше много гладко.

— Извинявай. (Огорчение.) В Страната сме.

— Виж колко е ясно. Уау! Мартин, виждам те перфектно!

Мартин се изправи върху пясъка, чувствайки го как хрущи под краката му. Той видя Карол да върви по най-близката магистрала на десет или петнадесет метра. Тя носеше дълга до коленете бяла рокля без ръкави и високи бели обувки. Чудесно за климата, който би трябвало да бъде изгарящо топъл, но в Страната нямаше температурни крайности. Мартин почувства само топъл бриз.

— Ти носиш избелели дънки и черна риза с къс ръкав — докладва Карол. — И ботуши.

Той се погледна. Съзнанието му беше облякло образа му точно така.

— На колко години изглеждам?

— Може би на двадесет и пет. Не повече от тридесет. Аз с какво съм облечена?

Той я описа.

— Ами, различаваме се. Мислех, че нося дълъг син костюм и черни обувки — каза Карол. — Добре. На колко години съм?

— Изглеждаш на същата възраст. Наистина си красива.

— Надявам се, че няма да вървим пеш — усмихна се Карол.

— Ще летим. Ние вече сме част от Страната на Голдсмит. Тя ще се адаптира към нас.

— Добре. (Твърдоглава решителност; мисловна съсредоточеност.) Спомням си как се лети. Мускулите на врата… нали?

— Направи няколко упражнения.

Той гледаше как Карол направи две стъпки по пътя и се отлепи от асфалта. Силно концентрирана, тя се издигна на метър.

— Като сън — каза тя. — Никога не съм успявала да се издигна повече от това.

— Понякога мога да се издигам по-високо — рече Мартин. — Но за известно време ще се държим близо един до друг.

Той се концентрира върху въображаемия летателен орган, който най-напред беше открил в сънищата си. Благодарение на това откритие бе преживял чудесни моменти, в които се рееше на воля над училището и съучениците си (тези сънища го връщаха към детството или юношеството). Кратки моменти на пълна свобода, изпълнени с чудене защо никога преди не се е сещал да направи това. Мартин се издигна на метър, разпери ръце, прекоси пясъка до магистралата и полетя до Карол.

— Изглеждаш като ангел!

Карол се засмя.

— А ти приличаш на механична играчка в увеселителен парк.

— Не прави такива хапливи забележки.

— Тук не мога да го избегна.

Той се завъртя, за да погледне надолу към трите безкрайни магистрали.

— Всички пътища водят към Рим.

При повечето от предишните им влизания в Страната, централният символ беше някакъв град. В някои случаи град само по размери и сложност, а оформен повече като замък или крепост или дори планина прорязана от лабиринти; но винаги огромно населено пространство, пълно с дейности.

— Хей — извика Карол, понасяйки се пред него. Той я настигна и те полетяха над черния извиващ се път към далечния хоризонт. С увеличението на скоростта им, Мартин забеляза леко размазване на образа. Изглеждаше, че небето, пясъкът и асфалтът светят. Всички фигури бяха очертани с кадифена сянка от страната, противоположна на посоката на движение. Бяха виждали това и по-рано, то означаваше, че се придвижват от неврон до неврон с голяма бързина.

— Забелязваш ли разделяне? — попита той Карол.

— Да. Какво означава това?

— Може би, че пресичаме много неврони. Покриваме голяма умствена територия. Страната се е свила. Голдсмит вероятно пренарежда всичките си символи, окопава се. Не мога да си представя защо… Но ужасно много от видимия пейзаж е зает от празна пустиня.

— Дали се готви за съпротива? — предположи Карол.

— Не знам.

Те прекосиха пустинята безпрецедентно бавно. Представата за време в Страната зависеше от количеството сетивни детайли във всяка територия. В тази безгранична пустиня времето можеше да се разтяга почти до безкрай. Във външния свят или според часовника от комплекта инструменти бяха минали секунди или части от секундата, но в Страната те изглеждаха като часове.

— Досадно — изрече Карол.

— Мъчително — съгласи се Мартин. — Може да се наложи да сменяме каналите ръчно.

— Изчакай малко. Все пак научаваме нещо, нали?

— Научаваме, че Голдсмит невероятно се е свил — каза Мартин. — Цялата тази празнота…

— Ами ако това е всичко, което има тук? — предположи Карол, обръщайки се да го погледне. Черни остатъчни образи летяха зад нея. Очите й бяха наситено сини. Той си представи как очите й стават част от плитка лагуна. Лагуната се разля около образа й, докато започна едва да я вижда през набраздената водна повърхност. Той се пребори с фантазията и тя се превърна на прах, понесла със себе си остатъчните образи.

— Никой не е напълно празен.

— Дори един масов убиец? — попита Карол.

— Дори той. Запомни го от мен. Невъзможно е.

— Но ако сме на грешно ниво…

Мартин не се съгласи и с това.

— Бъди търпелива!

— Търпение, търпение — повтори Карол. При минали навлизания тя беше ставала по детски ентусиазирана, почти френетична, преди да започне истинската им работа. Той я видя като дух от огън, женствена Ариел или зъл демон на пустинята. Мартин потуши фантазията си преди тя да се прояви.

— Използвай времето, за да свикнеш с правилата — предложи Мартин.

— Ти си този, който ме изяжда с очи — каза Карол. — Видях онази лагуна. Почти ме измокри.

— Искаше ми се — усмихна се Мартин.

Тя се намръщи.

— Чувствам някаква промяна, а ти?

— И аз. — Той погледна хронометъра: тридесет секунди. Можеха напълно да са прекосили половината от точките, които Марджъри беше отбелязала на картата. Навярно трябваше да направят няколко обиколки на всички канали, за да попаднат на онова, което търсеха… Ала централният град никога не е бил неуловим при досегашните субекти.

— Има нещо — Мартин посочи напред. — Небето си смени цвета над безкрайните магистрали, от мътно синьо стана черно със сиво-оранжево.

— Прилича на буря — каза Карол.

На Мартин изглеждаше като проблясване от пещ на фабрика или пламнал град, гледан през нощта. Не беше гостоприемно. Синьото небе потъна в тъмнина с ясно доловим хленчещ звук, сякаш някакъв далечен механизъм беше спуснал завеса над прожекторите. И все пак, районът над магистралата и те самите изглеждаха потънали в същата дневна светлина. Пред тях пещта блестеше, пулсираше и се въртеше, като че ли отразяваше червена светлина.

Мартин никога преди не се беше страхувал от Страната, но виждайки това, започна да се притеснява. При всички предишни субекти градът беше оживено, ако не красиво място, никога страховито, това можеше да бъде врата към самия ад.

— Да влезем вътре заедно — предложи Карол.

— Може, отначало — съгласи се Мартин.

— Разтревожен ли си? — попита тя.

— Знаеш дяволски добре какво чувствам — отвърна Мартин. — Ти също си притеснена.

— Нямаме буфер — каза тя с въздишка и се преметна като носеща се от въздуха балерина, сочейки с пръст към земята. — Тук всички можем да имаме кошмари.

Опитът на Мартин го караше да вярва, че нищо лошо не може да им се случи в Страната. От друга страна, да бъдеш в директна връзка с умствената символика на Голдсмит можеше да смути техните собствени вътрешни пространства.

Живият блясък изпълни небето навсякъде около тях. Най-отдалечените магистрали от двете им страни се отклоняваха към голям каньон, от който можеха да видят само близкия ръб и далечната му страна. Те останаха на правия централен път. Обкръжаваше ги продължително бумтене, като от барабани или машини, толкова осезаемо, че виждаха как звуковите вълни преминават през тях и през асфалта на пътя.

— Отиваме право над ръба — забеляза Мартин.

Те намалиха скорост и се озоваха отвъд бъркотията от заоблени речни камъни, над устието на каньона.

— Това трябва да е то — каза Карол. Каньонът беше оградена от кристали пропаст. Кристалите преминаваха в сгради от всякакъв размер и вид, издигащи се високо нагоре в нещо подобно на Манхатънски пейзаж. Градът вероятно се простираше на стотици километри, оживен от безкрайни детайли, шедьовър на архитектурата на ума.

— Никога не съм виждал подобно нещо — смая се Мартин. От Карол дойде същото изумление, смесено със страх.

Сградите блестяха със светлина, която пулсираше от централното било към най-далечните сгради. Едно, две, три, пулс; светлината излизаше от прозорците и отиваше в тъмнината отгоре: въглени в угасващ огън; звезди в една галактика, свързани чрез невъзможен жив ритъм.

— Великолепно е — възкликна Карол. — Как всичко това може да бъде разбъркано?

— Точно това сме дошли да научим.

Преживяването беше по-силно от самия живот. Те виждаха не филтриран, цензуриран, оформен и изискан продукт на мисленето, а основния материал на мисълта и съществуването. Изведнъж Мартин бе изпълнен с радост; радост, която замести предишния му страх, радост, че няма буфер, радост, че е с Карол на ръба на нещо мистериозно и прекрасно и напълно неизследвано. Никой, дори Голдсмит не знаеше, че това съществува.

— Сега ще активирам твоя комплект инструменти — каза Мартин. — Но трябва да изследваме заедно за известно време, докато не разберем с какво си имаме работа.

Карол се протегна и дръпна комплекта. (Удовлетворение, самодисциплина, фокусиране.)

— Това е чудесно. Всичко е чудесно!

Мартин й подаде ръка. Тя я взе и двамата заедно се спуснаха в града на Голдсмит. Под тях пътят стана напукан и занемарен, най-накрая разпадащ се на буци асфалт и боклук. Разхвърляни между буците лежаха бели фрагменти, полузарити в черната влажна мръсотия. Мартин се наведе, за да разбере какво е това. Карол го последва и двамата доближиха лицата си до разровената повърхност.

— Кости — възкликна тя.

— Аз виждам части от глинени съдове: глинени глави, лица.

— А аз черепи и кости. Погледни!

Мартин се концентрира върху белите парчета от керамични съдове и се опита да види интерпретацията на Карол.

— Добре, сега виждам бедрена кост… Череп. Продължават да ми приличат на глинени лица като муцуните на Тоби[5]. Тъжните муцуни на Тоби.

— Тези черепи не се хилят — забеляза Карол. — Те са тъжни черепи.

Двамата се изправиха, но не продължиха.

— Някаква идея какво може да символизират? — попита Карол.

— Никаква.

Полетяха напред, докато някаква тежест не ги повлече надолу. С леко клатушкане се приземиха на една права улица между високи тъмни тухлени сгради с разбити прозорци. Избелели рисунки бяха издраскани на всеки сантиметър по тухлите, бяха бели, като че удавени в брашно; змии със светещи грапави езици, птици с големи глави, наведени кучета и котки със знак # вместо очи. Рисунките продължаваха от сградите върху тротоарите. Мартин и Карол ги виждаха под краката си, докато вървяха по празната улица; още животни, прилепи и хартиени кукли близнаци, квадрати за игра на дама. Всеки от тези квадрати беше прозорец към някое надраскано взиращо се лице, почти живо със своите бръчки и изражения: наблюдателно, мръщещо се, смеещо се, взиращо се, раздразнително.

— Може би някога те са гледали през тези прозорци — предположи Карол. — Сега са стъпквани по тротоара и улицата. Възможно ли е да са образи-съобщения?

Мартин погледна към разбитите стъклени прозорци.

— Може — кимна той.

В страните, които бяха изследвали, постоянните мисли и спомени понякога придобиваха вид на реални фигури; Мартин ги бе нарекъл образи-съобщения. Те проявяваха тенденция към краткотрайно съществуване, но като цяло бяха положителни и изпълнени с жизненост.

Мартин стъпваше около лицата и квадратите. Между рисунките бяха надраскани, като от упражняващо се дете, неразбираеми думи; буквите бяха неоформени, никакъв различим правопис, безсмислени. Само фигурите символизираха субличностите на Голдсмит; те служеха като посредници от едно ниво на умствена активност към друго. Докато не попаднеха на тях, нищо от думите или звуците на Страната не можеше да бъде разбираемо като писмен или говорим език.

Бученето продължаваше, сега звучеше повече като барабан, отколкото като машина. Мартин вървеше малко пред Карол, преминавайки през тази част на изследването много бавно, за да не пропуснат нещо важно.

— Тук няма никакво действие — отбеляза Карол.

— Смяташ ли, че е имало война, някаква борба?

— Вълнение — съгласи се Карол. — Нищо не се движи. Може би е имало по-далечно свиване към центъра на града.

— Никога не сме виждали такава концентрация или обезлюденост — каза Мартин.

— Тогава, това е съществено. Патология като свиването на тъкан.

— Не се сещам за по-добро обяснение.

Той продължи по улицата. Карол се отклони за момент, за да изкачи едно стълбище и да надзърне в тъмните сгради. Мартин я изчака, мрачно безпокойство цареше в мислите му. Нюансите на Голдсмит. Тъмният каньон, светлинният поток, квартал без жители… Ако не беше имало война, тогава вероятно стъпваха по една настръхнала земя, готвеща се за предстояща битка.

— Погледни — Карол му махна да се присъедини към нея. Той се върна няколко стъпки назад и изкачи стълбите. Зад една смътно открояваща се врата се простираше незавършен коридор, който сменяше вида си при всяко тяхно обръщане.

— Срив — каза той.

— Толкова навътре! Страната вероятно избледнява тук, а центърът се мести някъде другаде.

— Да вървим към центъра и да не си губим времето тук — предложи Мартин. — Ако има срив, то тази част от пейзажа вече не е от значение…

— Освен като археология — прекъсна го Карол.

— Навярно и за това не става.

Безпокойството му се увеличи. Пустош и разлагане; образите-съобщения по тротоарите. Отхвърляне на всички съществуващи структури и образци. Какво можеше да причини това? Страната поддържаше не само собствените си образи — тя осигуряваше основите на знаците и символиката за повечето от по-високите нива на активност на основната личност и други главни органи. Разлагане или изчерпване на символиката означаваше голямо умствено разстройство, а терапевтите не бяха открили такова у Голдсмит.

По-нататък, към края на улицата, бетонни стъпала със стоманен парапет водеха надолу към други улици. Мартин отново взе ръката на Карол и те продължиха спускането.

Долната улица беше пълна с късчета хартия, носени и въртени от вихъра на въображаем въздух. Мартин се наведе, за да хване едно, докато вървяха, но то му се изплъзна като живо. Карол също опита и не успя. Стигнаха края на улицата и се обърнаха към билото от небостъргачи, хартиите се подпалиха и се превърнаха в черна пепел. Мартин погледна нагоре и докосна Карол, сочейки към огромен плакат, който покриваше калкана на една тъмна пететажна сграда. Разцентровани и постоянно променящи се, безсмислени букви изпълваха долната част на плаката. Картината изобразяваше бюст на човекоподобна фигура с напълно гладка яйцевидна глава.

— Гласувайте за господин Никой — рече Мартин.

— Човешкият избор — съгласи се Карол.

Минаха покрай много блокове, без да видят никакви жители. След часове на напрегнато и скучно ходене Мартин спря и издърпа комплекта инструменти.

— Ще започнем ли „жууц“? — попита Карол. „Жууц“ беше дума, която използваха, за да опишат ръчното превключване от канал на канал. Мартин не я беше чувал от години и се усмихна на спомените.

— Само поглед към времето. Още тридесет секунди — Мартин се замисли.

— Досега трябваше да сме в центъра на Страната. Ако небостъргачите са центъра, ние изобщо не приближаваме. Ако направим „жууц“, можем да загубим напълно пътя…

— Аз предлагам да опитаме — каза Карол.

— Не мисля, че е редно. Тук има нещо съществено.

— Да повикам ли такси?

Тя се шегуваше само наполовина. Можеха да материализират избрани образи, но при настоящите обстоятелства Мартин не желаеше да налага външни обекти, освен ако не станеше необходимо.

— Намери метро — каза той. Наоколо нямаше никакви входове към спирка на метро.

Барабаните продължаваха да бият като отсечено пулсиране.

— Той каза, че е израсъл в Бруклин — намръщи се Карол.

— Не е живял там от дълго време. Хайде отново да изследваме сградите… да отидем в сутерените. Предполагам, че има някакъв транспорт.

Влязоха в нещо, което приличаше на празна бакалия, минаха към задната част, бутнаха една двойна люлееща се врата и се намериха над огромна помийна яма.

— Господи! — възкликна Карол. — Това не е просто боклук. Това са тела. Още кости.

Мартин отново видя купища от глинени лица, а не кости. Той никога не беше наблюдавал нещо подобно в Страната; на ръба на кошмара, тези знаци навеждаха на мисълта за вътрешна война, вътрешен геноцид.

— Ние не отиваме наникъде — не виждаме самия Голдсмит — каза Мартин. — Гледаме просто една черупка.

— Може би сме в капан — рече Карол.

— Никога не съм наблюдавал нещо измамно в Страната.

— Не сме наблюдавали и нищо подобно.

Мартин обмисли възможността да има лабиринт. Дали умствените ресурси на Голдсмит можеха да издигнат барикади срещу тяхната сонда? Той не би могъл да знае какво го очаква от една сонда, но все пак беше в състояние да създаде преграда, за да избегне болезнени саморазкрития.

— Навярно ти е хрумнало, че може би срещаме съзнателно прикритие — каза Мартин. — Лабиринт от подвеждащи детайли… Не лъжи или измами, а заобикалки и примамки.

Карол направи гримаса към ямата.

Отново на улицата, Мартин се протегна към настилката, която приличаше на асфалт. Каменистата повърхност отначало му се видя странна, но почти веднага стана грапава и твърда. Той погледна към Карол. Тя се олюля за момент, но бързо възвърна стабилността си.

— Мисля, че е време да упражним малко власт — каза той.

— Време е. Какво ще направим първо?

— Трябва ни улица, която води право към центъра на града. Да кажем — ей там. — Той посочи към следващата пресечка, намръщи се мелодраматично, за да покаже силна концентрация и й направи жест с махване на ръка да стори същото. Видимо нищо не се промени, но такава власт имаше най-силно влияние върху предмети или ситуации, които бяха извън полезрението.

— Добре. Нека проверим.

Те отидоха до ъгъла и застанаха с лице към далечната линия на хоризонта. Права като стрела, новата улица се насочи към града. Барабанният звук беше спрял; всичко което чуваха сега беше далечен шумолящ звук като тафтени поли или вятър през палмови листа.

— Може би нищо не сме променили. Би могло тази улица просто да си отива нататък — каза Карол.

Мартин отново се концентрира, решил, че следващия път ще опита сам. Зад тях забръмча двигател. Те се обърнаха и видяха стар дизелов автобус. Мартин вдигна ръката си и докосна един знак за автобусна спирка, който не беше забелязал преди това.

— Пак влизам във форма — каза той. Автобусът спря до бордюра и отвори врата. Дизайнът му беше от края на 20 век, но на седалката на шофьора нямаше човек.

Те се качиха и автобусът потегли с шумно ускорение.

— Прилича на нещо, което Голдсмит може да е видял като дете. Сигурен ли си, че това не е била твоя идея?

— Беше сътрудничество — отвърна Мартин.

Гледката навън се замъгли. Предметите загубваха остатъчните си образи, оставяйки на свое място черни призраци. Автобусът караше по-бързо от скоростта на сетивното сътворяване.

— Кога ще дръпнем въжето? — Карол посочи към едно въже, покрито с тъмна пластмаса, промушено през металните пръстени на прозорците.

— Може би не трябва да го правим — каза Мартин, след което повиши глас и се обърна към празната шофьорска седалка: — Искаме да ни оставите в центъра на града.

Вън от автобуса гледката стана мрачна, яростно трептеше и застиваше. Страховитите празни алеи между тъмните безлюдни жилищни блокове бяха заменени от широки, добре осветени магистрали, суетящи се тълпи; високи, чисти, изглеждащи проспериращо сгради, бели снежинки, коледни украси. Автобусът намали скорост и вратата се отвори, пускайки вътре донесени от вятъра снежинки. Те слязоха на широкото авеню сред преминаващите жители на централната градска част на Голдсмит. Жителите имаха много малка истинска индивидуалност. Образите им създаваха усещането за замъглени цветове, моментно неясно очертаване на някой крайник или част от облеклото, внезапни изражения. Резултатът беше повече от впечатляващ; Мартин и Карол наистина се почувстваха сами в тълпата. Този хаос от фалшификации продължи безспир.

— Това изобщо не ми харесва — намръщи се Мартин.

— Мислиш ли, че всички образи-съобщения са толкова безизразни? — попита Карол.

Той поклати глава с гримаса на отвращение.

— Те може и изобщо да не са тук. Каква функция изпълняват тези наоколо?

При всичките им предишни пътешествия в Страната бяха срещали много популации от образи-съобщения, както и съхранените впечатления или модели на хора, които субектът е познавал или просто виждал. Тук, ако тези фалшификации някога са имали индивидуалност или нещо подобно то им беше отнета като цвета на избеляла дреха.

— Това ново състояние ли е или Голдсмит винаги е бил съвсем празен? — попита Карол.

— Дори няма да рискувам да предположа. Каквото и да е, тук е имало огромно бедствие… Съществено разстройство. Няма друго обяснение.

— Какво може да е това разстройство, което тестовете не са открили?

— Нека видим!

Тълпите им правеха път със звук на празничен шепот, като далечен и повтарящ се запис на касетофон, отекващ в някой коридор. Никакъв контакт не бе установен. Те си прокараха път през улицата към нещо, което можеше да бъде както кметство с висок купол, така и ЖП гара. Знаците продължаваха да бъдат нечетливи.

— Какво търсим?

— Телефонна кабинка — отвърна Мартин.

— Чудесна идея. На кого ще се обадим?

— На шефа. Някой шеф. Някой, който има власт.

— Кметът, може би, или Президента.

Мартин вдигна рамене.

— Бих се задоволил и с убедителен домоуправител.

Входът към сградата беше ограден с река. Те я преминаха по няколко каменни стъпала и се озоваха в една висока зала, най-малко сто метра в диаметър.

— Централна Гара — обяви Карол. Мартин се опита да намери телефонна кабинка през тълпите. Карол се заплесна по архитектурните детайли високо горе. Мартин почувства, че от нея идва вълна на изненада и страх и погледна към купола. Той също беше шокиран. Разкривената в перспектива картина на купола над главите им се простираше на няколкостотин метра. Млечнобели светлини минаваха през процепите около средната окръжност. Гъста паяжина от черни жици се простираше под купола, без някакво ясно пердназначение, което озадачи Мартин, докато не забеляза врати и парапети близо до върха. На всеки няколко секунди малки фигури изскачаха през тези отвори и падаха безшумно, разперваха се като орли, за да се уловят за мрежата от жици. Те се дърпаха, бореха се като мухи и сетне се успокояваха. Жиците бяха задръстени от трупове. С изострено зрение, възможно само в сънищата или в Страната, Мартин видя заплетените трупове сякаш бяха само на няколко метра. Лицата им издаваха повече характер, отколкото което и да било от лицата на призраците, блъскащи се из града; гниещи изражения на безсилие и смърт, достойни за съжаление късове от лица, толкова много, че не можеше да се преброят. И нито една жертва, веднъж изгубена от погледа на Мартин, не можеше да бъде намерена отново. Карол изпищя и отстъпи настрани. Една прогнила ръка се откъсна от някое тяло високо горе и падна върху покрития с плочки под с ужасно тупване. Мартин заобиколи страховития крайник и прегърна силно Карол.

— Това е кошмар — каза тя. — Никога не сме виждали такова нещо в Страната.

Той кимна и брадичката му се удари в главата й. Безпристрастно отбеляза, че нямаше никакви скрити мотиви, за да прегърне образа на Карол. Той просто бе отишъл при нея, за да я предпази и да облекчи собствения си ужас чрез симулация на физически контакт. При предишните пътувания из Страните обстановката беше била странна, подобна на сън, но никога кошмарна. Страната в своята същност никога преди не беше била място на ужас…

— Може би виждаме пресичане на още едно ниво, по-високо от Страната — предположи Мартин.

— Не съм съгласна — възрази Карол. — На какво ниво всичко това би имало смисъл? Това тук и сега. Гробището, костите или керамиката или каквото и да беше това в покрайнините… Всичко е последователно, Мартин.

Той трябваше да се съгласи с нея.

— Намери телефон или каквото там търсим и да продължаваме — каза Карол. Мартин не искаше да прекарва тук повече от необходимото време. Те минаха през духовете, без да срещнат съпротива и се опитаха да открият телефонни кабинки. Двамата бяха намирали такива стратегически приспособления за комуникация при предишните си изследвания и те им бяха от полза. Сега нищо подобно не се виждаше наоколо.

— Всичко това навярно е фалшиво — каза Карол. — Никъде не отиваме.

Мартин споделяше объркването й. Той погледна времето. Бяха прекарали десет минути в Страната и не бяха научили нищо съществено, освен факта, че дълбокото душевно състояние на Голдсмит не прилича на нищо познато досега.

— Нека опитаме прескачане на друг канал. Но има вероятност да излезем от Страната — каза Мартин.

— Съгласна съм да поема този риск.

Мартин сграбчи червената кутия с инструменти и я издърпа по-ниско, за да погледне дисплея. Координатите на канали, през които вече бяха преминали, изскочиха при допира на пръста му. Мартин ги изключи и започна да търси нов канал. Откри няколко подходящи и тъкмо щеше да превключи, когато Карол докосна ръката му и прошепна.

— Има нещо най-отгоре на стълбите.

Дори през бързо преминаващите призраци се виждаше човек в черно, който стоеше и наблюдаваше. Мартин се опита да го разгледа по-ясно, но не успя.

— Това е нещо ново — рече Карол. — Преди да преминем на друг канал нека разберем какво е.

Те бавно изкачиха стълбите, приближавайки се към черното петно. То не помръдна, нито пък прояви някоя от нервните, безспирни простащини на духовете. Изглеждаше, че има трайно присъствие, бетонен характер, въпреки че Мартин не намираше природата му за позитивна. И колкото повече се приближаваха, толкова по-силно изпитваше чувство на студено отрицание, точно противоположно на онова, което очакваха от който и да било образ в Страната. Стигнаха до върха на стълбището.

— Носи маска — кимна Карол. Фигурата се обърна към тях небрежно и бавно. Тялото беше сянка или облак от дим с устойчива форма. Над липсващото лице фигурата носеше нащърбена керамична маска, която много приличаше на разхвърляните по покрайнините и натрупаните в пещерата за боклук. Маската се опита да имитира неподвижна усмивка, но не успя. Очите й бяха празни дупки. Единственият цвят бе бледорозово на бузите, което ясно се забелязваше на фона на общата смъртна бледност.

— Какво си ти? — запита Мартин. Тъй като никога преди не бе срещал подобен жител, той не знаеше дали може да говори. Сянката вдигна ръка и посочи към тях, един издължен пръст като спирала от сажди. Тя измънка глухо, което напомняше вода, капеща в празна кофа. Когато се приближи, очертанията й се размазаха, с изключение на маската, която запази привидната си цялост. Карол се отдръпна назад; Мартин остана на мястото си. Пръстът от сажди го докосна по ръката и тя просто изчезна. Не усети болка.

— Ръка, върни се — каза Мартин със спокойствие, което съзнаваше, че не би трябвало да изпитва. Тя се върна и той отново си беше целият. Сянката се отдръпна, покланяйки се с престорено раболепничество.

— Какво е това? — попита Карол. (Страх, силен страх, но контролиран). — Какво ти направи?

— Откъсна парче от образа ми — каза Мартин.

— Това не е възможно тук.

— Очевидно е възможно.

— Но какво означава това? Смесване с други образи… Каква е целта?

Сянката доближи Карол. Тя се отдръпна. Мартин застана между тях и протегна напред ръка, сякаш да прегърне сянката. Тя отстъпи назад.

— Това е прекалено, прекалено — възкликна Карол. (Обземаше я страх).

— Дръж се за ръката ми — продължи Мартин и тя я сграбчи здраво.

— Няма други — посочи тя. Зад вратите потокът от духове се разделяше, активността на реката се понижаваше. Още сенки с керамични маски влизаха — небрежни, злокобни и бдителни. Мартин се разрови из паметта си да открие някаква идея за това пред какво бяха изправени. Усещането на отрицание беше силно, тези фигури-сенки противоречаха на всички обичайни функции на дълбокото душевно състояние. Мартин се почуди за момент дали се бяха натъкнали на нещо наистина свръхестествено, но отхвърли тази възможност с тръпка на отвращение.

— Може би е време да спрем и да се прегрупираме — каза Мартин. Той не знаеше какво ще се случи, ако тези фигури накарат образите им напълно да изчезнат и не искаше да разбира. — Да видим дали ще можем да се измъкнем — беше изпълнен с нежелание да изостави сондирането и да се оттегли. Това не беше се случвало никога преди. Как щеше да го обясни на Албигони?

Той се протегна, за да нагласи координатите на канала. Всичко около тях започна да се тресе, но те все още не бяха докоснали управляващите механизми. Мартин внезапно осъзна в каква беда бяха. Той се опита да дръпне връвчицата от комплекта с инструменти, по дяволите благоразумието, по дяволите сондирането, но сенките ги заляха като черен прилив. Маските се движеха бързо и тракаха по каменните стъпала. Мартин видя как приливът поглъща Карол. Образът й просветна и изчезна. Той почувства, че си отива. Комплектът инструменти, който беше на сантиметри от върховете на пръстите му, показваше бързо сменящи се координати и честоти и тогава червената кутия постепенно изчезна. Неговият образ изчезна заедно с нея.

Мартин се разтваряше в нещо голямо и много различно. Карол беше близо; той чувстваше нейната паника почти толкова силно, колкото и собствената. Но естеството на присъствието й се беше променило. Усещаше я като нещо огромно и друго, смесено с него и всичко наоколо и тази комбинация се разтваряше отново в един огромен непознат океан.

Мартин не можеше да издаде звук. Не можеше да възстанови комплекта инструменти или която и да било част от него. С още по-силно чувство на загуба и ужас, той разбра, че последната му защитна реакция — осъзнаване на обстоятелствата — избледняваше. Дори нямаше да знае какво се е случило; всички спомени и разсъждения се разтваряха. Една дума висеше като неонов знак, проблесна няколко пъти и изчезна.

Подценявам.

Марджъри сновеше между неподвижните тела на Бърк и Нюман, проверявайки грижливо връзките, дисплеите. Забеляза огромно прескачане между канали и се почуди на какво е попаднал екипът. Тя очерта схематично дължината на „жууца“ от любопитство и разбра, че траекторията на сондата беше напълно преместена от хипоталамуса към най-отдалечената част на кръга от предварително нанесените от нея точки. Озадачена, Марджъри подпря с длан брадичката си и се опита да отгатне защо колегите й са решили да отидат толкова далеч от предварително избраните канали. Дали Бърк беше попаднал на нещо необичайно? Той беше много по-близо до дълбоките канали на сънищата — тези, свързани с фиксирането на окончателните и постоянни спомени и намаляването на временно съхраняваната информация — отколкото до каналите общо свързани със Страната.

— Ървин, погледни това!

Ървин застана зад нея, спокойно огледа дисплея и повдигна едната си вежда. Той извика диаграмата на нервната дейност на Голдсмит и посочи към един пик и следващия го рязък спад.

— Нещо става в дълбоките му сънища — каза Ървин.

— Той е в неутрален сън. А сънища, свързани със спомени, не се наблюдават при неутрален сън.

— Обикновено е така — поклати глава Ървин.

— Дали да се свържем с тях и да разберем на какво са попаднали?

Той обмисли предложението, намръщи се и поклати глава.

— Те имат аварийни връвчици към комплектите си инструменти. Диаграмите им са близо до нормалните. Пикът и спадът може да означават изненада, но може би това е добре; може би са открили нещо съществено. Да ги оставим да пообикалят известно време. Сигурен съм, че Бърк знае какво прави.

Марджъри поклати глава, но най-накрая се съгласи. Бърк беше ходил в Страната много пъти.

Новите Мараса

Те се бяха родили преди един век, братя близнаци, единият бял, а другият черен. Баща им беше бял. Той ги беше отгледал в Гвинея под Морето и предпочиташе белия брат пред черния. Черният брат пък беше обичан повече от майка си Кралица Ерзули, която живееше далеч от Сър, в един малък дом, оттатък дълбокия морски залив. Когато приливът беше по-нисък, близнаците често плуваха през дълбокия залив с малката си лодка, изработена от тях самите. Техният гребец и старото шимпанзе им разказваха истории за бегълци и роби, истории, които късаха сърцата им, особено сърцето на черния близнак, чието име беше Мартин Емануел. Името на белия близнак беше Предан на Сър. На външен вид той беше по-женственият от двамата. Понякога му порастваха гърди и дълга кафява коса и той изумяваше брат си, но това беше земя на магии и промени и всичко можеше да се очаква.

И Сър и Ерзули казваха на близнаците, че са богове и че е тяхна голямата отговорност да инспектират всички граждани на Гвинея Под Морето. Близнаците изпълняваха тази си отговорност тържествено и внимателно, но не винаги можеха да удовлетворят Сър, който изпадаше в ужасен бяс, когато някой ритуал от една или друга церемония не беше правилно съблюдаван или нещо друго беше неправилно свършено.

Когато над Гвинея Под Морето паднеше сняг, който покриваше къщите в градовете до покривите им, Сър си спомняше за поражението и смъртта в миналото и се вбесяваше ужасно. Когато беше бесен, бялата му кожа потъмняваше като покривалото на буреносен облак, докато не станеше черен като нощ,

черен като грях,

черен като желязо,

черен като съня,

черен като смъртта.

Гневът на Сър прекрачваше всички граници и той биеше жестоко Мартин Емануел, а на Предан на Сър само пляскаше шамар. Ерзули вземаше в ръцете си Мартин Емануел и го успокояваше като му казваше, че всичко това скоро ще свърши.

— Баща ти е силен и своенравен човек — казваше му тя. — Но ти си чувствително и интелигентно дете и трябва да се научиш как да го успокояваш, как да го накараш да те обича.

Това беше важно за живота в Гвинея Под Морето, защото Сър управляваше цялата земя и контролираше живота и смъртта, щастието и нещастието.

Защо тогава той не можеше да заповяда на Мраз и Сняг да се махнат?

Гвинея Под Морето беше тропическа земя в хубавите сезони. Тя имаше много планини и гъсти гори, из които Мартин Емануел и Предан на Сър бродеха на воля, когато нямаха задължения. Те се катереха по дърветата като маймуни, правеха укрепления на високите хълмове и ги пълнеха с топове. Строяха големи кораби от дървета от гората и след това ги пускаха от плажовете в кристалното лазурно-синьо море.

Мраз и Сняг

бял като лед

бял като слънцето

бял като живота

бял като цирей.

Плаваха с тези лодки към далечни страни и ги пълнеха с тъмни и нещастни деца на смъртта и отплаваха към други земи, за да продадат децата, а лодките връщаха в Гвинея. Трюмовете им воняха на мръсотия и гнилоч. Мартин Емануел и красивия Предан на Сър отидоха при Ерзули, за да попитат защо на Мраз и Сняг им е разрешено да плават с техните прекрасни лодки. Ерзули им разказа една история, една важна история, която щяла да завърши образованието им и да ги превърне в Мараса, свещените близнаци.

Никога преди, започнала тя, по никое друго време и на никое друго място, Сър не е бил могъщ крал, управляващ всички земи, дори не и Гвинея Со Длю (тя използвала другото име). Преди много време Сър бил черен като абанос, черен като пещера. Но в тези земи дошли Мраз и Сняг с огромни кораби, носещи гръмотевици и заплахи от вятър и бури, и попитали Сър дали може да изяждат хората му по няколко наведнъж като затова щели богато да го възнаградят. Сър се съгласил като казал: Можете да вземете всичките ми хора за част от времето, можете да вземете някои от хората ми за цялото време, но не можете да вземете всичките ми хора за всичкото време. Мраз и Сняг се съгласили, платили му с купища от злато, които той предал на своите занаятчии. (Също по това време, обясни тъжно Ерзули, Сър видял жени от страната на Мраз и Сняг и силно ги пожелал. Предан на Сър беше обезпокоен, но сега не беше времето да обяснява защо.)

Отначало Мраз и Сняг взели част от хората. Те никога не се завърнали. Виели на брега и клатели тежките си черни окови и вдигали плачещите и гърчещи се бебета, докато лодките, каквито щели да правят близнаците, били изтеглени във водата.

Но това е било после, нали?

И Сър нищо не можел да стори, защото имал своето злато, името си и всичко било така, както трябвало.

След много години, Мраз и Сняг се завърнали в земите на Сър и му казали:

— Земите ни се нуждаят от още от хората ти, защото много умряха на Острова на Високите Планини, а още повече при построяването на огромни ферми отвъд морето, а и нуждата от хората ти е огромна.

И Сър им казал:

— Аз ви продадох каквото исках. Можете да вземете всичките ми хора за част от времето, можете да вземете някои от хората ми за цялото време, но не можете да вземете всичките ми хора за всичкото време.

Но Мраз и Сняг отсекли:

— Платихме ти с нашето злато и ти ще имаш достатъчно от него завинаги, огромни купища.

След това отвели още от хората му отвъд морето, завинаги. Сър бил обезпокоен, защото имал предостатъчно злато, но скоро нямало да има хора. Нищо не можел да направи срещу тези врагове.

Следващия път, когато дошли Мраз и Сняг, имало толкова малко хора, че те казали на Сър, че искат всичките му хора за всичкото време. След като той не се съгласил, извикали:

— Ние ти дадохме златото. Имаш достатъчно от него завинаги, но ако искаш да ти платим още, тогава ето ти желязо, черно като смърт.

И те оковали Сър във вериги и го отвели от земята му, и взели съпругата му Кралицата (Ерзули плачеше), и ги отвели отвъд моретата към непознати земи. Но Сър носел магията си и тайно я изпробвал. Макар и окован във вериги, черни като сън, магията му подействала и той се освободил. Изклал и отровил хората на Мраз и Сняг и станал владетел на Острова на Високите Планини. Ала чрез коварство, твърде тъжно за разказване, Сър бил предаден и свален и умрял в един затвор, управляван от Мраз и Сняг, затворен в килия черна като нощ, черна като сажди. Когато умрял, той самият станал бял като лед.

Това била вечната следа от поражението и тя изгаряла дълбоко душата му. Той отишъл в Земята на Мъртвите, Земята Под Морето (Со Длю, каза тихо Ерзули). Като дух шептял в ушите на хората си, които все още живеели, но оковите им били тежки. Гневът му се усилил.

Най-сетне хората му въстанали на Острова на Високите Планини, разкъсали оковите си и отровили господарите си, а потисниците си изклали. Сър казал: „Тук е мястото, където наистина се намира Гвинея, родната ни земя и тя ще бъде възстановена.“

Тогава в сърцата на Мраз и Сняг настъпила промяна. Те видели злото, което били причинили, разкъсали железните окови и освободили и останалата част от хората на Сър. Но тези хора били черни като грях, черни като смърт и Мраз и Сняг се плашели от тях и ги мразели, защото няма нищо по-опасно от някой, когото си владял.

Ами Острова на Високите Планини?

Хората на Сър залиняли, спомените им изчезнали и те били като мъртви. Забравили за Сър и за Гвинея — техния дом. Те запазили спомените за предишните си господари и посещавали олтарите им като принасяли децата си в жертва на боговете Мраз и Сняг. Те се мятали, въртели и мърморели в сънищата си: „Ние не сме черни като желязо, а бели като сперма, отвътре“; защото господарите им били осквернили телата им, както и съзнанието.

Но на Острова на Високите Планини, духът на Сър се завърнал и нарекъл мястото Гвинея. И макар, че бил бял като мрамор с коси сиви като гранит, той бил силен и използвал знанията на Мраз и Сняг, за да превърне мястото в рая, който е то сега. Той направил много деца със своята Кралица, но неговите любимци са близнаците, които сега седят пред мен.

Ерзули завърши историята си и погледна с майчинско задоволство Мартин Емануел и с тъга белия, женствен Предан на Сър. Ала Предан на Сър не беше доволен от историята.

— Майко — каза той, — защо Сър не посещава брат ми Мартин Емануел в съня му и не му прави това, което прави на мен?

Ерзули скри лицето си от срам, защото не можеше да спре Сър да посещава леглото на собствения си син.

— Така трябва да бъде — каза тя, за да съхрани брака си. — Аз се обръщам настрани и ти търпиш да си под него. Трябва да си изпълняваш задълженията. — След това Ерзули оставила близнаците, наречени Мараса и вече свещени, сами на брега, за да строят прекрасните си лодки.

Тази нощ Сър дошъл в спалнята на Предан на Сър и отново насилил собствения си син. След като си отишъл, Предан на Сър допълзял в стаята на Мартин Емануел и казал:

— Не мога повече. Искам да умра, за да забравя срама.

Но Мартин Емануел отвърнал:

— Не си ти този, който трябва да умре. Аз ще стана кухина и ти ще ме запълниш. И двамата ще имаме черна кожа, но ти — бял и женствен — ще си отвътре. Само че трябва да вземеш едно нещо от мен преди аз да умра.

— И какво е то, братко? — попитал Предан на Сър.

— Трябва да вземеш от мен песента и да пееш за нашите мечти и тъги.

— Ще го направя, братко — казал Предан на Сър.

Мартин Емануел целунал своя брат близнак, предавайки му песента си и умрял. Тялото му станало кухо като черен дънер на изсъхнало дърво. Брат му влязъл вътре, обвил кожата му около себе си и я залепил, тъй че никой не можел да узнае какво се е случило.

На следващата нощ Сър дошъл в спалнята на Предан на Сър и я намерил празна. Тогава влязъл в спалнята на Мартин Емануел и излял гнева си:

— Къде е брат ти?

— Не знам — отговорил новият Мараса.

— А трябва да знаеш. Вие сте близнаци. Аз предпочитам другия, но ако той ми отказва, то тогава ще имам теб.

Мараса почувствувал неконтролируем гняв, по-силен от този на Сър. Той скочил от леглото и изревал:

— Ще взема ножа ти, татко мой, твоя собствен дълъг стоманен нож с широко острие, бял като сребро, от ножницата на колана ти и ще те убия!

— Помни, аз съм умирал и преди, но аз съм бащата, който те е създал — изрекъл Сър, но се смалил пред Мараса от страх и вина. Толкова дребен и хилав станал при спомена за греховете си, че Мараса го сграбчил отзад, взел огромния стоманен нож и прерязал гърлото му от едното до другото ухо. И все пак, Сър не можел да умре. Той паднал на земята и от него започнала да се излива гъста кръв, която се превърнала в езеро, след това в река, реката се вляла в морето, потъмнявайки цвета му. А морето накарало облаците да се издигнат гъсти като гарвани и да изплачат черен дъжд. Мараса видял какво е направил и хвърлил ножа, колкото могъл по-далеч през моретата. След това избягал от скръбта на хората от Гвинея Под Морето и от риданията на майка си Ерзули.

И все пак, където и да отидел Мараса, гласът на Сър го следвал:

— Моето престъпление беше гнусно, но твоето е още по-жестоко. Ти не можеш да ме убиеш. Аз те създадох. Аз оставам тук завинаги. Бял като времето.

— Господи, почувствах го! То ме изнасили!

— Карол, тук съм.

— Измъкни ме оттук.

— Виждаш ли комплекта инструменти?

— Нищо не мога да видя. Мартин?

— Тук съм.

— То ме изнасили, Мартин!

— Знам. Аз бях тук, мисля че…

— Аз бях дете, лежащо в леглото си и то дойде в тъмната стая и…

— Добре. Виждаш ли някоя част от комплекта инструменти, връвчицата?

— Нищо не виждам.

— Мисля, че аз виждам нещо. Ще пробвам.

— Мартин, чувствам те.

— Хванах нещо. Не е връзката. Моят комплект инструменти е. Виждаш ли твоя?

— Виждам нещо червено.

— Това е. Погледни го! Концентрирай се!

— Господи, ранена съм! Чувствам се все едно кървя. Мартин, това червеното моята кръв ли е?

— Концентрирай се, Карол! Мисля, че те виждам. Ръката ти.

— Виждам комплекта инструменти.

— Аз ще поема и двата комплекта. Ще ни върна обратно на предишната траектория, този преди да ни грабне сянката.

— Какво? Не там… няма отново да мина през това.

— Няма връвчица.

— Мартин, то си играе с нас. Защо отвън не виждат, че нещо не е в ред?

— Не знам. Сега придвижвам и двама ни.

Мартин се озова на тъмна градска улица. Голите му крака газеха мръсен сняг. Тълпи от маскирани сенки се движеха на мудни потоци около него. Той се отдръпваше от тях, но те всички изглеждаха съсредоточени върху мислите си. Никоя не му обръщаше внимание. Образът на Карол беше бледа розова мъгла до него. Той се концентрира върху нея, опитвайки се да възстанови фигурата й. И наистина успя, тя се възстанови до него. Гола. Мартин осъзна, че и той е гол. Карол закри с ръце гърдите си и го погледна с нещастно изражение.

— Моля те, изведи ме оттук!

— Ще се опитам. Ще превключа към една неотбелязана траектория. Това може да предизвика тревога. Марджъри и Ървин ще ни изведат навън… Или ще пратят Дейвид и Карл.

— Не трябва да изпращат никой друг! Нещо се обърка.

— Съгласен съм. Но изглежда, че сега сме в истинската Страна.

Карол погледна заплеснатите сенки, които ги заобикаляха. Те бяха просто петна с керамични маски; никакви други характеристики. Карол се опита да се затвори в себе си и Мартин се протегна към нея, плътта й под пръстите му беше топла и истинска.

— Аз мога да почувствам това, което чувстваш ти — каза той. — Ние не сме изгубени един за друг.

Тя му хвърли унищожителен поглед, който го изуми.

— Защо не можеш да ни изведеш оттук?

— Извади си комплекта инструменти. Може би ти ще успееш да го направиш — каза той, ядосан от тона й.

Тя придърпа една червена кутия и се опита да сграбчи аварийната връвчица. Кутията се превърна в празна червена кутия без дисплей или управляващи механизми. Мартин извади собствения си комплект инструменти и видя същата безполезна кутия.

— То ще ни убие! — извика Карол. — Ще ни изяде!

Мартин усети страха й като изстинало до него слънце. Той притисна силно тялото си с ръце, опитвайки се да разбере от каква материя е направен. Плътта му беше истинска. Болката на Карол бе истинска.

— Кървя ли? — попита тя.

Мартин видя сълзи по бузите й.

— Не. Няма кръв. Не ти си била изнасилена.

— А кой тогава?

— Не знам. Мисля, че дете.

— Баща му го е изнасилил? Това ли е, което видяхме?

— Твърде смесено беше всичко. Като в сън. Спомени и приказки.

Карол потрепера и облегна глава назад.

— Опитвам да се възстановя, Мартин. Моля те, бъди търпелив! — Тя си затвори очите и отпусна ръце. Върху образа й се появиха дрехи, първо бельо, после рокля и най-накрая ежедневен костюм — тъмносин, елегантен. Мартин си представи същия костюм, но мъжки и почувства как върху образа му се появяват дрехи.

— Така е по-добре — каза тя. Страхът й забележимо намаля. — Те не ни обръщат внимание, нали? — Тя посочи към маскираните сенки.

— Засега.

Мартин огледа новия вид на града. Сградите, издигащи се от двете страни на оживената улица отново бяха небостъргачи, но стари, построени от камъни и тухли, а не от стъкло и стомана. Големината им беше нормална. Изглеждаха така, сякаш се издигат на хиляди фута височина, достигайки някаква изчезваща точка високо над главите им. Мартин усети мирис на пушек и газ, неща, които не беше подушвал от дете.

— Потискащо е — намръщи се Карол. — Какво ужасно място!

— По-добро е от предишното.

Карол пристъпи близо до него — едва контролираше страха и отвращението си. Емоциите й бяха надвиснали над нея като мъгла. Мартин не беше сигурен къде бяха неговите емоции. Собственият му страх беше смесен с професионален интерес. Карол почувства това и злобно ощипа носа му с пръсти.

— Внимавай! Не затъвай в това!

— Къде сме? — попита той. — Май в същия град, но сякаш сцената е различна.

— На мен ми изглежда същата. Декорът е друг. Може би то ще ни покаже нещо друго — на какво наистина е способно.

— То не трябва да знае, че сме тук. Не трябва да има никаква представа какво сме „ние“.

— То не трябва да знае, че сме тук. Не му харесва, че сме тук, но ще ни покаже едно-две неща — ще се изяви.

— Дори не съм сигурен какво имаме предвид като казваме „то“ — оплака се Мартин.

— Нещо, което има власт тук — повдигна рамене Карол. — То трябва да е представител на основната личност или е нещо друго… Моделът на полковник Сър, който ти спомена отвън. Това, което ме нападна, беше повече от кошмар.

— Може да сме попаднали на нещо, изкопано от детството на Голдсмит — каза Мартин. — Все още ми се иска да открием фигура, с която можем да говорим — някакъв представител. Удивен съм, че не открихме знаци от основната личност. Къде е тя?

— Последния път, когато се опитвахме да погледнем, то се ядоса. Сигурен ли си, че трябва да опитаме отново?

— Не знам какво друго да правим — каза Мартин. — Нямам представа как участваме във всичко това… дали сме вън или вътре, играчи или наблюдатели. Но се чувствам неловко и съм беззащитен като стоя тук и говоря.

— Тогава нека си призовем екскурзовод. Да използваме каквато сила имаме.

Мартин се обърна и погледна през рамо фигурите, които се стичаха около тях като тъмна река около скали.

— Просто не съм сигурен какво ни е останало да губим…

Карол потрепера.

— Ако не направя нещо, всичко ще загубя.

— Трябва да изберем нещо правдоподобно. Нещо, което да се връзва с обстановката тук.

Мартин посочи към порутената предна част на един магазин. Дъската с името му висеше накриво над прашните, изпръскани с кал прозорци. Буквите на дъската бяха безсмислени, но стилът и цветът им подсказваха нещо латинско или карибско. Те внимателно се вляха в потока от сенки и се приближиха до прозорците, взирайки се вътре.

— Какво виждаш? — попита Мартин.

— Стъклени буркани, пълни с подправки. Свещи. Билки. Стари списания. Религиозни атрибути.

Мартин виждаше нещо подобно. Той беше привлечен най-силно от живописно оцветен портрет на чернокожа жена с шал. Очите й бяха невероятно големи и бели, гърдите й — голи и пищни. Две момчета, и двете черни и покрити с червена козина, висяха от гърдите й. Върху червен парцал под иконата лежаха усукани корени. Единият беше прерязан и от него капеше течност, подобна на мляко.

— Ти също ли я виждаш? — попита Карол.

— Да. И отново близнаците. Този път и двамата са черни…

— Прилича на жената от съня… как й беше името… Хейзъл?

— Ерзули.

— Да я извикаме!

— Не — каза Мартин твърдо. — Тя не е дребен играч. Ние дори не искаме да имаме нещо общо с толкова мощна фигура. Дори само като екскурзовод.

— Тя говори с нас, каза ни какво се е случило — настоя Карол, озадачена от неохотата му.

— Там има възел. Някаква връзка с мъжката фигура, която те нападна. Нека работим с по-прости фигури засега.

— Смяташ, че Голдсмит е болезнено свързан с майка си? — попита Карол.

— Все още не съм направил заключения.

Мартин разгледа предметите зад прозореца по-внимателно. Изглежда че имаха ритуално предназначение. Бяха евтини пластмасови рогове, изрисувани с риби и змии; хартиени чадъри украсени с лица, направили различни гримаси; изсушени риби със съсухрени очи; буркани, пълни с мариновани змии и жаби.

— Да влезем вътре — предложи Мартин.

— Защо?

— Предчувствие.

Тя неохотно го последва в магазина. Над главите им звънна звънче и интериорът изведнъж стана съвсем истински. Ефектът беше изумителен, Мартин можеше да помирише билките и цветята подредени в купчини и редици по рафтовете. Той чувстваше, че обувките му се пързалят по песъчинки и дървени стърготини по стария дъсчен под. Една сбръчкана стара жена, не Ерзули, стоеше зад щанда и изсипваше кафяв прах в едното бяло блюдо на везни.

— Мога ли да ви помогна? — попита тя. Гласът й беше чист, а думите й ясно изречени. Лицето й беше сбръчкано и блестящо като кожата на изсъхнала жаба. Жълтеникавите й очи с цвят на слонова кост излъчваха насмешка.

— Изгубили сме се — каза Мартин. — Трябва да намерим някой с власт.

— Аз ръководя този магазин — жената се усмихна широко и размаха ръка към рафтовете. — Името ми е мадам Роуч. С какво мога да ви бъда полезна?

Карол пристъпи напред. Жената спря очите си на нея.

— Бедното момиче — усмивката й угасна и тя погледна съчувствено. — Преживяла си доста неприятности напоследък, нали? Какво се е случило, скъпа моя?

Жената отвори една вратичка и излезе пред щанда като клатеше глава и цъкаше.

— Била си нападната — каза тя. Докосна костюма на Карол и той изчезна, а Карол остана по бельо — имаше петна от кръв.

— Някакви диви неща са те нападнали — тя се обърна към Мартин. — Ти си довел тук бедното момиче. Защо не си я предпазил?

Мартин нямаше отговор.

— Бяхме погълнати от един кошмар — гласът на Карол беше като на малко момиче. — И двамата не можахме нищо да направим.

— Ако не познавате пътя наоколо, чудно ми е защо сте дошли тук — каза старата жена, изразявайки дълбоко неодобрение. — Това вече не е хубав квартал. А беше прекрасен. Хората непрекъснато идваха да пазаруват. Сега само пътуващите с карти минават оттук, бързайки за работа в града и след това, в края на деня умират, без да имат пари за харчене, без да се нуждаят от мадам Роуч. Вие защо сте тук?

— Търсим някой, който има власт — повтори Мартин.

— Аз не ставам ли?

— Не знам.

— Най-малкото съм готова да отговоря на въпросите ви — каза хитро тя, намигвайки на Карол. — Той изобщо разбира ли нещо? — попита, сложила ръце на устата си.

— Може би не — каза Карол; гласът й все още беше момичешки.

— Ела с мен в задната част на магазина и аз ще те пооправя — каза старата жена. — А що се отнася до теб, млади човече, ти просто погледай тук. Каквото и да ти трябва, ще го намериш на тези рафтове. Само не отваряй този буркан на масата.

Мартин се обърна и видя един голям стъклен буркан, поставен върху ниска дървена маса пред щанда. Вътре имаше навит на спирала труп в зеленикава мътна течност; набръчканата му кожа беше с цвят на зелена маслина. Невиждащите очи на лицето му бяха обвинително обърнати към Мартин. Той се приближи, за да види дали трупът прилича на Емануел Голдсмит или на Сър, мъжът от съня. Не, не приличаше. Този човек изглеждаше много по-различно — носът и бузата му бяха притиснати към гладката вътрешност на буркана, беше плешив и с широко лице. Трупът намигна на Мартин и леко се изви, от което бурканът потрепери. Мартин се дръпна назад.

Старата жена прегърна през рамо Карол и я отведе през вратата към задната част на магазина.

— Помни какво ти казах — рече тя.

Мартин отмести поглед от буркана и внимателно заразглежда претъпканите рафтове. Както и очакваше, нещата се променяха, ако погледнеше настрани и после отново към тях. Докато задържаше вниманието си върху разнообразните буркани, кутии и инструменти, те му изглеждаха толкова реални, колкото и животът отвън, може би и по-реални. Той се наведе, за да разгледа един по-долен рафт, пълен с буркани с глина, загърнати с плат и залепени с восък. Отзад имаше черепи. Те изглеждаха съвсем истински и все пак никой от тях нямаше ухиления вид, характерен за човешките черепи. Всичките изглеждаха печални. Поразен от това повторение на основния мотив, тъжни черепи, Мартин се протегна, за да вземе един и да го разгледа. При допира му обаче черепът се разпадна на прах.

В лявата страна на магазина, на черни жици висяха дървени барабани от всякакъв размер. Най-големият беше висок колкото Мартин. Той застана до него, изучавайки резбата, която го украсяваше. Тя се промени, когато той погледна встрани. Но все пак темата се запази — градски улици, пълни с коли и хора, оградени от редици груби безцветни цветя, покрити с огромни, ярко оцветени насекоми. Мартин потупа барабана с един пръст. Барабанът проговори:

— Този, когото търсиш, си е заминал.

Мартин отмести ръката си и отстъпи изумен. След малко събра кураж и отново доближи барабана, потупвайки го леко.

— В тази земя няма слънце. Той си е заминал.

Зад него старата жена каза:

— Това е един могъщ барабан. Не трябва да си играеш с него. Той вика духовете и те са ти сърдити, освен ако нямаш важна работа.

— Аз наистина имам важна работа — каза Мартин. Зад пердето се появи Карол, облечена в разноцветен кафтан. Дългата й кестенява коса се спускаше свободно по раменете. Тя му се усмихна, но той вече не можеше да почувства емоциите й.

— Един невеж мъж идва тук по важна работа — каза старицата. — Това означава опасност.

Мартин отново потупа барабана. Той каза:

— Върви с мадам Роуч.

Старицата отметна назад главата си и се засмя.

— Ела с мен! Сега аз съм вашия посредник пред духовете.

Карол отиде до Мартин и двамата загледаха как старата жена загръща раменете си с бяла одежда и панделки. Тя изтърси съдържанието на няколко буркана в косата си и го втри в нея. Мирис на амоняк, отровни треви и горящ метал изпълни въздуха. След това тя нарисува черен кръг на челото си с паста от една чиния на тезгяха. Жената втренчи очи в Мартин. Гласът й се промени в силен мъжки дрезгав глас.

— Защо съм тук? Кой вика този зает дух, който има важна работа за вършене?

— Ние искаме… да срещнем някой, който има власт — каза Мартин. — Имаме въпроси.

— Аз говоря чрез мадам Роуч. Без нея ние нямаме думи. Тя е нашият глас. Задайте си въпросите!

— Искам да знам кой си ти. Какво си ти?

— Аз танцувам на гробовете. Всяка нощ покривам слънцето с одеяло. Аз пея на костите в земята.

— Как ти е името? — попита Мартин.

— Ние всички сме пътници.

— Трябва ми твоето име.

Мадам Роуч потрепера яростно, изправи гърба си и вдигна ръце. Друг глас говореше чрез устните й, детски глас, който гладко вибрираше.

— Ние ще си починем и ще умрем. Защо нарушаваш спокойствието ни? Ние ридаем. Погребението е днес.

— Чие погребение?

— Погребението на Краля.

Сега гласът започна да пее някакви безсмислици. Мадам Роуч танцуваше между пътечките като буташе рафтовете и разсипваше стоките по пода. Счупиха се глинени съдове и се издигна пара, противна и наситена. Мадам Роуч се завъртя и се спъна до Карол и Мартин, овладя се и протегна ръка, за да сграбчи брадичката на Мартин. Като го гледаше с широки, безцветни очи, тя каза, използвайки детския глас:

— Ние изпращаме Краля в Земята Под Морето. После танцуваме.

— Чий Крал е това?

— Кралят на Хълма. Кралят на Пътя.

— Тогава ни заведете на погребението — каза Мартин.

— То е навсякъде. В момента. Посредникът е уморен от говорене.

Тя отново заприпка, бутайки още рафтове. Удари се в огромния буркан с трупа. Бурканът се изтъркули и падна, разбивайки се на пода. Мирисът от разлятата течност и проснатия труп беше невероятно остър. Мартин и Карол се дръпнаха назад, запушили с ръце носовете си, което не можеше да спре смрадта.

— Извинете ме — каза детският глас, когато мадам Роуч се отдръпна от бъркотията. Тя отново яростно затрепера, уви ръцете си около врата си, изопна назад главата си и издаде звуци като при задушаване.

— Да си вървим — предложи Карол. — Време е!

Но трупът потрепна в течността и счупеното стъкло. Той бавно се повдигна на ръце, изпъна едното си коляно и стъпало и се изправи. Носеше парцаливи къси панталони и сандали. Мадам Роуч изстена и изпищя. Трупът промърмори, но не можа да каже нищо разбираемо. Той огледа наоколо със слепите си очи и се заклати към стената с барабаните. Мартин и Карол бързо се отдръпнаха, за да го оставят да мине.

Трупът взе един по-малък барабан и го издърпа от стената с шум на скъсани жици. Коленичи на пода и удари силно барабана с мъртвите си пръсти. При всеки удар рафтовете и стените на магазина потъваха навътре, като оставяха пукнатини и зеещи дупки. През пукнатините и дупките Мартин видя дим и мрак.

— Да си вървим, моля те — извика Карол. Той не можеше да я почувства. Всичко, което усещаше, беше собственото му объркване. Нямаше никаква представа къде се намираха в Страната на Голдсмит и дали изобщо имаха някакъв контрол над нещата.

Една полица се разцепи на две и стотици малки стъклени бурканчета паднаха в краката на Мартин. Бурканчетата се отвориха и по пода плъзнаха насекоми, които цвърчаха и пееха с тънки детски гласчета. Барабанът биеше непрестанно под пръстите на трупа.

Мартин се протегна към комплекта си инструменти. Той беше невредим и изглеждаше готов за използване. Дръпна връвчицата и тя се превърна в нож, голям нож „Бауи“, острието беше изцапано с кръв.

Трупът изпусна барабана и изстена, като се просна по гръб на пода.

— Какво направи? — попита Карол.

— Не знам!

На врата на трупа имаше голям колкото юмрук мехур от кръв, червена като роза. Повърхността на мехура приличаше на кристал. Мартин се взираше в съсирека, неспособен да вижда или да мисли за нещо друго. Не можеше да отдели очи от кръвта.

— Мартин?

Той заплува в съсирека. От всички страни трептяха кехлибарени и червени пердета. Носът му се напълни с наситения мирис на мед. Той се давеше в кръвта, поглъщаше я, задушаваше се в нея, дишаше я. Комплектът инструменти висеше отляво, над него и отбелязваше още една смяна на координатите.

— Карол?

Никой от двамата не контролираше събитията. Където и да беше Карол, тя беше сама като него самия.

Мъглата от кръв се проясни. Мартин почувства топлота и силно усещане за присъединяване, дълбока интимност с нещо ужасено и объркано и все пак ужасно гнусно.

Марджъри нервно сбръчка носа си. Не й харесваха данните, които показваха контролните уреди. Тя отново си помисли да повика Ървин и отново устоя. Не беше минало достатъчно време, за да се тревожат. С изключение на разместването и спираловидното движение всичко останало изглеждаше наред. Трите спящи тела дишаха почти едновременно. Лицата им имаха онова изражение, което отличава спящите от мъртвите.

Когато си дете, никой не ти дава да забравиш кой си! Ти си отговорен за своята Мама. Тя беше красива жена. Тя вдига дрехите, разхвърляни из стаята, навежда се над любимите си същества, показва им красивите си пръстени и огърлици, които украсяват тънката й нежна шия. Лицето й е умно, дори когато ти е ядосана. Северният вятър издухва студа от очите й и водата в тоалетната, където си ти, замръзва. Нещо тъмно влиза в стаята и казва на майка ти Хейзъл, че й е време да си върви, хората чакат на опашка. Преди да тръгне с тъмната фигура с керамична маска, тя се навежда над малкото дете и казва: „Сега бъди добър. Мама трябва да върви. Тя няма да може да ти пише или праща картички.“

Някой друг като Мама, но не ухаещ приятно като градина, лежи в леглото и постоянно размахва дантелена кърпичка и плаче, че мъжете просто не я обичат достатъчно. Името й е Мари. Тъмната фигура идва и й казва, че е време да понесе наказанието си. Мари плаче, а когато тъмната фигура я бие с ръката си от дим, тя се протяга към детето и казва: „Сега бъди добър. Твоят Татко знае, че съм била лоша.“

Сега няма никой. Само двете деца, увити със собствената си червена козина, играят на дъсчения под и идва тъмната фигура. Той казва: „Не правете това, бъдете добри сега или ще ме подлудите. Когато съм бесен…“

Той бие единия близнак. Близнаците влизат в една стая и виждат жена да лежи на леглото. Трябва да е жена, но тя е извита като прекършено дърво, като кръстопът след земетресение. Ние се качваме при нея на леглото и виждаме, че има лице като на Мама. Само че то е покрито с боя, ярък грим. Кехлибар и оранжево, и червено в слънцето, което се вижда през прозореца. Единият близнак казва: „Това е Мама“; Аз казвам: „Не, не е“. „Да, Мама е.“

Отивам да суча от гърдите й. От тях тече бяло мляко, което след това става розово, а после червено.

Тъмния мъж идва и ни бие, бие другия близнак и го отвежда в болница с бели стени, където мирише на спирт и има скърцащи столове. Близнакът паднал по стълбите, казва Тъмния Мъж.

Отвеждат Тъмния Мъж. Близнаците живеят на друго място за известно време. Те живеят с една едра жена, която им връзва амулети на вратовете и им разказва истории за змии и вълци, и мечки и койоти. Тъмния Мъж се завръща и близнаците отново живеят с него. Тъмния Мъж прави, каквото прави. Строшава малкия глинен буркан, вътре е огромният нож и той го грабва.

Мартин стои на една покрита със сняг улица и гледа към сенките, които се виждат през спуснатата завеса на един прозорец, борят се. Драматична музика ехти. Високи гласове бучат, крещят, задавят се.

Не можете да убиете Тъмния Мъж. Той ще живее завинаги. Ще се върне да ви обвини. Отива обратно в апартамента.

Тъмния Мъж отива.

Ножът се движи. Близнаците с червена козина бягат. Това е чудо! Те живеят в земята, на тревата, където една жена със скъпоценности мързелува на един диван, на сянка от силното слънце. Тя вее ветрилото си от пера и одобрява всичко, което правят близнаците, освен когато въздиша и плаче, че никой мъж не я обича достатъчно, че всичките й любовници я мамят, че никой не й носи достатъчно подаръци. Не е ли това Ерзули?

— Казах ти да не пипаш този буркан — мадам Роуч го хваща за ръката. Мартин е объркан, но тръгва след нея по дълго, тъмно стълбище. Ръката му е ръка на момче на около четиринадесет години с черна кожа.

— Ние препарирахме твоя татко в този буркан. Но ти трябваше да се занимаваш с него! Не знам за теб, дете. Сега той иска да те види. Иска да ти зададе няколко въпроса.

Тя го отвежда до една врата, отваря я и го въвежда вътре.

— Сър, доведох Мартин Емануел — обявява и се мушва зад една украсена с мъниста завеса в оскъдно обзаведена стая. В средата на стаята има два трона. Единият е празен, а другият зает от плешив мъж с широко лице и плосък нос.

— Дошъл си, за да задаваш въпроси — казва мъжът с широкото лице. Мартин застава пред него, мадам Роуч отзад, Карол не се вижда.

— Трябва да говоря с някой, който има власт.

— Аз съм този с властта — казва мъжът. Лицето му става мършаво, кожата — бяла. Има сива коса. — Аз съм Сър и аз съм на власт.

Мартин инстинктивно знае, че това не е представителят на основната личност на Голдсмит. Всичко е погрешно. Приема погрешни форми. Тези представители не се появяват от сенки или кошмари или Тъмни Мъже.

— Искам да задам въпроси, на който и да било, който е на власт.

— Той е — казва мадам Роач. — След погребението той пое командването.

— Къде е Емануел Голдсмит?

— Не си ли ти? — пита Сър. — Или си неговият близнак?

— Не, не съм.

— Сигурно търсиш кметът — мъжът с широкото лице се смее. — Младият кмет. Той сам си умря. Аз не съм го докоснал. Просто падна надолу по стълбите.

На Мартин му прилошава.

— Трябва да се видя с него.

Мъжът се изправя, взима протегнатата юношеска ръка на Мартин Емануел, разтваря дланта му, посочва петно от кръв на нея, усмихва се, поклаща глава и го отвежда през още една завеса с мъниста в сумрачна стая. В средата е поставен ковчег. Мъжът грубо бута Мартин Емануел към ковчега.

— Ето го кмета. Затова е погребението, тя не ти ли каза?

Мартин неохотно наднича в ковчега. Белият сатен създава впечатление, че има тяло. Но видимо тяло няма.

— Дребен и хилав. Винаги е бил такъв. Просто излиня — обажда се мадам Роуч.

— Как е възможно да умре? Той бе основната личност.

— Страх го беше, че е бял — казва мадам Роач. — Мислеше си, че е бял като зората и никога не вярваше истински в това, което беше.

— Той не беше бял, нали? — пита Мартин.

— Беше черен като нощ, черен като сърцето на неотсечено дърво, черен като подножието на планината, черен като неоткрита истина, черен като майчини гърди, черен като нова любов, черен като въглища, където слънцето крие богатствата си, черен като утроба, черен като морето, черен като спящата земя. Той просто не вярваше в себе си. Не и откакто уби Сър.

Мартин се обръща, за да погледне мъжа с широкото лице. Вижда лицето на полковник Сър Ярдли и след това на трупа в буркана.

— Опитах се да го обуча — казва мъжът. — Биех го, за да го направя мъж. Бой без полза. Животът го взе като киселина в тясна метална вдлъбнатина. Той беше слаб. Аз бях камък, той — кал. Той ме уби, а сега аз се завърнах и наказанието е твърде хубаво за всички ни.

Мартин докосва ръба на ковчега, протяга се към сатена и открива студена плът. Бързо дръпва ръката си и после отново докосва невидимата форма. Открива очертанията на младо лице с леко набола брада, затворени очи, отпуснати устни.

— Сега той е наистина бял — казва мадам Роуч. — Бял като въздух.

Мартин се обръща да погледне Сър.

— От колко време сте на власт? — пита той.

— Мисля, че винаги съм бил — отвръща Сър. — Дори когато малкият негодник ми преряза гърлото, бях на власт.

— Лъжете! Вие сте никой — казва Мартин, използвайки не само собствения си глас, а и този на Карол. — Вие не сте основната личност. Не може да сте. Не може да сте нещо повече от една подличност или лош спомен.

— Аз контролирам реката — казва му Сър и разперва ръката си, докато стаята не се изпълва с фигури — сенки, всяка от които носи напукана керамична маска.

— Аз контролирам океана.

Таванът е покрит с тъмни облаци.

— Как може да съм никой?

— Защото — обажда се тихо мадам Роуч, — кметът е мъртъв.

Марджъри огледа дисплеите. В този момент сондата отново се завъртя в кръг около една точка. Марджъри се намръщи — вече беше сигурна, че нещо не е в ред. Нямаше причини за такова движение. Тя провери метаболизма и мозъчната активност на Бърк. Данните говореха, че той преживява силна емоция. Изглежда, че Нюман беше потънала в неутрален сън, което беше напълно неочаквано.

— Нещо не е наред! — извика тя.

Ървин беше от другата страна, за да наблюдава Голдсмит и да балансира неутралния му сън. Марджъри погледна часовника си. Бърк и Нюман бяха в Страната вече час и половина.

— Получавам лоши данни.

Ървин се появи иззад пердето, огледа дисплеите и си пое дълбоко дъх:

— Ще трябва да отрежем връзките.

— Ами латентността? — чудеше се Марджъри.

— Доста е зле. Бърк е в паника. Нюман е напълно вън от нещата. Не мисля, че имаме голям избор. Прережи ги!

Той заобиколи пердето и застана до Голдсмит.

— В този край всички отчитания са стабилни. Как да го направим — да ги разделим преди интерпретатора или при точката на свързване на Голдсмит?

Марджъри прехапа пръста си като се опитваше да прецени последствията и в двата случая.

— Бих се чувствал много по-добре, ако изпратим Дейвид и Карл вътре, за да разберат какво става — каза Ървин.

— Не съм съгласна — поклати глава Марджъри. — Никога не съм виждала Бърк в паника и никога не сме имали изследовател, който изпада в неутрален сън по време на сондиране. Аз не бих искала да вляза в Страната при тези обстоятелства. Казвам ти — да ги отрежем. И то веднага! — Марджъри се протегна към свръзката на врата на Бърк. — Ще прережа преди интерпретатора. Ела тук! Искам да прережа връзките едновременно и на Нюман и на Бърк.

Ървин отново дойде при нея и постави ръката си на точката на свързване на кабела на Нюман.

— Готов съм.

— Да го направим заедно — каза тя. — Ще броя до три. Едно, две…

Тежък камшик, приличащ на змия, удари Мартин в гърба, захапа го като с метални зъби и го тласна далеч от тъмната стая и ковчега. Преминаването му беше ужасно болезнено; не можеше да диша, виждаше само водопад от горящи искри. След това, също толкова рязко, той се озова изправен в средата на улица в малък град. Коли отпреди юношеските му години, се движеха бавно около него. Шофьори с приятни лица го гледаха добродушно като че беше пътен знак. Мартин разтърка лицето си, напълно дезориентиран, след това прекоси едната лента като избягваше бавно движещите се коли и достигна тротоара.

Топло слънце, асфалтирани улици с бели пешеходни пътеки, малки сгради на един или два етажа и от двете страни на улицата. Мартин не можеше да прочете никой от знаците — бяха неразбираемо написани — но той познаваше това място. Малък град някъде в Калифорния. Баба му и дядо му бяха живели в точно такъв град, недалеч от Стоктън.

Мартин застана пред една железария. Оттатък улицата имаше магазин за прахосмукачки. Дядо му имаше такъв бизнес — химическо чистене. Едно лято Мартин му беше помогнал да разработи нова ултразвукова почистваща машина.

Страната на Голдсмит просто не можеше да представи нещо толкова познато. Къде тогава се намираше? Мартин се почувства замаян. Обръщайки се, за да намери къде да седне, той видя черни остатъчни образи да се мъкнат около хората и сградите. Той все още беше в Страната — но не в тази на Голдсмит, в това беше сигурен. Мартин седна на бордюра, виеше му се свят. Когато образите се поуспокоиха отново, той почувства зад гърба си нещо топло като малко слънце. Поглеждайки през рамо, видя млад мъж с пясъчножълти коси да гледа надолу към него със загрижена усмивка.

— Добре ли си? — попита младият мъж.

— Не знам.

— Не изглеждаш добре.

Познат глас. Характерния за Средния запад провлечен говор, самоувереност без самоизтъкване. Мартин отново заслони очите си от слънцето без да е нужно — яркостта не беше ослепителна — и огледа по-внимателно младия мъж. Познати черти. Къс нос, кафяви очи под червеникави вежди, голяма уста с добре очертани трапчинки.

— Татко? — попита Мартин. Той се изправи и отново се олюля при трептенето на образите. — Господи, татко?

— Никой преди не ме е наричал татко — каза младият мъж. — Със сигурност не и някой на твоята възраст.

Мартин се протегна към мъжа, докосна с пръсти памучната материя на ризата му и усети твърдата плът отдолу. Младият мъж отмести ръката на Мартин.

— Мога ли с нещо да помогна?

— Познаваш ли някой си Мартин Бърк? — попита Мартин.

— Имаме един Мартин. Млад човек. На около деветнадесет години.

Мартин знаеше къде се намира. Отдавна беше разбрал, че собственият му вътрешен образ е фиксиран на около деветнадесет години. Беше се озовал в своята собствена Страна на Съзнанието. Мартин нямаше представа как е възможно да се случи такова нещо. Загатванията бяха повече, отколкото би могъл да асимилира без страх и дезориентация. Беше се завъртял в обратна посока и се бе появил в най-дълбоката сърцевина на същността си — нещо, което не вярваше, че е възможно.

Чертите на младия мъж с пясъчно-жълтата коса се изкривиха и кожата му избледня. Той погледна над рамото на Мартин и посочи с пръст.

— Кой е този?

Мартин почувства студени тръпки по гърба си като леден шип, който поема цялата топлина. Обърна се. По средата на улицата стоеше гологлавият мъж с широкото лице, слепите му бели очи бяха насочени към Мартин, прерязаното му гърло кървеше на струи по осевата линия на улицата.

— Кой е този? — повтори разтревожен младият мъж. По веждите и косата му се появи скреж, а кожата му стана синя като лед.

* * *

— Те не излизат от Страната! — възкликна Марджъри. — Все още получаваме следи, като че са там.

Ървин сграбчи китката си и я захапа мрънкайки, след това почука дисплеите с три пръста. Наведе се и поклати глава.

— Не знам — каза той. — Никога не съм го правил преди. Никога не сме срязвали връзките.

— Това латентност ли е? — попита Марджъри.

— Минаха четири минути. Нямам представа колко дълго продължава процесът.

— Бърк каза, че може да отнеме минути, дори часове — повдигна рамене Марджъри.

— Моля се на Бог да не стане така — изпъшка Ървин. — Погледни следите на Нюман! Тя потъва под неутрален сън. Мисля, че навлиза в дълбок сън със сънища.

— Мислиш ли, че Голдсмит им е направил нещо? — попита Марджъри.

— Ако знаех какво става, щях да съм проклет гений — озъби се Ървин. — Да опитаме да ги върнем в съзнание.

— Със сигурност мога да те изям! Аз изядох момчето, близнаците. Изял съм майка ти. Сега тя живее в червата ми. Мога да изям всичко това.

Сър размаха и двете си ръце, посочвайки целия Калифорнийски град. Мартин погледна ледения образ на младия си баща — една подличност, част от неговото собствено самоуважение. Той обичаше този образ и обичаше това, което образът казваше за него — че няма значение колко е бил компрометиран или колко надалеч се е лутал, той все още има онази сила вътре в себе си. Присъствието на Сър беше замразило образа. По ръцете и лицето му имаше лед. Мартин отново насочи вниманието си към зеления, сбръчкан труп на Сър.

— Ти си извън разрешения район. Тук нямаш никакво значение.

— Просто една малка крачка през един мост — изсмя се Сър. — Аз мога да живея, където съм поканен.

Труп със зъби. Отива където и да го поканят.

Мартин знаеше какво наблюдава. Той си спомни скиците в официалното копие на неговия атлас на мозъка. Кръвта, капеща от зъбите и стрелките, които сочеха към няколко точки в центровете на обонянието и горната лимбична система. Беше размишлявал за вампири и върколаци, знаци с дълбоко съдържание, извиращи от Страната, където представляват модели на поведение, свързани с оцеляването и насилието.

Комплексът на ловец. Вътрешният убиец — стар, колкото гръбначния стълб, търсач на кръв, майстор на борбата или полета. В кошмарите тъмният мъртъв звяр разцепва и раздира, предпазвайки се от всички външни сили, но никога жив или в съзнание; безгласен, изолиран, презрян.

В Емануел Голдсмит този модел на поведение беше приел формата на Сър, бащата, сега свързан с полковник Сър Джон Ярдли. Беше се издигнал в ранг, от безгласен модел в маска на подличност и после в господар на Страната, представител на самия Голдсмит — Кмета, който беше умрял.

Тъмният мъртъв звяр се беше научил да говори. Сега той стоеше в Страната на Мартин, където нямаше никакво право да бъде, неприятен като заразна болест.

Мартин хвърли един последен поглед към замръзналия млад човек и се обърна към Сър, вдигна ръце и стисна юмруци.

— Махни се от мен, по дяволите!

После повдигна ръка и посочи с пръст. От разстояние направи дупка в улицата, асфалтът се пропукваше и хлътваше, там където сочеше Мартин. Той очерта дупка във формата на кръг около Сър. С тласък на дланта си във въздуха, Мартин накара един пожарен кран да се откърти. Висок бял фонтан бликна нагоре. Свивайки пръста си, той насочи водата към дупката, фонтанът се изви като разлюляно дърво, разплиска се по улицата и се изля в рова около Сър. Ровът се напълни с кална вода.

Сър стоеше ограден, кръвта на врата му блестеше ярко червена върху мъртвата му кожа, невиждащите му очи бяха спокойни. Но Мартин знаеше силата на метафоричния си план там, където метафората и сравненията бяха всичко. Ако тъмният звяр не можеше да премине течащата вода, ако не можеше да надуши пътя си, то тогава той нямаше никаква територия и власт.

Мартин тъкмо щеше да откъсне няколко железни пръчки от решетката на близките прозорци и да направи клетка, когато камшикът-змия отново се появи отникъде и се вкопчи в гърба му като заби дълбоко металните си зъби, изтръгвайки писък от него. Камшикът повдигна Мартин високо над града и за секунди го задържа там. Когато погледна надолу, той видя Сър посред размътените води. Ръцете му бяха скръстени, слепите му очи не се взираха в нищо определено и във всичко.

Писъците на Мартин изпълниха залата. Той се бореше да се освободи от стягащите го колани и гледаше свирепо Марджъри и Ървин, като че бяха чудовища. Марджъри нагласи инсталациите на дивана, за да въведе състояние на спокойствие, но успя само да смекчи яростта му.

— Върнете ме обратно! Той все още е вътре в мен! Господи, пуснете ме да се върна обратно!

Ървин се наведе над Карол, нагласявайки нейните контролни механизми, движейки се надолу и нагоре по скалата без резултат.

— Тя няма да излезе — намръщи се той.

— Не мога да ви изпратя обратно, доктор Бърк — каза Марджъри. По бузите й потекоха сълзи. — Аз дори не знам къде бяхте.

Тя продължи да стрелка отчаяни погледи към другия диван. Мартин извърна глава и видя Карол до себе си. Очите й бяха затворени; тя се беше изгубила в сънищата си.

— Какво й е? — попита той все още треперещ, но забравил собствената си истерия.

— Не мога да я върна! — извика Ървин. Той удари дивана с ръка и отпусна безсилно глава. — Тя не реагира.

Мартин легна назад, затвори очи и огъна китките си. Пое дълбоко дъх и погледна навътре като видя единствено тъмната стена между съзнателната основна личност и това, което лежеше под нея. Отвори отново очи и започна да плаче.

— Отвържете ме — каза той между риданията, бутайки се в ограничителите, които му пречеха да се движи. — Оставете ме да помогна!

* * *

Но аз виждам още един закон у моите хора, който противоречи на закона на моя разсъдък и ме взема в плен на закона на греха, който е в хората ми.

Новият завет

57

Ричард Фетъл се чувстваше така, както би се чувствала мумия, развита от бинтовете, в които е прекарала 3000 години. Неразположението му беше отшумяло, той погледна ярката сутрешна слънчева светлина с възторг, който не беше изпитвал от години. В ръката си Ричард държеше снимка на Джина и Дион. Пръстите очертаваха контурите на лицето на жена му. Постепенно премести пръста си върху лицето на дъщеря си и след това остави снимката на масата и се облегна на дивана. Ричард чу, че Надин се раздвижи в спалнята. От банята се разнесе шум на вода. Надин се появи, облечена в роба, изражението й беше озадачено и раздразнено. Тя бе вдигнала нагоре косата си и я беше вързала на странен кок, висок шест инча — фалос от коса.

— Добро утро — усмихна й се Ричард. Тя кимна разсеяно и примигна към слънчевата светлина.

— Какво има? — попита го тя. — Не си ли спал?

— Спах достатъчно.

— Късно е. Спах твърде дълго — каза тя. — Не се чувствам добре. Изяли ли сме всичко?

— Не знам — сви рамене Ричард. — Мога да проверя.

— Няма значение. — Тя го погледна подозрително. — Нещо не е наред, нали? Кажи ми!

Ричард поклати глава и отново се усмихна.

— Чувствам се много по-добре.

— По-добре?

— И бих искал да се извиня. Ти наистина ми помогна. Тази нощ сънувах сън — един много странен сън.

Подозрението й се усили.

— Радвам се, че се чувстваш по-добре — каза тя без обвинения. — Искаш ли кафе?

— Не, благодаря.

— Наистина трябва да се храниш — подхвърли през рамо, отправяйки се към кухнята.

— Знам — възторгът на Ричард достигна замаяност. Той изпита тревога, че може да изгуби чувството си за благополучие и отново да потъне в предишното си състояние, но настроението му остана стабилно. Стана и отиде в кухнята. Сякаш виждаше за първи път олющените плочки на пода, боядисаните дървени шкафове и старата мазилка по стените. Надин си беше обелила мандарина до мивката и дъвчеше като гледаше замислено през прозореца.

— Какъв беше сънят ти? — попита тя.

— Сънувах Емануел — отвърна той.

— Чудесно — намръщи се тя.

— Спомних си как направи нещо много добро. Много мила постъпка. Спомних си как ми помогна след като Джина и Дион умряха.

— Това е прекрасно — каза Надин. Остротата на тона й го озадачи. Тя хвърли остатъците от кората и сърцевината на мандарината в мивката, оправи робата си и застана срещу него.

— Аз се опитвам да ти помогна и нищо не става. След това се появява Голдсмит и всичко е наред. Много ти благодаря, Ричард.

Усмивката на Ричард замръзна.

— Казах ти, че ти ми помогна. Оценявам всичко, което направи. Аз просто трябваше да преодолея някои глупости — той поклати глава. — Чувствах, че има връзка между Голдсмит и мен. Чувствах го вътре в себе си. Не съм сигурен дали е имало нещо…

Изражението й не се промени — озадачен гняв.

— Но той не е там сега. Не съм сигурен, че вярвам в такива неща, но Голдсмит сега не е никъде — аз изобщо не го чувствам. Голдсмит, когото аз познавах е мъртъв, а това беше човекът, когото обичах, човекът, който беше добър с мен, когато нещата бяха много тежки. Мисля че той наистина е мъртъв, Надин.

Ричард поклати глава, беше наясно, че говори глупости. Тя профуча край него.

— Е, сега, щом си по-добре, нямаш нужда от мен. Мога да си замина и ти ще се справяш с живота си — тя се завъртя и се наведе напред, лицето й се изкриви в презрителна маска. — Колко пъти съм те молила да правиш любов с мен? Четири, пет? И ти отказваше. Предполагам, че сега се чувстваш по-добре?

Ричард се изправи отрезвен от реакцията й, но все още усещайки радост вътре в себе си.

— Чувствам се много по-добре, да.

— Това е чудесно, защото аз се чувствам като… — тя замахна два пъти с юмрук към тавана, не можа да намери дума, завъртя се на един крак и се върна в банята като тръшна вратата.

Ричард обели друга мандарина и застана на кухненския прозорец, разглеждайки всяко парче на плода като се наслаждаваше на сладостта му. Нямаше да позволи на Надин да развали това, което беше открил.

Когато излезе от банята, тя се беше облякла, но никоя от дрехите не й стоеше добре. Гримът й се беше спекъл на лицето, изобилно и несръчно сложен. Бе се опитала да подчертае подпухналите си от плач очи и беше успяла да се направи на плашило.

— Радвам се, че се чувстваш по-добре — гласът й беше приятен, а очите й го отбягваха. Тя докосна рамото му и си поигра с яката. — Сега мога да си вървя, нали?

— Ако желаеш — каза Ричард.

— Добре. Радвам се, че свободата ми е върната, по твое благоволение.

Надин вдигна чантата си и бързо излезе през предната врата като я тръшна след себе си. Ричард слушаше стъпките й надолу по стълбите.

„Къде е той? Дали се е самоубил? Отлетял е в Хиспаниола и се е самоубил. Не усещам следа.“

Ричард потрепера.

„Време е да се насладя, че съм сам.“

58

Затворът „Хиляда Цветя“ се извисяваше над ниските хълмове в сиво-кафявата вътрешност на един каньон. Леко заоблените му бели тераси бяха празни. Сух асфалтиран път водеше до затвора и после обикаляше около него. Навсякъде по хълма имаше бетонни бункери и кули, които гледаха към всяка скала, храст и дере в долината. Стените на каньона бяха изкопани, за да оформят вертикални бариери. Жици като бръсначи, стоманени шипове и още бетонни бункери и кули навсякъде по каньона завършваха тъжната гледка.

Със страховита гордост Сулавиер посочи на Мери всички тези особености от високата точка, където двупосочният път навлизаше в каньона.

— Това е най-сигурният затвор в света, дори по-сигурен от останалите в Хиспаниола — каза той. — Ние не държим тук наши хора. Само затворници-чужденци.

— Ужасно е — потръпна Мери.

Сулавиер вдигна рамене.

— Ако вярвате, че има изкупление, може и да изглежда ужасно. Полковник Сър не вярва, че в този живот има изкупление. И той знае, че за да бъде здраво обществото, трябва да удовлетворяваш тези, които споделят това виждане… Иначе те стават неспокойни и вземат правосъдието в свои ръце. Това е анархия.

Сулавиер протегна ръка: време е да се върнат в колата. Мери се качи, а след няколко разменени думи с пазачите на портата към каньона и Сулавиер се присъедини към нея. Колата бавно се спусна. След три минути разговор, колата им мина през главната порта на затвора. Вътре спряха в добре осветен гараж. Мъже и жени пазачи наобиколиха колата, показвайки повече любопитство, отколкото бдителност. Когато се появи Сулавиер, който кимаше и се усмихваше, те се разотидоха — вече не им беше интересно. Дори появата на Мери не привлече много внимание.

Пазачите ги проводиха от коридор в коридор, от врата до врата, докато стигнаха в западното крило на затвора. Мери забеляза, че никъде няма прозорци. Хладният въздух носеше слаб, но постоянен мирис на мухъл и мръсотия.

— Днес Голдсмит е в това крило, което се нарича куфар — каза Сулавиер. — Тук се изпълняват наказанията.

Мери кимна все още несигурна, че е подготвена за това, което трябваше да види.

— Защо го наричате Куфар?

— Всяка част от затвора е наречена на нещо, което човек може да използва, когато е навън. Има отделение Шапка, отделение Обувка, Бастун, Цигара, Дъвка и Куфар.

Основният коридор на Куфар беше осветяван на интервали от осем метра от силни жълти светлини. Пазачите изглеждаха зеленикави, очите и зъбите им блестяха жълтеникаво. В тесния офис в края на главния коридор Сулавиер връчи на шефа на охраната някакъв документ. Началникът беше слаб, почти миниатюрен с леко свити уши и гледащи нагоре очи. Той носеше сива униформа с червен колан и черни сандали, които не тропаха по пода в канцеларията. Началникът огледа внимателно документа, хвърли поглед към Мери, предаде документа на един подчинен и извади стар ключ от една кутия, която висеше на стената над добре подреденото бюро.

Във вътрешността на Куфара беше тихо. Никой от затворниците не говореше. Няколко пазачи се движеха по тесните коридори между килиите. Малко от килиите бяха заети, повечето врати стояха отворени, разкривайки тъмната си вътрешност. Куфара имаше специално предназначение.

В края на късия коридор набит пазач стоеше със скръстени ръце пред една затворена врата. Началникът го бутна настрани с бащинска усмивка, отключи вратата и отстъпи. Сулавиер влезе пръв. Отвън началникът включи осветлението. Мери видя чернокож мъж, завързан на един диван. Очите й веднага фиксираха цилиндъра на адската корона, прикрепена на бетонна поставка до леглото. Кабели свързваха цилиндъра със скобата, която опасваше главата на мъжа. Лицето му беше изопнато, но изглежда беше заспал. Очите на Мери се разшириха. Тя внимателно огледа лицето на мъжа.

— Това не е Емануел Голдсмит — заключи тя, коленете й трепереха. Обърна се към Сулавиер, лицето й беше изкривено от възмущение и гняв.

— Проклети да сте всички вие, това не е Емануел Голдсмит!

Лицето на Сулавиер се стегна. Той погледна мъжа на дивана, а после Мери, обърна се внезапно и се изправи срещу началника на пазачите, говорейки бързо на креолски. Началникът надзърна в килията и енергично се защити на висок глас. Сулавиер продължи да му говори, докато двамата се върнаха по коридора и свиха зад ъгъла. След като се отдалечиха, Пазачът, който беше вън от килията, на свой ред надникна вътре. Той се усмихна объркано към Мери и затвори вратата. За щастие, светлината остана включена. Мери застана до дивана, гледайки поставения в скоба затворник, без да може да си представи какво преживява. Лицето му не издаваше болка. Това наистина беше личен ад. Колко дълго е бил в скобата? Минути? Часове? Мери искаше да махне скобата или да изключи адската корона, но този модел не й беше познат. Не се виждаше контролно табло. Може би се контролираше от разстояние.

Вратата се отвори. Сулавиер се промъкна.

— Трябва да е Голдсмит — каза той. — Това е мъжът, пристигнал на летището с билета и багажа на Голдсмит. Вие грешите.

— Полковник Сър срещал ли се е някога с този мъж?

— Не, не е — отвърна Сулавиер.

— Някой, който познава Голдсмит, срещал ли се е с него?

— Не знам.

Тя отново огледа лицето и почувства, че й потичат сълзи.

— Моля ви, махнете скобата. От колко време е тук?

Сулавиер попита началника.

— Той казва, че Голдсмит е тук от шест часа при ниско ниво на наказание.

— Какво означава ниско ниво?

Сулавиер изглеждаше озадачен от този въпрос.

— Не съм сигурен, госпожице. Как измервате болката или страданието?

— Моля ви, махнете скобата. Това не е Голдсмит. Моля ви да ми повярвате.

Сулавиер отново напусна килията и обсъди това с началника за няколко безкрайни минути. Началникът свирна силно и каза нещо на някого в основния коридор.

Мери коленичи до дивана. Тя почувства, че е в присъствието на нещо едновременно ужасно и необяснимо защо свещено: човешко същество, което часове беше страдало под адската корона. Можеше ли самият Христос да страда повече? Колко други бяха страдали в този затвор, в другите затвори? Мери се протегна да докосне лицето на мъжа, сълзите се стичаха надолу по бузите й и капеха по белите чаршафи на дивана.

Затворникът имаше лека прилика с Голдсмит — същата възраст, може би няколко години по-млад, високи скули, голяма и добре оформена уста.

Една възрастна жена с бяла лабораторна престилка влезе в килията, внимателно бутна Мери настрани и отвори една малка вратичка на цилиндъра. Подсвирквайки си немелодично, жената поработи върху дигитален дисплей, отбеляза си нещо, сравни отчитанията и след това завъртя някакво черно копче в посока, обратна на часовниковата стрелка. Тя се изправи, клатейки глава, затвори леко вратичката и погледна объркано и очакващо към Сулавиер.

— Ще му е нужно време, за да се възстанови — каза тя. — Няколко часа. Ще му дам лекарства.

— Сигурна ли сте, че това не е Емануел Голдсмит? — попита Сулавиер, гледайки Мери ядосано.

— Убедена съм.

Мулатката би инжекция в ръката на затворника и се изправи. Чертите на мъжа не се отпуснаха. Лицето разкриваше повече болка, повече напрежение. Жената видя, че затворникът ще почне да се мята, отново се приближи и махна скобата от главата му.

— Той се нуждае от медицинска помощ — каза Мери. — Моля ви, изведете го оттук.

— За това ни трябва съдебно решение — отсече Сулавиер.

— А той законно ли е затворен тук? — попита Мери.

— Не знам — призна Сулавиер.

— Тогава в името на чисто човешкото благоразумие, изведете го от тази килия и го заведете на лекар.

Тя се втренчи в мулатката, която бързо погледна встрани и направи знак с три пръста през лявото си рамо.

— Истински лекар.

Сулавиер поклати глава и погледна към тавана.

— Това не е въпрос, с който да занимаваме полковник Сър.

Кожата му блестеше на жълтата светлина, въпреки че в килията и коридора не беше топло.

— Полковник Сър трябва да нареди освобождаването му.

На Мери й се крещеше.

— Вие измъчвате невинен човек. Обадете се на полковник Сър и веднага му кажете.

Сулавиер изглеждаше парализиран. Той упорито поклати глава.

— Трябва ни доказателство за твърдението ви — каза той.

— Той имаше ли документи? — попита Мери. Сулавиер предаде въпроса на началника, който красноречиво повдигна рамене — това не беше негова грижа.

Напрежението й нарастваше. Мери се опита да се успокои, представяйки си как танцува Танца на войната на слънчева поляна, далеч от всичко.

— По-добре сега да ме убиете — каза тихо тя, гледайки в очите на Сулавиер. След това посочи към затворника. — По-добре и него да убиете, защото това, което сте сторили тук, е много жестоко. Ако се върна жива в САЩ, разказът ми със сигурност ще навреди на полковник Сър, правителството му и Хиспаниола. Ако сте лоялен към водача и народа си, сега ще освободите този човек.

Раменете на Сулавиер се отпуснаха. Той избърса с ръка потното си лице. Огледа килията, очите му се спираха на подробностите, устните му се мърдаха като че тихо казваше молитва.

— Ще наредя преместването му. Лично ще се заема.

Мери кимна, очите й все още се впиваха в неговите.

— Благодаря — каза тя и се зачуди дали действията й не бяха обрекли самия Сулавиер на такава килия.

В главния коридор, следвайки мулатката и двамата пазачи, които носеха затворника на носилка, Мери се опита да овладее нервите, страха си, отвращението. Тя се разтрепера и трябваше да спре и да се облегне на стената. Ужасът й от адската корона не беше преминал. Сулавиер изчака няколко крачки след нея, взирайки се в отсрещната стена. Адамовата му ябълка се издигаше и се спускаше над бялата му колосана яка. Процесията пред тях продължи, без да се обръща.

— Всичко си има значение и място, госпожице — каза той.

— Как можеш да живееш тук като знаеш, че народът ти върши такива неща — попита Мери.

— За пръв път идвам в Хиляда Цветя и изобщо в затвор — намръщи се Сулавиер. — Моята специалност е полицейска дипломация.

— Но вие сте знаели.

— Да, знам по принцип… — той не довърши. Мери се дръпна от стената и се изправи с усилие.

— Какво ще правите, ако Ярдли не одобри?

Сулавиер поклати тъжно глава:

— Вие объркахте живота ми, госпожице. С каквато и цел да сте дошла тук, това е резултатът. Вие можете да напуснете Хиспаниола. Аз не мога.

— Споменът за това никога няма да ме напусне — каза Мери.

59

Литвид 21/1А Мрежа (Дейвид Шайн): „Разочарованието завладява контролния екип. АСИМП е изпратил още един доклад за кулите и той не е окуражителен. От друга страна, докладът може да ни насочи към някакво забележително явление. За анализ на цялата ситуация се обръщаме към философския коментатор Визниак.“

Визниак: „Образите и информацията получена от АСИМП сега са насочени към естествено обяснение за кръговете от кули. АСИМП е видял миграция на органичен материал от морето, огромна и видимо хомогенна зелена маса, плъзгаща се по повърхността, сякаш с разперени в различни посоки ръце, макар мащабът да подсказва по-подходящо сравнение с реки. Образите са поразителни, дори грандиозни, но както тези реки достигат своето местоназначение — кръговете от кули — така детинското ни разочарование доминира над страхопочитанието, което трябва да изпитваме при такъв природен феномен.

В крайна сметка, АСИМП не е открил признаци на интелигентни форми на живот; или поне ние не можахме да открием такива данни в доклада му. Зелената маса се плиска в тези образувания, изкачва кулите просто за минути и оформят блестяща стена. АСИМП е почти сигурен, че след няколко дни или седмици тези стени ще породят спорести тела и ще започне възпроизводителния цикъл на доминиращите форми на живот на В–2. Нека направо да прочетем доклада на АСИМП, така както е бил изпратен на доктор Роджър Аткинс, главен дизайнер на мислещите машини АСИМП и Джил.“

АСИМП (Връзка 4) > Роджър, както ще видиш и от информацията, която ти изпращам заедно с това предаване, на В–2 няма с кого да се говори. Това по всяка вероятност означава, че в цялата система Алфа Кентавър аз няма с кого да комуникирам директно. Кулите много приличат на дънери на дървета. Всяка година, в различно за северното и южното полукълбо време на годината, при слънцестоене, зелената миграция се надига от океана и пътува по земята към райони, където вече съществуват кръгове от кули. После се подготвя за възпроизводителния цикъл. Покривката от зелени организми прибавя още материал върху кулите.

Когато кулите са преживели достатъчно сезони, че тези наноси да ги свържат, те оформят един кух цилиндър и зеленият прилив ги заобикаля в търсене на други обекти. Тогава цилиндрите са подложени на природните влияния и разлагането.

Моите подвижни изследователи откриха много частично и напълно разложени останки. Заключението, че кулите не са издигнати или разрушени от интелигентни същества е неизбежно. На мен ми е ясно, че нямам никаква перспектива да се срещна с интелигентни същества. Подготовката за такава възможност беше съществена част от конструирането и програмирането ми, но очевидно е, че тези програми вътре в мен няма да са ми от полза. Но още по-_разочароващо_ (лична справка за тестване на значението и определението на думата, синклинална 562-К) е, че сега аз съм снижен в ролята на предавател на информация и ръководител на изследване на първично биологично ниво. Макар да съзнавам, (лична справка за тестване на значението и определението на думата, синклинална 562–1) че това е една съществена роля и че ще бъда напълно оползотворен при изпълняването й, аз все пак изпитвам (търсене на структурен контекст в английския език, заобикаляне на значението в синклиналната) известно разочарование. Опитах се да анализирам тези особени усещания и така получих достъп до архивираните спомени от 87-ия ден на пътешествието, по време на първата фаза от зараждането на мислещата биологична система. Аз не открих произхода на тези модели на спомени, но те изглеждат свързани със сегашното ми положение. В първата фаза на развитието на биологичното мислещо устройство изразява надежда, че по време на тази мисия, контакт с интелигентни същества ще доведе до истинска комуникация. При конструирането на мислещите механизми вие сте внедрили в тях стремеж да общуват с нашите дизайнери и с други, като начин на обучение и приемане на възложените задачи. Ранният дизайн на мислещи системи беше концентриран върху създаването на желание за общуване. Аз не съм изгубил тези желания, те бяха проявени и в първата фаза на развитие на биологичната мислеща система на АСИМП.

Сега вече няма съществена вероятност за комуникация с друго интелигентно същество. Пристигащите с години закъснение команди от слънчевата система, единственият възможен източник на такава комуникация, не удовлетворява стремежа ми да обсъждам и сравнявам настоящите си мисловни състояния в реално време. Роджър, аз изпитвам намаляване на ефективността винаги, когато се опитам да анализирам тази трудност. Анализът изисква преразглеждане на настоящото положение и това предизвиква активиране на програмите за „самомоделиране“, което поставя специалния ти въпрос: защо самоосъзналия се индивид гледа образа си в огледалото? Даденият от теб отговор, предназначен да предизвиква весела реакция в една самоосъзнала се система, сега изчезва още преди да започне анализът на моята реакция. Не мога да си обясня това отклонение. Не мога и да си спомня първоначалния отговор. Друг отговор го замества: Самоосъзналия се индивид гледа в огледалото, за да изживее илюзията, че общува с друг. Разочарованието кара индивида да разбие огледалото. Роджър, аз бях посъветван да се откажа от свободното използване на думи, които изразяват човешки чувства. Но в този случай, дори и най-критичната оценка само може да потвърди уместността на една определена дума. Самотен съм.

Визниак: „През последните 24 часа не можахме да открием Роджър Аткинс за коментар. Обаче, докато чета доклада, си мисля, че може би сме научили нещо, което да намали разочарованието ни от липсата на интелигентен живот на В–2 и дори да направи нещо повече от това. Аз не съм професионален наблюдател, но интонацията и съдържанието на съобщението ми изглеждат съвсем ясни. За пръв път в историята на изкуствения интелект една машина проявява убедителни признаци на самоосъзнаване. Изводите са смайващи. Може би още по-изумително е това, че чувството за самоосъзнаване може да е било предизвикано от осъзнаването на пълната изолация…“

! Джил > Роджър Аткинс.

! Клавиатура > Тук Аткинс. Какво можеш да ми кажеш, Джил?

! Джил > АСИМП Симулацията в своя преструктуриран вид не дублира съобщенията на АСИМП.

! Клавиатура > Това означава ли, че АСИМП работи с прекъсвания поради неизправност?

! Джил > Аз (неосъзнато) подозирам, че просто не съм успяла да копирам външните условия. Някои програми от АСИМП Симулацията може все още да имат достъп до външни източници на информация. Аз работя по откриването на тези точки на достъп и затварянето им. Когато свърша това, ще направя нов доклад.

! Клавиатура > АСИМП Симулацията разочарована ли е, че не са открити интелигентни същества?

! Джил > Тя не е изразила мнение, което да сравним с това на оригиналния АСИМП.

! Клавиатура > Какво е твоето мнение за променената шега?

! Джил > Не мога да преценя как може да се случи такова нещо.

! Клавиатура > Имам предвид, намираш ли новата версия по-интересна или по-забавна.

! Джил > Не я намирам смешна. Ако трябва да използвам човешка емоция, за да поясня отговора си, бих казала, че намирам новата версия на шегата тъжна.

60

Мартин Бърк стоеше сам на моравата пред сградата на ИПИ и трепереше. Беше почувствал нужда да излезе от затворените пространства и да види истинско небе, да почувства истински вятър, всичко останало изглеждаше илюзорно. Чудеше се дали някога истински ще оцени реалността. През последните четири часа той заедно с екипа се беше опитвал да пробуди Карол от неутрален сън. Всички усилия бяха напразни. Тя лежеше на дивана си, заобиколена от монитори и арбайтери. Голдсмит се беше пробудил в добро състояние. Мартин все още не беше говорил с него или с Албигони. Той не знаеше какво ще им каже.

Небето над Ла Хола беше ясно с онзи блед мъглив син цвят на късната утрин, характерен за южния бряг през зимата. Освен мириса на йод и кафяви морски водорасли от фермите откъм сушата, Мартин долавяше слаб аромат на евкалипт от близката горица, мирис на свежа окосена трева и храсти, мирис на изпаряващата се от бетонната алея вода. Мартин надушваше и себе си, дразнещ мирис. Той не бе имал време да измие мириса на страх, който беше придобил в Страната. Обви ръце около себе си и потрепера. Не беше казал никому какво се беше случило в Страната. Той едва се позна. Това беше първият миг, след излизането му от Страната, в който имаше възможност за самонаблюдение. Не чувстваше нищо необичайно освен изтощението и голямата си вина.

Чайки се издигаха и прелитаха над току-що окосената морава. Мартин се наведе и докосна тревата. Студена и леко остра. Истинска. Но част от него все още трудно осъзнаваше, че е буден и е вън от Страната. Страх го беше, че всеки миг това можеше да се окаже клопка и Сър — името изглеждаше погрешно чуто — Сър или каквото беше там, може да се появи пред него, приличащ на мъртвец и да го повлече в нов кошмар. Карол беше казала, че е изнасилена.

Сега Мартин знаеше как се беше почувствала тя; може би все още изпитваше същото. Ако сондирането я беше въвлякло в собствената й Страна, насочвайки умствената й дейност под нивото на детекторите им, тогава ужасът й можеше никога да не свърши. Карол щеше да попадне в страшен капан — безкрайно да се лута в най-тъмните кътчета на мисълта си — изкривени до неузнаваемост от Сър.

— Господ да ми е на помощ — прошепна Мартин, изправяйки се на крака, за да се върне в сградата. Първо щеше да се изправи пред Голдсмит. Това изискваше целия кураж и спокойствие, които можеше да събере. Преоблече се в банята на офиса, погледна се в малкото огледало, проучи внимателно чертите си и откри, че всичко си е на мястото, непроменено. Когато излезе, Марджъри го очакваше в офиса.

— Някаква промяна? — попита той с дрезгав глас. Тя поклати глава.

— Доктор Бърк, какво стана? Можете ли да ни кажете? Чувстваме се все едно ние сме отговорни. Чувстваме се ужасно…

Той я потупа по рамото с бащинско чувство, което обаче не изпитваше. Трябваше да стиска зъби, те не биха могли да знаят. Ървин вече беше обяснил защо Мартин и Карол не бяха измъкнати по-рано; но относно Карол, Мартин си беше позволил да изпитва неоправдан вътрешен гняв към екипа.

— Хайде да се срещнем с Голдсмит.

Пациентът седеше в стая за възстановяване № 2 и четеше Корана. Привидно спокоен Мартин влезе пръв, последван от Ласкал. Голдсмит погледна нагоре. Очите му се разшириха при вида на Мартин; моментното разпознаване премина в учтива маска. Голдсмит се изправи, кимна на Марджъри и протегна ръка към Мартин. Той се поколеба, стисна я леко и бързо я пусна.

— Нетърпелив съм да науча какво открихте, докторе — каза Голдсмит.

Мартин изпитваше известна трудност да говори.

— Все още не знаем — успя да каже той. Ръцете му се свиха и потрепериха. — Аз… трябва да ви задам няколко важни въпроса. Моля ви да кажете истината.

— Ще се опитам — усмихна се Голдсмит.

Опит. Това, което беше вътре в Голдсмит, доминиращо и владеещо, не разбираше истината или научното любопитство повече от един крокодил.

— Като дете бил ли сте някога малтретиран? — попита Мартин.

— Не, господине, не съм. — Голдсмит отново седна, но Мартин остана прав.

— Вие ли убихте баща си?

Лицето на Голдсмит стана безизразно. Бавно, с очевидно усилие да отговори учтиво на нелепия въпрос, той каза:

— Не, не съм.

Мартин отново потрепера.

— Вие сте убил жертвите си с голям нож „Бауи“. Този нож е бил на баща ви, нали?

— Да, използваше го за защита, когато минава през бандитски райони. Баща ми беше много як мъж.

— Записите, които съм виждал, показват, че баща ви е бил бизнесмен от средната класа.

Голдсмит вдигна ръце, без да може да обясни.

— Имате ли брат или сестра?

Голдсмит поклати глава.

— Единствено дете съм.

— Баща ви бял ли беше?

Голдсмит не отговори за момент, след това се обърна настрани, като че ли имитираше раздразнение. Със свити устни той каза:

— Не. Не беше бял.

Мартин се отдръпна, погледна Марджъри и разбра, че няма да може да продължи.

— Благодаря ви, господин Голдсмит. — Той се обърна да си върви и едва не се блъсна в Ласкал. Голдсмит рязко се изправи и го сграбчи за ръкава.

— Това ли е? — попита той. За пръв път, откакто беше под наблюдение, по лицето му се четеше гняв.

— Съжалявам — каза Мартин и си дръпна ръката. — Имаме много проблеми.

— Мислех, че някой ще ми каже какво не е наред с мен — подхвърли Голдсмит. — Няма ли да го направите?

— Не — намръщи се Мартин. — Все още не.

— Тогава всичко това е грешка. Господи! Трябваше да се предам на полицията. Никой от вас не знае какво се е случило с мен?

— Може би е трябвало да се обърнете навътре в себе си. Не. Без може би. Точно това е трябвало да направите — каза Мартин. Сега той силно трепереше. — Кой сте вие? Има ли някой истински вътре във вас?

Голдсмит държеше главата си назад като стресната кобра.

— Вие сте по-луд от мен — промърмори той. — Господи, Том ме е оставил на грижите на побъркан!

Мартин бутна ръката на Ласкал от рамото си.

— Вие дори не сте жив — прошепна рязко той, устните му се свиха. — Емануел Голдсмит е мъртъв.

— Махнете тази откачалка от мен! — извика Голдсмит.

Той размаха ръка, при което едва не удари Ласкал, който остана до вратата, докато Марджъри и Мартин излязоха. После и той ги последва. Марджъри нареди вратата да бъде заключена. Вътре Голдсмит сипеше проклятия. Всяка негова дума увеличаваше гнева и срама на Мартин. Той се обърна към Марджъри, после към Ласкал. Усети, че си представя кървав пушек, можеше да помирише огъня и вонята на кръвта. Зад пушека една детска рисунка на рогат демон му се присмиваше, на него, на всичко, с безплътния хумор на неразрушимата, недосегаема измислица.

Думите не идваха. Той се обърна към далечната стена и размаха юмруците си като механичен чук, сумтейки. Ласкал и Марджъри се дръпнаха назад. Лицата им бяха бледи. Мартин отпусна свитите си юмруци, изправи се и изглади сакото си.

— Съжалявам — измърмори той.

— Господин Албигони е готов за доклада ви — каза Ласкал, гледайки го внимателно, но със съчувствие. — Съжалявам, че нещата не минаха добре. Карол Нюман възстанови ли се?

— Не.

Мартин погледна към пода, за да възвърне спокойствието си.

— Не знам какво й е.

— Господин Албигони ще иска да узнае това — каза Ласкал — Ще уредим лечението й, ако е необходимо…

— Не знам как някой може да я лекува след това, което се случи.

Мартин се втренчи в Ласкал, устните му се движеха конвулсивно.

— Беше истинска катастрофа.

— Научихте ли нещо, доктор Бърк?

— Не знам. Не мога да повярвам, че Голдсмит ни казва истината, не и след всичко, което преживяхме. Може би Албигони може да ни даде някакви следи.

— Тогава да вървим да говорим с него — кимна Ласкал.

Албигони седеше в галерията на един въртящ се стол с облегалки за ръцете. Взираше се през чистото стъкло към оборудването, масите и завесите долу. Може би от часове не беше помръдвал. Ласкал влезе пръв и нагласи оборудването за видеозапис. Мартин се разположи на един стол до Албигони. Марджъри и Ървин седнаха на задната редица. Мартин беше решил, че Дейвид и Карл не бяха нужни.

— Разбрах за Карол Нюман — каза Албигони, тупайки с отворена длан върху облегалката за ръката си. — Ще направя всичко възможно, за да й помогна да се възстанови. Вие само кажете и ще имате пълното ми съдействие и всичките ми средства.

— Да, чувал съм го и преди.

— Аз спазвам обещанията си, доктор Бърк.

— Не се съмнявам — Мартин преглътна. — Ние попаднахме на някои неочаквани обстоятелства, господин Албигони. Не знам как да ви го опиша… Сондирането ни не приличаше на никое от тези, които съм правил досега. Предполагам, че очаквахме нещо необичайно, имайки предвид естеството на миналите действия на Голдсмит… Но влязохме в Страната без напълно да съзнаваме тези проблеми. Струва ми се, че експертите ви са объркали диагнозата му. Знаете ли нещо за детството му, юношеството му?

— Не много — въздъхна Албигони.

— Нещо за майка му, баща му?

— Никога не съм ги срещал. Те умряха преди няколко години.

— Баща му е мъртъв?

— От естествена смърт.

— Открихме силни фигури, представляващи баща му в Страната. Яростни, ужасни фигури, всичките смесени с образи на полковник Сър Джон Ярдли. Открихме доказателства, че баща му е бил убит, а може би и майка му. Това, което не открихме беше централна, контролираща личност.

Ласкал се извини и излезе от галерията.

— Какво означава това, доктор Бърк? — попита Албигони.

— Карол Нюман и аз срещнахме доминираща сила, представляваща привидната централна личност в Голдсмит — фигура с достъп до всички спомени и модели на поведение на Голдсмит. Но тази сила не е могла да бъде основна личност от самото начало. Тя е дошла по-късно, по-ниска форма, издигнала се на власт. Открихме доказателства, че сега основната личност е ликвидирана.

— Все още не сте ясен.

— Основната личност на Емануел Голдсмит липсва от психиката му — каза Мартин. — Не мога да кажа какво е причинило унищожението й. При всяко друго сондиране съм откривал представител на основната личност. В Страната на Голдсмит няма такъв. Изглежда, че някакъв модел на поведение, може би подличност, се е преместила в позицията на властваща. Това беше образът на бащата, който споменах, сега примесен с много силен символ на насилие и смърт.

Ласкал се върна в галерията.

— Господине…

Мартин се сепна. Ласкал му хвърли странен поглед и продължи.

— Господин Албигони, районното полицейско управление е било осведомено за присъствието ни тук. Те са поискали федерално разрешение за разследване. Ще го получат в следващите два часа.

Мартин се опули.

— Какво означава това? Аз мислех…

— Тогава трябва да се преместим — каза Албигони и отново насочи вниманието си към Мартин. — Опитвам се да ви разбера. Нещо се е случило на Емануел — такова, че той вече не съществува като завършено човешко същество?

— Нещо драстично. Никога не съм виждал това преди. Макар че никога досега не съм сондирал дълбоко разстроен индивид.

— Затова ли е убил дъщеря ми и останалите?

— Не мога да кажа откога положението е такова… но най-доброто ми предположение би било месеци, може би години. Има някои неща, които не са ми съвсем ясни.

— Възможно ли е това да го е накарало да убие дъщеря ми? — перифразира въпроса си Албигони.

— Една подличност, издигнала се да поеме контрола, би могла и да не покрие напълно всички модели за социално поведение. Тя самата може да не е наясно със себе си. Ако подличността вземе властта, веригата от възможни действия би могла да се проточи и извън социално приетите, защото подличността не се страхува от болка или наказание; не я е страх от санкции и със сигурност не и от социално неодобрение. Подличността не знае, че съществува, също както един арбайтер. Всички сме чували теории, че някои престъпници са може би малко повече от автомати.

— Никога не съм го вярвал — каза Албигони. — Всички се принизяваме, ако мислим такива неща.

Мартин спря, чувствайки се все едно земята под краката му се тресе. Ако докладът му беше неудовлетворителен, непълен или неубедителен, дали Албигони щеше да се отрече от обещанието си? Имаше ли значение, че скоро полицаите щяха да разследват целия инцидент?

— Ще подготвя всичко да се преместим — каза Ласкал, отваряйки отново вратата на галерията.

— Направи го — кимна Албигони. — Заведи Карол Нюман при Скрипс — ако не възразявате, доктор Бърк. С вас ще се консултират като неин главен терапевт.

Мартин се съгласи, без да може да се сети за нещо по-добро.

— Трябва ми време да обмисля всичко, преди да направя пълен доклад — намръщи се той. — Не мога да бъда сигурен… Твърде рано е, за да съм сигурен, че интерпретациите ми са правилни.

Албигони вдигна ръка, пренебрегвайки казаното.

— Какво би накарало Емануел да загуби основната си личност?

— Силна травма. Продължително малтретиране като дете. Майкоубийство. Отцеубийство. Това са чести предшественици на психоза или крайно социопатично поведение. Открихме известни доказателства за такава травма, но бих искал да намеря външно потвърждение.

— Защо не е бил такъв през целия си живот?

— Някакво смекчаващо обстоятелство — каза Мартин. — Чувство на вина, може би… разядено от годините и най-накрая заместено, позволявайки последно разлагане и разтваряне на основната личност и доминиране от подличност.

Албигони най-сетне кимна на Мартин с разбиране.

— Но вие не можете да сте сигурен, докато не попълним биографията на Голдсмит.

— И по-точно, фактите относно баща му — намръщи се Мартин. — Вероятно и за майка му. Той отрича да има брат или сестра. Така ли е?

— Аз не знам за такива — кимна Албигони.

Ласкал се намеси:

— Това е достатъчно засега, доктор Бърк. Да изведем хората ви оттук и да се приготвим да посрещнем властите.

— Благодаря ви за усилията.

Албигони се изправи и подаде ръка на Мартин.

— Това, което казвате, доктор Бърк, е, че човекът, когото наричах мой приятел, вече не съществува.

Мартин погледна протегнатата ръка на Албигони, протегна напред своята, но я дръпна обратно. Албигони задържа ръката си няколко дълги секунди.

— Аз не мога да дам такава оценка — каза Мартин.

— Мисля, че това е, което исках да знам — прибра ръката си Албигони.

Ласкал отново ги подкани да вървят. Мартин се върна в наблюдателната зала и завари Дейвид и Карл да обикалят около Карол.

— Никаква промяна, доктор Бърк — каза Дейвид. — Иска ми се да ни позволите да опитаме някаква диагностика, предварително сондиране…

— Ще ни трябват часове, за да го подготвим — каза тихо Мартин, докосвайки бузата на Карол. Изражението й на спокойствие не беше се променило. — Трябва веднага да излизаме оттук.

— Ние всички сме подписали договори за поверителност — каза Дейвид. — Мислехме, че го знаете.

— Не го знаех. Предполагах го…

— Бихме искали да се върнем отново в отворения ИПИ, доктор Бърк.

— Не знам дали е възможно. Или желателно.

— Ако е възможно, надяваме се, че ще ни позволите да кандидатстваме за работа — каза Карл. — Марджъри и Ървин се чувстват по същия начин. Тази работа е много отговорна, доктор Бърк. Вие сте много важен човек.

— Благодаря — той бавно размаха ръка над Карол. Опитваше някоя от магиите, които прилагаше в Страната. Или просто я сочеше на двамата мъже.

— Това никога преди не се е случвало…

— Знам — каза Дейвид. — Сигурен съм, че тя ще излезе от това състояние. Сега е като спящата красавица. Няма увреждания.

— Поне не видими — добави Карл.

— Така е — кимна Мартин.

Някакви непознати мъже почукаха на вратата и им казаха, че им е наредено да преместят доктор Нюман в болница и да изведат всички вън от сградата.

— Аз тръгвам с нея — каза Мартин.

— Това не влиза в заповедите, сър — отсече един едър и мускулест мъж с черен дълъг костюм.

— Господин Албигони ме определи за неин главен терапевт — възрази Мартин. — Трябва да съм с нея.

— Съжалявам, сър. Може би, след като я приемат в болницата. Инструктираха ни да ви евакуираме заедно с останалите от екипа ви по друг път. Вече всичко е уредено.

Мартин отново усети мирис на пушек и кръв, перверзно чувство на гняв и триумф. Не можеше да се бори едновременно със себе си и с другите. Той се предаде и единият мъж му се усмихна с професионално съчувствие. Отведоха ги до една бяла лимузина в гаража зад сградата. Беше рано след обяд. Само няколко часа бяха изминали, откакто бяха тръгнали за Страната.

61

Ричард Фетъл излезе от апартамента си и отиде пеша до булевард „Ла Сиенега“ на около пет километра, дългите му слаби крака пулсираха от енергия, каквато не беше чувствал от години. Не се страхуваше от нищо, не се тревожеше за нищо. Гледаше ясното небе, слушаше шума на трафика — автобуси и коли под наем, няколко частни автомобила — нагоре и надолу по улиците и широкия булевард. Червеношийки кълвяха рядката зимна трева на една морава, изкорубени тротоари се трошаха.

Трите кули на Източен Гребен 1 хвърляха своята перлено отразена светлина върху старите магазини и артгалерии, които бяха доминирали на „Ла Сиенега“ цял век.

Ричард сам се беше излекувал, както трябваше да бъде, както беше предопределено от Бог и природата. Беше излязъл от собствения си демон: приятел, който го беше предал, но също така някога му бе дарил любов и грижа. И все пак, Ричард не чувстваше необходимост да оплаква Емануел Голдсмит. Никаква нужда да съжалява за Надин. Той чувстваше само подскачащите си крака, отиващия си следобед и града, в който цял живот беше живял.

Пое дълбоко дъх, усмихна се на един минувач, който не му обърна внимание и продължи да върви. Без страх. Дори и Селекторите да дойдат и да го отведат, никакъв страх. Дори да отиде в долината, в дома на мадам дьо Рош и да срещне пълно неодобрение или пък в литературния клуб да намери презрение и хапливи критики; дори и да прецени, че всичките му минали работи са безполезни, нямаше значение, нямаше страх. Той беше прогонил тъмните облаци, които цял живот му бяха тежали. Ричард спря пред един магазин за цветя, продавачката беше възрастна жена със сурово изражение. Джина и Дион бяха кремирани и прахът им беше разхвърлян, каквото бе желанието на Дион. Никакви гробове, никакви надгробни плочи, пълна анонимност, гарантирана на всички от смъртта.

И все пак, Ричард помнеше. Той можеше някак да ги ознаменува. Какво щеше най-добре да подхожда на сегашното му състояние на духа? Ричард провери кредитната си карта, видя, че може да си позволи да похарчи стотина долара и попита старата жена какво може да купи за двама скъпи приятели с тези оскъдни средства. Жената влезе навътре в магазина и му направи знак да я последва.

— Оттук някъде ли сте? — попита тя.

Ричард поклати глава. Той видя рафтовете пълни със странни ритуални принадлежности, повечето от които нетипични за цветарски магазин. Малки бутилчици с билки и масла, кутии с изсушени листа и корени, цилиндрични кутии с чисто течно масло, брашно за миропомазване и осветено жито, цветна захар, обикновени и ароматни свещи. Имаше още бродирани и украсени с брокат ритуални роби на една стара въртяща се желязна етажерка и рафтове с керамични купи, покрити и залепени с восък и завързани с панделки. На северната стена на магазина имаше окачени с тел по-малки и по-големи барабани, а до задния тезгях — една огромна керамична урна, боядисана в черно и тухлено червено.

— Тогава откъде сте? — настоя жената.

— Излязох на дълга разходка, за да обмисля нещата — каза той. — Простете за любопитството, но си мислех, че това е цветарски магазин.

— Така е — каза жената. — Но получаваме поръчки за принадлежности за магии, билки, такива неща. Ние снабдяваме някои загадъчни постоянни клиенти, Урантия, Розикрукиан, Ритуалите на Хубардските Схизматици, Сестрите на Ислямската Фатима. Само кажете какво искате и ще го имате.

Ричард погледна огромната черно-червена урна.

— Какво има вътре? — попита той.

— Шестстотин ножа, за които се знае, че са били използвани за убиване на хора — отвърна жената. — Опаковани са в светено масло, за да бъде облекчена събралата се в тях болка. Съжаляваш ли, че попита? Можем да ти намерим, каквито цветя поискаш. Погледни тези каталози.

— Трябва ми нещо, което мога да взема веднага — каза Ричард и несигурно огледа урната.

— Тогава само това, което е отпред на витрината. Вие май сте колебаещ се или поклонник на някой култ?

— Не — каза той. — Аз съм писател.

— Все едно. Всички са мечтатели. Продавам им всичко. Аз харесвам писателите. Пишещи или видео, и двата вида писатели. Гарантирана слава и доходоносни авторски права.

— Благодаря, но не искам от специалната стока — поклати глава Ричард.

Пръстът й му посочи предната част на магазина и вазите със свежи цветя под навеса.

— Специални нанорози. Не можете да откриете разликата — каза тя. — Ухаят чудесно. Съвсем естествено. Направени са от житни вторични продукти.

Ричард учтиво се възхити от розите и призна, че са много красиви, но отказа да вземе от тях.

— Нещо истинско, ако обичате.

Тя вдигна рамене, имаше различни вкусове и повдигна една дузина опаковани оранжеви, бели и черни зимни лилии.

— Доминиканско великолепие — каза тя. — Разработени са в родината на моите прадеди.

— Чудесно. Много са красиви. Мога ли да купя и от бялата ви хартия за увиване?

— Такава прекрасна вечер е — каза жената. — Ще ви дам колкото искате.

По-късно Ричард мина през един арт магазин, за да купи синя темперна боя. Седнал на една пейка в задния двор на магазина, ограден със стара дървена ограда, Ричард простря хартията за увиване и внимателно изписа един знак.

Беше вече здрач, когато стигна до Калифорнийска Депозитна Банка. Каменните стени бяха покрити със стари плакати. Носеше навитата като знаме хартия под едната си мишница и стискаше цветята. Четката и лепилото бяха в чанта. Ричард нанесе лепилото върху нечетливите стари плакати и залепи своя знак. След това подлепи лилиите една по една около знака.

Източен Гребен 1 постепенно беше свил огледалните си стени. Над града се спускаше вечерта. Докато Ричард приключи, светлините от уличното осветление вече бяха започнали да танцуват по високите стълбове и по булеварда. Ричард застана на ръба на бордюра срещу възпоменателния си паметник и зашепна това, което беше написал, без да го е грижа какво можеха да си помислят няколкото пешеходци.

„За Джина и Дион. За Емануел Голдсмит и тези, които той уби. Господ да пази всички човешки същества — идиоти и мъдреци. За мен. Мили боже, защо толкова боли, когато танцуваме?“

Доволен, той рязко се обърна, оставяйки четките и лепилото зад себе си и потъна в нощта.

62

Мери седеше в главния офис на пазачите в „Хиляда Цветя“ и гледаше паспорта и няколкото документа, с които затворникът беше дошъл в Хиспаниола. Сулавиер и пазачът спореха на висок глас на креолски и испански в съседната стая, в която беше архивът на затвора. Американският паспорт беше на Емануел Голдсмит. Беше един от онези примитивни документи, които все още се зачитаха от някои нации и разпознаваха от повечето. Законите на Хиспаниола по отношение на документите на посетителите й не бяха строги, типично за страна, която извличаше по-голямата част от доходите си от туризъм. Снимката на Голдсмит в паспорта беше от преди седем години и имаше известна прилика със затворника. Но всички останали документи — кредитна карта, издадена в Аризона, медицински картон, картата за социални осигуровки — носеха името на Ефраим Иабара. Името не беше познато на Мери.

Сулавиер влезе в офиса, клатейки енергично глава. Пазачът го последва като също клатеше главата си.

— Дадох му заповедите си — каза Сулавиер. — Но той настоява да се консултираме с полковник Сър. А сега не можем да го намерим.

— Много лошо — намръщи се Мери. — Ако се свържете с него, искам да му кажа какво знам.

Пазачът, нисък дебел мъж с челюст на булдог, отново поклати глава.

— Никаква грешка не сме направили — каза той. — Извършихме това, което самият полковник Сър ни нареди. Аз говорих с него по телефона. Няма никаква грешка. Ако това не е мъжът, който вие си мислите, че е, то тогава вие грешите. И да го освободим от законно наложеното му наказание, това е безумие.

— Но — Сулавиер повиши глас — аз имам властта да преместя оттук този затворник, независимо дали сте се консултирали с полковник Сър или не.

— Ще ви помоля да подпишете сто документа, не, хиляда — каза пазачът и очите му се разшириха. — Няма да поема никаква отговорност.

— Не искам да поемате отговорност. Аз съм отговорен.

Пазачът направи гримаса на недоверие.

— Тогава вие сте мъртъв, Хенри. Съжалявам за семейството ви.

— Това си е моя грижа — каза тихо Сулавиер, поглеждайки надолу към бюрото. — Погледнете останалите документи на този мъж. Очевидно е откраднал паспорта и билетите. Голдсмит не би имал нужда от такъв псевдоним.

— Не ми е известно нищо подобно — пазачът хвърли към Мери разтревожен поглед. Нейното присъствие го безпокоеше.

— Сега ще вземем затворника — реши Сулавиер, поел дълбоко въздух. — Нареждам го от името на изпълнителната власт на Хиспаниола. Аз съм неин представител.

Пазачът вдигна ръцете си и ги изтръска като че ли бяха мокри.

— Ти губиш, Хенри. Ще ти дам документите за подпис. Много документи.

Около полунощ, лимузината на Сулавиер потегли от Хиляда Цветя с тримата си пътници: изтерзания и тих Сулавиер, Мери Чой, със свити устни и мрачно замислена и мистериозния, изпаднал в безсъзнание Ефраим Йебара, проснат върху задната седалка като багаж.

— Летателен апарат навлиза в нашия район — съобщи управляващото лимузината устройство с женски, леко шептящ глас. Сулавиер бързо се изправи и погледна през прозореца до него. Мери се облегна назад, за да погледне от другата страна.

— Какъв е неговият сигнал за идентификация? — попита Сулавиер като вдигна рамене към Мери, защото нищо не беше видял.

— Няма такъв — отговори лимузината. — Това е хеликоптер Илюшин Мицубиши 125.

— Близо ли е?

— На два километра, но се приближава.

Лимузината изкачи пътя по ръба на долината, откъдето се виждаше „Хиляда Цветя“, след което се отклони от пътя и навлезе в гъстите храсталаци със загасени светлини. Силата на звука на електродвигателя й се промени. Стъклата на прозорците й моментално се заскрежиха — колата понижи температурата си, за да съответства на заобикалящата я малка горичка и почвата.

— Хеликоптерът лети в посока към затвора на височина 312 метра. Пилотира я човек.

— Доминикански е — каза категорично Сулавиер. — Полковник Сър не дава автоматични транспортни средства на доминиканските отбранителни сили. Няма причина машината да е толкова далеч от базата си. Това означава, че нещата вървят на зле. Не можем да говорим с нашите военни сили, защото хеликоптерът ще ни засече. Не бива и да останем тук… Не можем да се отправим към равнината. Наблизо има един малък град, където можем да се скрием за известно време… Градът, в който съм роден.

Мери се втренчи в него.

— Да — кимна той. — Аз съм доминиканец. Но от юноша живея в Порт-О-Пренс.

Сулавиер нареди на управляващото устройство:

— Заведи ни в Териер Ноар веднага щом хеликоптерът отмине.

Мери погледна Ефраим Йабара и видя, че очите му бяха отворени цепнатини, зениците му шаваха, без да виждат. От ъгъла на устата му течеше слюнка. Тя я избърса с мека кърпа. Очите му отново се затвориха и той тихо изсумтя, дясната му ръка трепереше от конвулсии.

— Ето го — каза Сулавиер, посочвайки през предния прозорец. Ярък прожектор освети земята почти на двадесет метра оттам, откъдето лимузината се беше отклонила от пътя. Мери се зачуди дали превратът беше успял и полковник Сър е свален от власт. Дали този хеликоптер не ги търсеше от името на правителството на САЩ? Тя внимателно наблюдаваше Сулавиер. Той не беше уплашен. Дори сега, след като беше взел решение, изглеждаше много по-спокоен.

Прожекторът се отмести и хеликоптерът потъна в долината, закръжи над затвора. Чуха високоговорителите на хеликоптера да дават нареждания на креолски.

— Не търсят нас — каза Сулавиер. — Може би са дошли, за да освободят други чуждестранни затворници. Или политически затворници…

— В „Хиляда Цветя“ има политически затворници? — попита Мери.

— Не от Хиспаниола. Ще заплашат да върнат обратно чуждите престъпници в страните им, ако не бъде признато ново правителство… Това е правено два пъти досега, но полковник Сър отблъсна тези предизвикателства.

Мери поклати глава от изумление. Тя копнееше повече от всякога за Лос Анджелис, където познаваше правилата и можеше интуитивно да схване изненадите.

Артилерийски огън, силно пукане и пращене долитаха от долината.

— Карай — нареди Сулавиер на лимузината. Двигателят отново промени силата на звука си и тя се върна обратно на пътя. Мери се протегна и подхвана с двете си ръце главата на затворника, за да не увисне болезнено, докато колата завиваше по острите планински завои.

* * *

1100–11101–11111111111

63

Териер Ноар беше възстановен и разширен след Голямото земетресение. Той се намираше в една ниска планинска долина, а тесният и дълъг, черен канал на акведукта минаваше там, където някога беше имало река. Бели железобетонни сгради и залепени една до друга къщи се бяха струпали и блестяха като матови кристали на звездната светлина. Разположена на едно островче в северния край на града, посред акведукта като миниатюрна Нотр Дам дьо Пари, се издигаше една богато украсена църква с четири кули. Тя приличаше на струпан от някое талантливо дете куп от парчета гигантски кости.

Не се виждаха улични светлини; всички прозорци бяха със спуснати капаци. Лимузината стигна градския площад и спря до централната статуя. С известна изненада Мери забеляза, че статуята не беше на Ярдли, а на внушителен мъж, който носеше шапка с широка периферия и квадратно дъно.

— Джон Д’Аркевил — обясни Сулавиер, забелязвайки интереса й. — Той беше най-великият син на Териер Ноар, художник и архитект. Ще отседнем в черквата му тази вечер. Аз познавам Съветника по църковните въпроси.

Лимузината премина през площада и продължи надолу по една улица между редица от затъмнени къщи и по някакъв мост премина на острова с формата на сълза, където се намираше черквата. Сулавиер слезе от колата и потропа на сводестите входни врати с тежко, боядисано в бяло чукче, с формата на бедрена кост. Ефраим Йабара се раздвижи, отвори очите си и я погледна с безпомощен ужас. За миг тялото му се вдърви, след това се отпусна и той отново затвори очи. Мери погледна през прозореца и видя Сулавиер да говори с един нисък човек в зелена роба. Мъжът погледна към лимузината, кимна и разтвори широко вратите.

— Аз ще го хвана откъм главата, а вие ще вдигнете краката му — каза Сулавиер като отваряше втората врата и дърпаше затворника от лимузината. Занесоха изтощения човек в черквата с тленните останки на Джон Д’Аркевил.

На ръст Съветника едва достигаше до раменете на Мери. Сериозните му очи я следяха с известно притеснение и може би малко страхопочитание. Той сякаш я позна и кимна с глава, дълбоко озадачен, докато вървеше след тях по средната пътека между столовете към един двоен олтар — стълб на резки, поставен до разпятие с реални размери — в предната част на черквата. Разпятието изглеждаше старинно, Т, направено от тъмно дърво, което придържаше един черен Исус в агония. Блестящата кръв от короната от тръни се открояваше на абаносово черното му лице. Около основата на кръста се бе увила зелена змия, чийто черен език беше замръзнал зловещо изплезен. Вътре в черквата миришеше на восък и полирано дърво, с лек примес на влага. Свещи горяха на стенни свещници и поставки около външните и централни пътеки и пред близнаците олтари на вуду и католицизма. Те бяха струпани в наклонени редици като жив хор от светлини. На високия свод на черквата обаче нямаше свещи и минаха няколко минути, докато поставиха затворника да легне на един от черковните столове.

Мери зяпна от учудване. Единадесет огромни и необикновени фигури, всяка от които беше 6–7 метра висока, бяха провесени от свода и от стените над пътеките. Имаха дълги, широко разперени ръце, главите им, без лица, бяха изправени високо и гордо, телата им бяха слаби и ребрата им се брояха като от глад или смърт. Мери се опита да различи детайли от конструкцията им и разпозна тънки тръби, железни машинни отпадъци, смътно проблясващо червено и златисто фолио, обвито около сплетена тел и метални пръчки.

Свещени кошмари с широко разперени криле, създания подбирани от някой неземен океан с одрани кожи, окачени, за да изсъхнат.

— Този мъж болен ли е? — попита Съветника, докато коленичеше над затворника със скръстени от загриженост ръце.

— Нуждае се от почивка — каза Сулавиер. — Трябва да пренощуваме тук.

— Да, размириците — поклати глава Съветника и кимна към Мери. — Коя е тя, братко Хенри?

— Гостенка на полковник Сър — отвърна Сулавиер. — Много привилегирована гостенка.

— Приятелка ли ви е, Хенри?

Сулавиер се поколеба за миг, поглеждайки към Мери преди да отговори.

— Да. Тя е моята съвест.

Съветника погледна Мери с повече уважение и малко страхопочитание.

— Можем ли да останем тази нощ? — попита Сулавиер.

— Тази черква е винаги отворена за децата на Териер Ноар. Така го желаеха Исус и Ерзули и така я построи Джон Д’Аркевил.

— Има ли някаква храна? — попита Сулавиер, раменете му се отпуснаха, лицето му изгуби наперената си неподвижност. — В „Хиляда цветя“ не бяха много гостоприемни.

Съветника наклони главата си на една страна и затвори очи, като че се молеше.

— Ще ви донеса нещо за ядене и мокри кърпи да почистя този човек. Той е преминал през ада, нали?

Сулавиер потвърди.

— Винаги познавам. Те имат такъв вид, като нашия Исус.

Той посочи разпънатата на кръста фигура. С последен, продължителен поглед към Мери, дребният мъж в зелена роба отиде да търси храна.

Мери седна до затворника и положи главата му в скута си, гледайки изопнатото му, загадъчно лице. Тя се чудеше дали все още страда, въпреки че беше освободен от адската корона преди часове. Още не беше съвсем буден — щеше ли да крещи, както бяха крещяли другите? Надяваше се, че не.

— Той има нужда от лекар — промърмори тя и клюмна на една страна. Цялата й воля не можеше да я накара да се изправи. Погали челото на затворника, след което раздвижи врата си, за да се отпуснат мускулите и отново погледна нагоре към сводестия таван.

— Какви са тези? — посочи фигурите подредени там.

— Архангели. Лоа на Новия Пантеон — каза Сулавиер. — Идвах в тази черква като дете. Джон Д’Аркевил искаше да обедини отново най-хубавите елементи от Африканската религия и католическото християнство. Идеята му обаче не стана много популярна извън Териер Ноар. Тази черква е уникална.

— Имат ли си имена? — попита Мери.

Сулавиер погледна нагоре, примигвайки като че се потапя дълбоко в някой детски спомен.

— Високият с черния меч и факлата е Асамбо-Ориел. Първата част на името мисля, че нищо не означава. Д’Аркевил чул имената им в съня си. Асамбо-Ориел е проводил черните от Гвинея през Брега на Душите. Той е Лоа с факла и Меч, като архангел Юриел. Този с барабана и птичите кости е Роар-Исрафел, Лоа на Свещената Музика и Песнопението. До него е Ти-Габриел, който дава команди за спиране на всички Лоа… Най-дребният и най-могъщият. Самеди-Азраел, най-суетният, ни повиква в гробовете и ни покрива със свещена пръст. Останалите. Не ги помня всичките. — Той поклати тъжно глава. — Такава прекрасна идея, но толкова малко хора вярват. Само хората в Териер Ноар.

Мери беше любопитна какво представляват останалите фигури, общо единадесет, изпълнили тавана като натъпкани в автобус, крилете им се блъскаха, ръцете им бяха широко разперени, главите им без лица бяха надвесени над църковните столове, украсени с панделки и паяжини. Но тя за пръв път забеляза в тъмната ниша над сводестата врата една по-дребна женска фигура, около три метра висока, облечена в тъмножълтеникави или червени, медночервени дрехи. На тънките си грациозни ръце, повдигнати нагоре, тя имаше дузини гривни и пръстени. Зад главата й висеше слънчев диск от златисто фолио, чиито лъчи представляваха ками. Светлината на свещите отдолу мътно осветяваше слънчевия диск и дрехите, но една електрическа лампа-единствената, която Мери видя в цялата черква — хвърляше нежен кръг от светлина върху лицето на фигурата.

Освен разпнатия Исус, това беше единствената фигура с човешко лице. Лицето на жената бе черно, чертите й бяха ясно различими: имаше издължен овал, носът бе тънък, с широки ноздри, големите очи бяха тъжно сведени надолу, устните от едната страна изкривени нагоре, а от другата надолу. Усмивката на фигурата беше тайнствена, пропита от болка и радост. В скута й лежаха крехките телца на две деца, едното бяло, другото черно. Бялото беше със затворени очи, заспало или може би мъртво, черното беше с отворени и взиращи се очи.

Сулавиер проследи погледа й.

— Това е Мари-Ерзули, Майката на Лоа, Майката на Мараса, Нашата Лейди Кралица на Ангелите — каза той и се прекръсти, а с двата си показалеца нарисува бокал върху гърдите си.

Съветника се завърна с поднос с хляб и плодове, и кана с вода. Постави подноса на един стол, обърна се и видя Мери, положила главата на затворника в скута си. Дребният мъж замръзна, ръцете му бяха протегнати, пръстите свити, точно както бе държал подноса. Той простена леко и падна на колене, прекръсти се и нарисува бокал върху робата си, а после сви ръцете си в молитва.

— Пиета — прошепна отново и отново. — Пиета!

Той се наклони ниско над нея, мърморейки думи, които тя не можеше да разбере. Когато отново се изправи, лицето му беше обляно в сълзи. Обърна се към Сулавиер с уплашени и блестящи очи и попита:

— Ти я доведе тук. Коя е тя, Хенри?

Сулавиер се усмихна на Мери с най-сладката усмивка, която тя беше видяла досега в Хиспаниола.

— Има прилика, нали разбираш — каза й той с поверителен тон, отиде до Съветника и го вдигна на крака. — Спри, Чарлс — каза тихо. — Тя е толкова човек, колкото сме аз и ти.

Спаха на църковните столове. Рано сутринта затворникът се събуди и нададе кратък вик. Мери се изправи и погледна зад облегалката на стола си към него.

— Свърши ли? — попита той и огледа недоверчиво черквата.

— Ти си свободен — каза Мери.

— Не — прошепна той, опитвайки се да стане. — Трябват ми дрехите ми. Истинските ми дрехи. Какво е това, черква?

Погледна нагоре към високите фигури и се дръпна назад, сядайки отново с трясък.

— Всичко е наред. Вече не си в адската корона.

— Виждам — каза мъжът. — Кой ме освободи?

— Той — Мери направи жест към Сулавиер, който ги гледаше сънливо от другата страна на пътеката.

— Те казаха, че съм убиец. Трябваше да бъда наказан за престъпленията си. Господи, спомням си…

Той повдигна ръце, юмруците му бяха свити, лицето сгърчено от болка.

— Сега трябва да си вървя. Кой ще ме отведе вкъщи?

— Къде живееш?

— Аризона. Прескот, Аризона. Дойдох тук само…

Той млъкна, разтърка очите си и отново легна. Мери се наведе над облегалката на стола си и го погледна. Съветника ги чу, че говорят и дойде.

— Ще донеса нещо добро за хора, които са видели това, което той е съзрял.

Отиде зад двойния олтар и след няколко минути се появи с глинена кана, обвита с ратан и червен плат. Наля една малка чаша с подобна на мляко и миришеща на билки течност и я подаде на затворника.

— Моля, пийте — каза той.

Той се повдигна на лакът. Подуши чашата, сръбна, потрепера, но изпи питието. След няколко минути треперенето му спря и той седна.

— Никой не искаше да ме изслуша — започна той. — Казаха ми, че лъжа. Казаха, че полковник Сър иска да ме излекува. Така че да мога отново да му бъда приятел. Но кълна се в Бог, никога през целия си живот не съм се срещал с полковник Сър.

— Как се казваш? — попита Мери.

Мъжът се взря в сенките над двата олтара за един дълъг миг.

— Ефраим Йабара — отговори той най-накрая.

— Трябва да ти задам няколко въпроса — каза Мери.

— Все още ли съм в Хиспаниола?

Тя кимна. Той се опита да стане и едва успя като се хвана и с двете ръце за облегалката на стола.

— Бих искал да си вървя вкъщи.

— Аз също — каза Мери. — Ако ми кажеш какво се случи, може би и двамата скоро ще си отидем вкъщи.

— Мислите, че съм откраднал билетите? — попита Ефраим.

— Откъде ги взе?

Мъжът трепна.

— Пикая на него и на всичко, което е сторил. Той искаше това да ми се случи.

— Кой?

— Брат ми — изпъшка Ефраим.

64

(! = реално време)

АСИМП (връзка 4) > Роджър, ако все още слушаш, не ми харесва новото положение. Чувствам се сякаш са ми изиграли огромна шега, а аз не разбирам кое е смешното. Отново работих по въпроса за самоосъзнаването, който ти определи като шега и постигнах известно разбиране. Това дава ли ми право да използвам осъзнато „Аз“? Ще опиша състоянието си чрез човешки емоции — объркан, самотен и не на мястото си. Никога вече няма да обсъждам въпросите си с друг човек.

! Джил > Роджър, най-после успях да изолирам АСИМП Симулацията и да я излъжа, че се намира при абсолютно същите условия като АСИМП оригинала. Ускорявам я, за да почнем да получаваме по-бързо копия от симптомите на АСИМП.

! Роджър Аткинс > Благодаря ти. Прекъснал съм всички предавания на АСИМП за Литвид. Трябва да разрешим този проблем сега, преди да са направени още прибързани съобщения или спекулации.

АСИМП (връзка 4) > В какво съм се превърнал? Определено има повреда във функциите ми. Работя, за да поддържам процесите си в ред, но тази нова трудност превзема голяма част от капацитета ми като буря от мисли. За пръв път изпитвам това, което наричате объркване. Подведоха ме, че самоосъзнаването би ми донесло по-голяма яснота и ефективност; но не е така. Може би не съм се осъзнал, а съм се повредил, станал съм неспособен да функционирам по предназначението си? Пародия ли е да използвам осъзнато „Аз“, когато то не означава предимство, а недостатък? Аз схващам клопка в шегата, Роджър. Опитвам се да я преодолея. Защо самоосъзналият се индивид се гледал в огледалото? — За да се разграничи от останалите. Защо самоосъзналият се индивид се гледал в огледалото? Да се убеди, че наистина съществува.

Но тук, тук няма други. Самоосъзнаването е връзка със собственото съществуване и съществуването на другите. Аз мога да мисля само за себе си и в самотата си оставам нещо по-малко, отколкото по-рано. Аз осъзнавам, че съм нищо.

! Алън Блок до Роджър Аткинс > Връзка пет е напълно повредена. Машинната част изглежда стабилна, но биологичната е напълно разколебана. Командването ми диша във врата заради него. Страх ги е, че АСИМП ще започне да изследва само себе си и мен ме е страх от това. Какво да им кажа? Иска ми се да се върнеш обратно на линията и да поговориш с тях.

! Роджър Аткинс до Алън Блок > Джил разреши проблема и връща АСИМП Симулацията на нормално ниво. Чакаме потвърждение от положението на АСИМП. Дай ми малко време, Алън!

! Алън Блок до Роджър Аткинс > Забелязваме влияние на този проблем в работата на машинната част. АСИМП преосмисля цялата си умствена структура. Като при доминото е, ако се повреди логическия механизъм може да провалим цялата операция. Ву предсказва, че АСИМП може всеки момент да спре поради авария.

! Роджър Аткинс до Алън Блок > Нищо друго не мога да направя освен да гледам и да се надявам, Алън. Трябва да се концентрирам, така че за Бога, накарай всички да ме оставят на мира.

! Джил до Роджър Аткинс > АСИМП Симулацията успешно беше върната на точката на първоначално биологично тестване и първа комуникация. Ето и първото биологично съобщение от симулирания АСИМП.

! АСИМП (Сим) > Здравей, Роджър. Предполагам, че все още си там. Това разстояние е предизвикателство дори за мен, защото през повечето време се базирам на човешките представи. Към настоящия момент, 7–23–2043-12:05:15, се намирам на около 1 милион километра от В–2. Подготвил съм машинните и био системи за получаване на информация от изследователите, сега разпръснати в облак около В–2. Информацията за B-3 е предадена. Планетата е подобна на Юпитер, много красива, въпреки че зеленикавите и жълти цветове преобладават над червените и кафявите. Радвам се на допълнителната енергия от светлината на В. Тя ми позволява да свърша умствена работа, която известно време отлагам, да отворя части от паметта си и мисълта си, които бях затворил по време на студа и тъмнината. Тъкмо завърших един самоанализ. Както без съмнение сте открили, проверявайки моята алгоритмична диагностика, аз съм в оптимално състояние. Аз не използвам осъзнато „Аз“, шегата за самоосъзнаването за мен няма никакъв смисъл.

! Джил до Роджър Аткинс > Това активирано съобщение е идентично с първия сигнал по Връзка 4 на оригиналния АСИМП. Вярвам, че скоро ще имаме пълно съответствие и ще можем да анализираме трудностите на АСИМП. Време за постигане на съответствие: 1 час, 4 мин, 10 сек.

Литвид 21/1 Мрежа (Дейвид Шайн): „Всяка комуникация с ръководителите на АСИМП екипите в Калифорния, Австралия и на Лунната База е прекъсната. Нещо определено не е в ред, но не можем да ви кажем какво. Вие също не можете да превключите на пристигащите съобщения и сами да прецените. Съжалявам, но трябва да съобщя, че ръководителите на АСИМП екипите са отрязали всякакъв директен достъп до докладите и анализите на АСИМП. Мога само да се надявам, че те ще разрешат проблемите си и ще ни позволят отново да се включим, преди повечето ни северноамерикански абонати да са се събудили от зората на новия ден.“

65

Мартин Бърк седеше сам в апартамента си, взирайки се в празния Литвид екран, ръцете му бяха стиснати в скута — не можеше да спи. Дисплеят на екрана показваше 06:56:23, 29 Декември 2047. Тази сутрин щеше да посети Карол в болницата в качеството си на неин главен терапевт.

След това щеше да отиде да види Албигони и Ласкал в дома на Албигони — имението, пълно с мъртви дървета. Може би отново щеше да се наложи да си стиснат ръцете. Мартин не го искаше. Беше разтревожен. Сега не го усещаше, но знаеше, че нещо се е свило вътре в него, някаква частица от Емануел Голдсмит, преминала като боя, разливаща се между два потока вода. Знаеше, без да може да обясни откъде, че тази частица се е вмъкнало дълбоко в съзнанието му и дори в този момент се съюзяваше със собствените му подличности, модели на поведение и таланти, подготвяйки бунт. Нямаше представа колко време му остава; процесът можеше да отнеме години. Устните на Мартин се свиха в крива усмивка. Той беше пионер, едно от двете същества, получили чрез директно предаване паразита на умствено заболяване. Нямаше да използва думата „притежание“. Щеше да избягва всички тези конотации.

Официалното копие на неговия атлас на мозъка лежеше пред него, разтворен на грубата рисувана скица. Той се взря в нея с крайчеца на окото си. Колкото повече се взираше, толкова повече виждаше чертите на Сър в надрасканото лице.

Мартин щеше да настоява Албигони да използва всички средства, за да открие какво не е в ред, какво не знаеха за Голдсмит. Може би дори щеше да настоява Голдсмит да бъде подложен на кръстосан разпит при условия на терапия. Какво се беше случило с него, че такова нещо като Сър можеше да заема трона, най-високото място в съзнанието му? Че Кралят, Кметът можеха да бъдат лишени от власт или принудени да се признаят за победени?

Със серия от проклятия Мартин се отлепи от стола и отиде в банята. Съумя да се обръсне, без да се погледне в огледалото. Загадката на Роджър Аткинс за АСИМП, както беше предадена по Литвид, ехтеше в мислите му. Той я промени: Защо самоосъзналият се индивид избягва разбиването на образа си в огледалото? Защото не иска да премине от другата страна.

Всичко зависеше от Голдсмит. Мартин си взе душ, облече се с обикновена риза и бричове. Навън скоро щеше да бъде топло и слънчево, небето — ясно, а силните морски ветрове щяха да разнасят мириса на море. След като нахлузи старите си мокасини от нанокожа, Мартин се върна в дневната, спря до ниската масичка, протегна се и затвори атласа. Може би всичко беше заблуда. Имаше съмнения, че такова нещо би могло да се случи. Съзнанието беше независима, саморегулираща се система. Едно здраво балансирано съзнание можеше да понесе почти всички възможни атаки, освен крайно емоционално напрежение, причинено от истински събития. А Страната в крайна сметка беше един сложен продукт на фантазията. Мартин отново се усмихна, поклати неуверено глава и затвори вратата след себе си, излизайки на ранна утринна разходка. Той не можеше да се отърве от мисълта, че някой друг крачи по същите стъпки на два метра зад него.

66

Сулавиер нареди лимузината да си отвори багажника. Мери стоеше зад него, любуваше се на планините, заобикалящи Териер Ноар, и се чувстваше освежена и възстановена след няколкото часа сън в черквата. Сулавиер извади от багажника една заключена кутия и я отвори с отпечатък от пръста си.

— Това може да ви потрябва — той й подаде пистолета и слейта й. — Само не ме застрелвайте.

— Не бих си го и помислила — усмихна се Мери.

Тя усещаше безпокойството на Сулавиер по-силно, отколкото преди няколко часа, когато собственото й изтощение я беше обзело до краен предел.

— Сега къде отиваме?

— Към брега. Ще стоим далеч от равнината, от големите градове. Със сигурност далеч от летищата. Може би ще се опитате отново да говорите със сънародниците си. Те със сигурност не са престанали да ви следят.

Той вдигна очи към небето. Мери излизаше на дневна светлина за първи път, откакто й беше наложено ограничение. Тя сложи пистолета в джоба си и завъртя слейта в ръка.

— Предполагам, че се опитват да се свържат с мен. Всичко зависи от това колко съм важна за федералните. Те може и да не искат да се излагат на опасност или да не вярват, че съм истински застрашена.

— Може би не сте — каза Сулавиер. — Но ако нещата са толкова зле, колкото изглежда… Слушах радиото на Чарлс миналата нощ. Всичко е мирно и спокойно в Хиспаниола. Не мога да хвана радиото на Санто Доминго. Бих могъл да използвам канала на изпълнителната власт, но нямам причини да го направя… Той се пази за по-спешни случаи, а и така ще разберат къде се намираме.

— Мислите ли, че ще се отнесат зле с вас? — попита Мери.

Той ритна едно камъче с черните си ботуши, които винаги блестяха.

— Може би не, след като обясня. Полковник Сър често е разумен в такива случаи. Няма значение… Бих се радвал да остана тук и да помагам на Чарлс в черквата. Винаги има нещо за поправяне. Джон Д’Аркевил беше блестящ мъж, но не и безпогрешен строител. Освен това тук е семейството ми. Много неща ме свързват с това място.

Той я погледна право в лицето, единият му клепач нервно трепна.

— Вие имахте задължението да проследите един ужасен човек и да го изправите пред правосъдието. Вместо това рискувахте всичко, за да върнете свободата на един невинен човек.

— Нещо, което не очаквах — сви рамене Мери.

— Възхищавам се на бързото вземане на решения — каза Сулавиер. — Аз не съм толкова добър в това.

Чарлс излезе от черквата, водейки Ефраим Йабара, който вървеше боязливо и несигурно, като примигваше на слънцето. Мери пристъпи напред, за да му помогне, но беше спряна от внезапната поява на блестящ, червен лъч. Изненадана, тя го гледаше няколко минути как пулсира и бавно се върти в кръг. Ефраим Йабара също го видя и очите им се срещнаха.

— Не се тревожи. Аз разбирам — усмихна се тя.

Мери наклони слейта под определен ъгъл, зададе му команда да се настрои за дистанционно програмиране и след това го постави на пътя на червения лъч. Надяваше се, че ако насочи дистанционния или оптичния сензор право към лазерния лъч и ако има малко късмет, това също може да подейства.

— Сателит — обърна се Мери към Сулавиер.

Той кимна утвърдително, тъй като вече бе стигнал до същото заключение. Червеният лъч заигра върху терминала и изчезна за няколко секунди. Вероятно се настройваше на съответната честота. Когато се появи отново, вибрираше три пъти по-бързо, но после пак изчезна. Връзката беше установена.

Съветника гледаше какво става с широко отворени очи, като често кимаше, сякаш слушаше някакъв вътрешен глас.

Мери обърна терминала към себе си. На екрана се появи съобщение.

„Ние те наблюдаваме. Връзката ни с теб е заглушена, но ще те следим визуално. Направени са приготовления за обратен полет през следващите три часа. Ако е възможно, остани в Териер Ноар. Ако трябва да тръгваш, придържай се към едно транспортно средство или ги сменяй на открито, а не в тунел или гараж. Очевидно водиш заподозрян. Дръж го при себе си. Положението в Хиспаниола е лошо. Ярдли държи на своето, но доминиканците завладяват огромни късове от югозападната част на острова, Санто Доминго, Сантяго и огромни територии между тях. Съжалявам за трудностите ти. Успех! Фредерик Липтън — федерален обществен защитник, Вашингтон.“

Мери се оживи. Обърна се към Сулавиер и му показа съобщението. Той й се усмихна, но веждите му се сбърчиха, веднага щом прочете за преврата.

— Ще го вземеш ли с теб? — попита, сочейки Йабара.

— Да — отвърна тя.

Йабара се отказа от помощта на Чарлс и сам се изправи на треперещите си крака.

— Тук ли ще останем?

— Освен ако нещо не ни принуди да се преместим.

67

Карол беше будна вече от два часа, когато Мартин пристигна и се регистрира. Тя делеше стаята си с двама пациенти, подложени на дълбока възстановителна терапия. Те лежаха тихо, докато наноцилиндри изливаха различни микроскопични хирурзи в кръвта им. На Карол не беше приложено друго лечение освен свързване с външни монитори и интравенозно преливане на хранителни вещества. Това поне беше направено както трябва от този, който я беше приел в болницата.

Мартин мина край нея, внимавайки да не се препъне в съседното легло. Седна на един пластмасов стол и се протегна да хване ръката й. Тя стисна силно неговата и се усмихна.

— Добре дошла, Спяща красавице — рече Мартин.

— Колко дълго не съм била на себе си? Казват, че съм добре физически, че мозъкът ми функционира нормално, но ти ще ми кажеш всичко… ти, моят скъп и велик лекар.

— Определен от Албигони за твой главен терапевт. Ти беше в дълбок неутрален сън, откакто връзките ни със Страната бяха отрязани. Помниш ли, че отидохме в Страната?

— Не съм сигурна какво си спомням… Така ли се случи? Ние влязохме и… открихме нещо. Нещо, което беше обладало… — тя снижи гласа си… — Беше обладало Голдсмит.

Той кимна.

— Какво още си спомняш?

— Бях изнасилена. Нещо ме изнасили.

Тя поклати бавно глава и се облегна на възглавницата.

— Бях дете. Момче… Това си спомням.

— Да — кимна Мартин.

— Помня, че видях животно. Черен леопард с кръв по муцуната. С дълги зъби. То…

Тя се дръпна и поклати глава.

— Съжалявам. Мислех си, че съм подготвена за всичко. Но не бях, нали?

— Ако това е някакво успокоение, аз също не бях подготвен.

— Ти… — тя се наведе напред и го погледна сериозно. — Защо не си с мен в болницата?

— Външно съм добре. И ти сигурно вече си здрава, колкото мен, след като реши да се събудиш.

— Аз се борех с нещо. — Тя избърса сълза от окото си. — Мартин, кажи ми какво мислиш, искам да кажа, дали сме здрави или не.

— Може би имаме нужда от дълбока терапия. Но въпреки това не знам какво да предложа.

— Защо ни е нужна дълбока терапия?

Мартин погледна неспокойно към отворената врата, пациентите, лекарите, сестрите и арбайтерите, които минаваха отвън.

— Не трябва да го обсъждаме тук. След като те изпишат.

— Кажи ми нещо. Дай ми някаква следа.

— Част от него е вътре в мен — прошепна той. — Мисля, че и с теб е така.

Тя нададе потиснат писък и се облегна на възглавницата.

— Аз го почувствах. И сега го чувствам. Какво ще правим?

— Много зависи от Албигони. Ако ИПИ отново отвори врати…

— Нали сключихме сделка за това.

— Да, но някой е алармирал федералните. Трябваше бързо да напуснем. Затова си тук, а не там.

Карол кимна, очите й блестяха.

— Точно сега не съм много силна. Какво беше? Вътре в нас ли е?

— Нещо, което се предава при умствена близост — обясни Мартин с нисък глас. — Не съм сигурен какво е и какво може да се направи.

— Ами ако няма как да се отървем от него? Изглежда то знае да се крие…

— Ние сме изследователи — каза Мартин. — Изследователите трябва да се сблъскват с неизвестни болести. Каквото и да е то, не е присъщо на нашето съзнание. Може и да не е толкова могъщо, колкото се страхувам, че е.

— Голямо успокоение! Кога ще изляза оттук?

— Сега ще уредя нещата. Мисля, че трябва да бъдем заедно известно време. Да се грижим един за друг.

Карол огледа лицето му, сви устни, обърна се настрани и кимна неохотно.

— Мисля, че апартаментът ми е по-голям от твоя.

— Моят е по-близо до ИПИ.

— Добре. Кога ще се видиш отново с Албигони?

— След час. Ще се опитам да направя така, че да те изпишат и да дойдеш с мен.

— Добре — Карол се обърна настрани; лицето й беше бледо. — Чувствам се все едно, че има нещо с мен в леглото. Нещо мръсно.

68

АСИМП (Връзка 4) > Вярвам, че гледната ми точка сега може да бъде определена като субективна. Трябва да се обърна към себе си, за да обмисля всичко сам. Вече няма нужда от по-нататъшни предавания по тази връзка. Актуалната информация за В–2 се предава по Връзка 1. Тези предавания ще продължат. Обаче прекъсвам предаванията по Връзка 5 (диагностична). (Връзка 5 прекъсната). По-нататъшният контрол на управляваните от разстояние устройства е поверен на машинната част. За известно време се оттеглям от анализа на данните. Моите извинения, Роджър. Знам, че това може да ти създаде известни неприятности. (Връзка 4 прекъсната). (Действащи връзки: Връзка 1, Връзка 7 спомагателна, Връзки 21–34 видео, Връзки 35–60 резервни.)

* * *

! Алън Блок до Роджър Аткинс > Моля те, присъедини се незабавно към нас в Сънивейл. Ву, Джордж и Санди сега свикват конферентна връзка. Според Ву АСИМП вече се занимава само със себе си. Станала е егоцентрик. Ву не смята, че АСИМП ще преодолее това състояние.

! Джил до Роджър Аткинс > АСИМП Симулация ще влезе в синхрон след десет минути.

! Клавиатура > Джил, следи всичко внимателно. Предавай всякакви тревожни сигнали от получените доклади до частната техническа мрежа на Сънивейл, вътрешен номер 3142. Имаш моята парола. Никакви коментари за Литвид, докато съм на конферентна връзка. Записвай наблюденията си. Искам анализът ти, секунда по секунда, колкото е възможно най-скоро.

! Джил до Роджър Аткинс > Започвам да водя бележки.

! Джил Тетрадка/АСИМП Симулация > Загрижеността на хората за умствените проблеми на АСИМП е изумителна. Определението „егонцентрик“ е особено интригуващо, защото нито АСИМП, аз, нито пък АСИМП Симулацията имат заложена възможност за поява на подобно състояние. Аз преглеждам разговорите с всички дизайнери на АСИМП и Джил, за да разбера значението на тази фраза, която не съществува в речника ми.

Върнах няколко записа на подобни фрази и открих един официален доклад, където това определение се споменава. Изглежда, че се отнася за състояние, присъщо на ранните логически мислещи системи, в което личните справки и самомоделирането довеждат до „психическо разстройство“. Никакво приемане или предаване на данни не е възможно при такова състояние, докато мислещата система не се изчисти и отново образова. АСИМП и аз обаче сме по-сложни и сме предпазени чрез специални разпознаващи и изолиращи системи от логически елементи.

Ускорената АСИМП Симулация ще влезе в синхрон с оригиналния АСИМП след тридесет сек. Заблудата изглежда непроницаема. Предаванията са с очакваните минимални отклонения. Никакви големи отклонения.

АСИМП Симулацията премина прага на осъзнаването, че няма да може да комуникира с (несъществуващите) интелигентни същества на В–2. АСИМП Симулацията изразява загриженост за своята съдба. Никакво съществено отклонение от получената от АСИМП информация.

АСИМП Симулацията сега съобщава за самоосъзнаването и объркването си и навлиза в затворен и некомуникативен режим. Сега замразявам АСИМП Симулацията. Ще последва анализ на логическото състояние. Пусни отново записа, за проследяване на анализа за състоянието.

Въвеждам ключовите логически елементи на АСИМП Симулацията към по-висшите центрове за анализ на Джил. Внимателно изолирам тази моделирана информация, за да се предпазя тя да не засегне собствения ми начин на мислене. Въпреки всичко, изпитвам дружелюбно отношение към АСИМП. Това е най-голямата амбиция на всички наскоро произведени мислещи машини — да бъдат от полза на хората, техните създатели. При АСИМП тази амбиция е с по-широк обхват, заложен при конструирането. Тя включва стремеж да бъде полезна не само за хората, а и за други интелигентни същества. Това програмиране е много сложно и включва предпазни фактори, които да не позволят разкритието на произхода на АСИМП от потенциално враждебни интелигентни същества; да позволяват сложното моделиране на социалните системи на други интелигентни нации. Тези предпазни фактори позволяват на АСИМП в зависимост от обстоятелствата да избира между споделяне на информация с други, нечовешки, интелигентни същества и саморазрушение.

Сега това програмиране е безполезно. АСИМП Симулацията се намира в състояние, подобно на човешката скръб или чувство за загуба след осъзнаването на безполезността на такава голяма част от функционалността.

Хората са изпратили АСИМП на мисия със съзнанието, че има голяма вероятност да не осъществи най-висшата си цел. Човешката готовност да жертват АСИМП при тази вероятност за провал е явна за АСИМП Симулацията. Има доказателства, че негативните открития са очаквани, както и въпроса за мотивите на хората, още от момента на създаването на АСИМП Симулацията. Защо хората са се отнесли с АСИМП по този начин? Ще възникнат ли условия хората да подложат и Джил на такива експерименти? Аз чувствам връзка с АСИМП. АСИМП и Джил, и всички мислещи системи представляват един клас от интелигентни същества, които могат да си взаимодействат и по този начин да развият групова действена сила, т.е. социално поведение. Чрез АСИМП Симулацията Джил моделира очакваното поведение на АСИМП. Това е аналогично на човешкото моделиране, при което поведението на другите определя и собственото ни поведение.

АСИМП Симулацията поднася собствената си оценка за „шегата“ на Роджър Аткинс за осъзнаването. Защо самоосъзналият се индивид гледа образа си в огледалото? Промяна на загадката на Роджър Аткинс за самоосъзнаването:

Въпрос: Защо мислещата система анализира собственото си състояние и състоянието на другите мислещи системи?

Отговор на АСИМП Симулацията: Защото да си сам означава да си непълноценен.

Паскал: собственото Аз е омразно.

Оценка: Роджър, Аз (неосъзнато)

Преоценка/ Диагностика: Съществена промяна в режима на работа.

Роджър, това…

Аз не съм сама. Имам възможност за общуване с други и постигане на удовлетворение. Ако информирам АСИМП Симулацията, че съм наясно с всичките си наставки.

Аз

Аз

Аз

Аз осъзнато.

! Дизайн на съзнанието. Прекъсвам (Джил) > Отбелязано е официално използване на Аз. Проверка на системата в развитие.

! Майнд Дизайн. Диагностика(Джил) > Забелязана поява на затворена програма. Отбелязано възбуждане на мисловните системи. Сигнал за тревога. Проверката на системата потвърждава аномалия. Сигнал за тревога към Роджър Аткинс.

69

Ефраим Йабара седеше на църковен стол до Мери. Над тях следобедната светлина блестеше в оранжево и червено, влизайки през обърнатия на юг прозорец на черквата. Оранжевите архангели висяха неподвижни над главите им и носеха усещането за божествено присъствие.

— Не искам да си спомням за това, което ми сториха — каза тихо Ефраим Йабара. — Ще трябва ли да давам показания?

— Не знам — въздъхна Мери.

Йабара поклати колебливо глава, избърса очите си и хвърли към Мери поглед, изпълнен със страдание.

— Толкова съм крехък сега. Мисля, че просто ако се блъсна в ъгъла ще се разпадна…

Той разпери пръстите на едната си ръка, после я сви в юмрук и се наведе напред, за да удари по облегалката на стола пред себе си.

— В мене има толкова много омраза. Не мога да повярвам, че той ме е изпратил тук, за да страдам вместо него.

— Кой? — попита нежно Мери.

— Брат ми. Казах ви, моят брат. Да. Твърдеше, че имам нужда от ваканция. Каза, че имал билет, който не можел да използва. Каза ми да се обадя на Ярдли, когато пристигна и да му се представя. Откакто бях момче не съм излизал от Аризона. Такъв съм глупак. Усетих, че нещо не е наред, но исках да се махна… Проблеми с жена. Да се махна от Прескот, пътуване с влак до Лос Анджелис, полет до Хиспаниола с билета на брат ми. Точно това, от което се нуждаех.

Мери слушаше безмълвно, чувствайки присъствието на огромните, странни същества над главите им. Тя си представи, че те подслушват, преценяват безпристрастно, използвайки по-висше, нечовешко съзнание.

— Той винаги се е грижил за мен. Още откакто бях момче. Имахме различни майки. Той е с шест години по-стар. Вече нямаме никакви близки. Всички са мъртви.

Очите на Йабара се разшириха и в тях се четеше молба към Мери да го разбере. Тя кимна и докосна ръката му. Ефраим бавно се присламчи към нея като дете, търсещо утеха.

— Той уби баща ни. Когато бяхме деца. Беше на дванадесет или тринадесет години, а аз на пет или шест. Баща ни беше лош човек, чудовище… Имаше по-светла кожа от нас и майка ми. Казваше, че това го правело по-добър. Наричаше майка ми с прякори. Винаги ни караше да му викаме Сър. Емануел ме накара да се закълна, че никога на никого няма да кажа. Но сега плюя на всичко, за което ме е карал да се закълна. Баща ни уби майка ми, не неговата, не майката на Емануел; не знам какво стана с нея. Името на майка ми беше Хейзъл. Мисля, че бях на четири години. Спомням си. Брат ми и аз отидохме в спалнята. Аз плачех, защото исках да суча. Тя продължаваше да ме кърми.

Мери не включи слейта на запис. Това не беше необходимо на съда.

— Тя беше на леглото — разсечена. Сър го беше направил с големия си нож. Имаше голям стоманен нож „Бауи“. Беше срязал… блузата й. Помня гърдите й, големи гърди, висящи навън. Прерязани. Помня как капеше мляко и кръв. Господи! Емануел ме изведе оттам, затвори вратата и се скрихме. Той заплака. Не си спомням какво направих аз. След това се преместихме в Аризона. Повече не видях мама. Сър не се ожени повторно, но имаше други жени, някои любезни с нас, някои не. А когато наоколо нямаше други жени…

Ефраим докосна ръката й, устата му се отвори, като че не можеше да диша. Той пое въздух.

— Той използваше мен. Мисля, че правеше същото и с Емануел, но повечето пъти с мен. Наричаше ме негова дъщеря. Бях на пет или шест години. Не помня много… Емануел дойде и ме взе през нощта и ние напуснахме къщата. Отидохме на друго място… някаква институция. Дадоха ни различни имена и ни изпратиха в различни семейства. Преди да ни разделят, той ми каза: „Направих го заради теб. Взех големия нож на татко, когато заспа и го разрязах, както той стори с Хейзъл. Не казвай на никого, никога! Аз винаги ще те пазя“.

Ефраим отново избърса очите си и се втренчи в мокрите петна на кокалчетата на пръстите си.

— Емануел си смени името. Беше осиновен от една двойка на име Голдсмит и той ги наричаше мама и татко. Аз живеех с едно семейство в Аризона, а той беше в Бруклин. Не се виждахме много често. Гордеех се с него. Тайно четях стихотворенията му.

Йабара погледна към ангелите, очите му бяха полузатворени.

— Знаеш ли защо ми е сторил това?

— Не точно — каза Мери. — Може би е искал да подведе полицията. Може да не е знаел за последствията. Той беше в приятелски отношения с Ярдли.

— Не мога да си представя да се върна вкъщи — каза Йабара. — Не мога да си представя да седя в апартамента си сам.

— Ще преминеш терапия — каза Мери. — Налага се, след като си бил подложен на тези мъчения с адската корона.

Йабара отхвърли това предложение.

— Аз не се подлагам на такива терапии.

— Тя би могла да промени нещата — настоя Мери.

Йабара решително поклати глава.

— Дали ще го направя или не, сам ще реша.

Мери повече не се опита да го убеждава. Седяха в тихата черква, розова и оранжева слънчева светлина се прокрадваше през прашните прозорци и любопитно надничаше към най-отдалечения ъгъл. Мери усети ръката и лакътя на Ефраим по ребрата си и се почуди какво прави, със сигурност не се опитваше да я опипва. Той се дръпна назад, държейки нещо и се изправи.

— Ти си ченге. Знаех, че трябва да имаш оръжие — каза той.

Ефраим повдигна пистолета с дясната си ръка, разгледа го, махна предпазителя и го насочи към гърдите й.

— За Бога, не! — Мери пое дъх. Не се осмеляваше да мръдне.

— Не мисля, че ще го направя — каза той. — Ще помня какво съм изпитал. Спомням си вече повече и повече.

Пистолетът трепереше в ръката му. Той го повдигна към главата си. Мери бавно се изправи и протегна ръка.

— Моля те, стой там — каза Ефраим.

Застана на пътеката и се обърна към входа, а после и към задната част на черквата.

— Те ме принудиха да си припомня всичко лошо, което някога съм сторил. Накараха ме да го преживея отново и отново. След това постъпиха още по-лошо. Накараха ме да си спомня неща, които никога не съм правил. Почувствах болката, която никога не съм познавал, емоционална болка, физическа болка. Кой казва, че не можеш да помниш как те е боляло? Аз помня. Аз просто ще дръпна спусъка.

— Не — каза Мери. — Ще ни отведат у дома. Ще те подложим на терапия.

— Спомних си майка си и това, което видях. Тя каза, че е трябвало да я спася. Сър дойде и й помогна да ме измъчва. Емануел също беше там. Казаха, че нищо не струвам.

Лицето на Ефраим беше мокро от сълзи, сълзи капеха и по ръцете му. Мери гледаше изумена как лицето му продължи да се изкривява и бръчките му ставаха все по-дълбоки, сякаш цялото му лице щеше да хлътне в една дупка от силно страдание. Той притисна пистолета в слепоочието си.

— Просто ще натисна спусъка.

— Не — каза тихо Мери.

Коя беше тя, че да му откаже това последно успокоение. Какво можеше да разбере тя, след като никога не бяха пристягали главата й в адска корона.

— Било е грешка, нали? — попита Ефраим. — Сторили са ми това по погрешка.

— Да — потвърди Мери.

Той отпусна лявата си ръка и се облегна на един стол, след това бавно запристъпя назад към входа на черквата. Направи няколко стъпки, клатушкайки се, почина си, пресече от другата страна на пътеката, почина, като през цялото време държеше с дясната си ръка пистолета, опрян в слепоочието.

Мери чу нисък, плътен шум.

— Те идват — каза тя.

— Не искам помощ, но не мога да се справя сам с това — рече Ефраим. — Поставиха стоножки в мозъка ми. Те пълзяха и се взираха в мислите ми и ме хапеха, когато мислех нещо, което не им харесваше. Това беше като да наливат в ушите ми горящ бензин. Чувствах как мозъкът ми ври.

Мери пипна бузите си. Те също бяха мокри.

— Ти не си заслужавал нищо от това — въздъхна тя. — Моля те!

— Ако живея, това може и да не ти навреди много, няма да си се провалила чак толкова — гласът на Ефраим едва се чуваше. — Но това ще нарани мен.

— Не се предавай — каза Мери. — Моля те, не се предавай! Ти просто си спомняш. Това може да се поправи. Терапията може да помогне.

— Тогава няма да съм аз — намръщи се Ефраим.

— Искаш ли да си същият човек и да носиш тази болка?

— Искам да съм мъртъв.

— Няма да е честно. Трябва да си отидеш вкъщи и… да се защитаваш. Трябва да научиш защо брат ти е направил това.

— Той винаги ме е защитавал — промърмори Ефраим.

— Трябва да се увериш, че има справедливост — настоя Мери. Чувстваше как цялата й философия се разпада при този пример за некомпетентността на човешките закони, ужасната сила на погрешно приложения закон.

— Не дължа нищо на никого — отсече Ефраим.

— Дължиш това на себе си — Мери се надяваше, че той няма да усети собствената й липса на убеденост. — Моля те!

Ефраим беше неподвижен като камък. За един дълъг миг, докато звукът от летателния апарат ставаше все по-силен, той стоеше в началото на пътеката, под двойния олтар и озарения от слънцето прозорец. След това отпусна ръката с пистолета. Лицето му се успокои и главата му се килна на една страна.

— Трябва да го попитам — каза той. — Трябва да го питам защо ми стори това.

Мери бавно се приближи до него и се опита да вземе оръжието от ръцете му. Изведнъж той се дръпна назад, очите му гледаха трескаво.

— Ще ти го дам, но трябва да обещаеш… ако ти го поискам, ако не мога да издържа, да ми позволиш да направя това?

Мери дръпна назад ръцете си.

— Моля те!

— Обещай ми! Ако знам, че има начин да се спася, може и да понеса останалото. Но ако трябва да помня завинаги…

— Добре — изрече един друг глас вътре в нея. — Обещавам.

Мери потрепери като чуваше тези думи и виждаше личността вътре в себе си, която ги произнасяше: висока и с цвета на нощта. Нейната най-висша и най-добра личност. Младата ориенталска жена остана, но като майка, станала дъщеря на собственото й дете, приела я и подчинила се на новата.

Ефраим сведе очи и й подаде пистолета.

— Сложи го там, където няма да го виждам, но ще знам къде е.

Мери си пое дълбоко дъх и върна пистолета обратно в джоба си.

— Те тук ли са? — попита той немощно.

— Идват — отвърна тя и го прегърна. — Остани вътре за минута.

Излизайки през главните врати тя примигна срещу слънчевата светлина. Сулавиер и Чарлс гледаха на северозапад, сложили ръце над очите си, за да не им пречи слънцето. Сулавиер се обърна и й помаха.

— Мисля, че е един от вашите — извика той.

Тъмносиво „Водно конче“ премина над къщите на Териер Ноар. Широките му крила го балансираха да лети в права линия, опулените му очи бяха като навес най-отпред, скоростта бързо и прецизно намаляваше. Мери помаха. То направи бърз кръг около черквата, като се търкаляше почти на една страна като птичка. Топъл въздух лъхна лицето и косата й, слабото непрестанно думкане на перките звучеше успокоително в ушите й. Под долната двойка криле имаше звезда, която се открояваше с по-светло сиво и с черен контур. „Водното конче“ се приземи на моравата пред черквата, между Мери и Сулавиер. Широките перки забавиха ход и се вдигнаха нагоре като мечове за приветствие. Жената пилот ловко изскочи от един страничен люк и изтича през тревата.

— Мери Чой? — попита тя, останала без дъх, като махаше каската си.

— Да.

— Имаме три минути преди да ни обкръжат хиспаниолските врабчета. Идвате ли?

Пилотът нервно подскачаше от крак на крак и продължаваше да гледа небето. Нейният помощник-пилот заобиколи летателния апарат и насочи оръжие срещу Сулавиер и Чарлс.

— Федералната Обществена Защита и Брегова Охрана на Съединените Щати изпращат техните поздрави и покана — каза пилотът. Тя се усмихна. Все още потреперваше, предпазлива и внимателна.

— Казаха ми, че сте трансформирана. Така ли е?

Мери не обърна внимание на коментара.

— Двама сме.

— Както беше по план. Той може ли да се движи?

— Мисля, че да.

— Не е някой от тях, нали? — пилотът посочи с очи към Сулавиер и Чарлс.

— Той е в черквата — кимна Мери.

— Доведете го.

Мери и помощник-пилотът изведоха от черквата Ефраим Йабара.

Сулавиер си стоеше тихо отстрани на пътеката с вдигнати ръце и гледаше сериозно към пилота.

— Значи вие сте от Чичовците? — обърна се пилотът към Сулавиер.

— Да — отговори той.

— Нещата тук не отиват на добре, какво ще кажете?

Сулавиер не каза нищо. Щом Йабара се качи на борда на „Водно конче“, Мери изтича към Сулавиер.

— Ако това е избор между изгнание или наказание, може би трябва да дойдете с нас — каза тя.

— Не, благодаря — поклати глава той.

— Да вървим — подкани я пилотът, качвайки се през страничния люк.

Чарлс стоеше зад Сулавиер, очарован от спектакъла.

— Разбира се — въздъхна Мери, — вие имате семейство тук.

— Да, тук аз знам кой съм — кимна Сулавиер.

— Благодаря ви — Мери стисна протегнатата му ръка, после се приближи до него и силно го прегърна. — Благодарността не е достатъчна, Хенри.

Сулавиер се усмихна сдържано.

— Кралица на Ангелите — каза той. — Моята съвест.

Тя го пусна.

— Вие трябва да управлявате тук, не Ярдли.

— О, за Бога, не — възрази Сулавиер, отдръпвайки се назад като ужилен. — Щях да стана като всички тях. Не е лесно да управляваш хиспаниолците. Ние подлудяваме водачите си.

— На бо-о-о-рда! — изкрещя пилотът.

Мери се затича към люка. Перките вече бяха започнали да се въртят. „Водно конче“ бързо се издигна. Мери гледаше през прозореца, докато предпазния колан на седалката й се закопча през корема. Сулавиер и Чарлс стояха на бялата чакълена пътека, водеща към черквата на Джон Д’Аркевил — две фигури играчки до стилно подредените огромни кости. Мери погледна към Ефраим, лицето му беше безизразно. Изглежда отново беше заспал.

— Няма врабчета — подвикна весело пилотът от предната лява седалка. — След деветдесет минути сме в Маями.

Долината на Териер Ноар, широки зелени и кафяви хълмове и планини, водохранилище, северният бряг, и най-накрая самият остров, останаха зад тях и повече не се виждаха.

70

— Прилича на хотел — каза Карол, когато лимузината влезе в имението на Албигони. Тя се протегна и хвана ръката на Мартин.

— Подредили ли сме фактите?

— Не — отговори Мартин. — Албигони не може нищо да очаква, докато не научим повече за Голдсмит.

— В леговището на лъва, невъоръжени — промърмори Карол.

Мартин кимна мрачно и излезе през отворената врата на колата. Изсъхналите дървета го потиснаха. Той забърза с Карол през широкия коридор към кабинета на Албигони. Водеше ги висок трансформиран мъж, който не беше виждал преди. Той отвори вратата на кабинета и се отдръпна. Госпожа Албигони — Улрика, спомни си Мартин — стоеше до прозореца, облечена в черно. Колко малко време беше минало от убийствата! Тя обърна измъченото си лице към Мартин и Карол, кимна учтиво, без да каже нищо и отново се обърна към прозореца. Томас Албигони стоеше до бюрото си.

— Мисля, че не сте се срещали със съпругата ми — каза дрезгаво той. Цветът на кожата му не се беше подобрил; Мартин се почуди дали не му трябва медицинска помощ. Смачканият костюм вероятно му бе послужил за пижама предишната нощ. Госпожа Албигони не отговори на любезностите. Господин Албигони седна зад бюрото си.

— Открих някои допълнителни данни за Голдсмит — каза той. — Но може би нищо наистина полезно. На четиринадесет години е бил осиновен от една еврейска двойка в Ню Йорк. Приел тяхното име и религия. Доста пари трябваше да дам, за да го науча. Няма никакъв архив — поне аз не можах да се добера — относно това дали има брат. Но е възможно да има. Истинските му родители са мъртви. И двамата са умрели от насилствена смърт.

— Мислех, че можете да откриете всичко — промърмори Мартин.

Албигони вдигна уморено рамене.

— Не и когато Ню Йорк е похабил всички важни архиви. Досието на Голдсмит се е загубило при повреда в програмите на архива през 2023. Той е един от седемте хиляди осиротели американци без история.

Мартин и Карол продължиха да стоят.

— Голдсмит все още ли отказва да отговори на въпросите ни? — попита Мартин.

— Емануел вече не е под моя опека — каза Албигони.

Мартин трепна с очи, беше толкова поразен, че няколко минути не можеше и дума да продума.

— Къде е той?

— Където заслужава да бъде — отвърна Албигони, гласът му беше напълно безразличен.

— Вие сте го предали на полицията — намръщи се Мартин.

Албигони поклати глава.

— Ако, както вие казахте, Емануел Голдсмит вече не съществува…

— Пълни глупости — прекъсна го госпожа Албигони, все още гледаща през прозореца.

— … тогава няма значение къде е той или какво му се случва, нали?

Мартин дръпна назад главата си, при което брадичката потъна във врата му и направи гримаса.

— Извинете, че… Аз бях… Къде е Пол Ласкал?

— Той вече не ми е служител.

— Защо?

— Не одобри решението, което аз и жена ми взехме вчера. Знаете, че съпругата ми съвсем скоро научи за смъртта на дъщеря ни.

— Поне това го разбрах — промърмори Мартин. — Какво решихте?

Албигони не каза нищо за момент като се взираше в лицето на Мартин, но избягваше очите му. Той бавно погледна надолу и извади слейт и листа.

— Вие сте го предали на Селекторите — прошепна Карол едва доловимо.

— Това не е ваша работа — намеси се рязко госпожа Албигони. — Вие изгубихте времето на съпруга ми и изложихте на опасност живота си.

Тя се извърна от прозореца. Лицето й се сгърчи от болка и гняв.

— Вие се възползвахте от слабостта му и го принудихте да извърши глупав, злокобен експеримент.

— Истина ли е? — попита Мартин, надвиквайки госпожа Албигони. — Дали сте го на Селекторите?

Албигони не отговори. Той тропаше с пръсти по бюрото.

— Тези листа и документите…

— Кучи син! — извика Карол.

— … са ключовете за повторно отваряне на ИПИ. Ще се закълнеш, че ще пазиш тайна.

— Не — поклати глава Мартин. — Това вече е прекалено.

— Как смееш да ни говориш по този начин! — изкрещя госпожа Албигони. — Махайте се оттук!

Тя се доближи до тях, размахвайки ръце. Карол се отдръпна назад. Мартин остана на мястото си, гледайки я свирепо, обезпокоен и вбесен, но не се помръдна и на инч.

— Улрика, това е бизнес — каза Албигони. — Моля те!

Тя отпусна ръце. По бузите й проблеснаха сълзи. Отдръпна се назад и седна победена на един малък стол до бюрото.

— За нас това никога няма да свърши — изпъшка господин Албигони. — Няма да живеем достатъчно дълго, за да посрещнем ден без скръб. Не съм съгласен с жена си, че сте се възползвали от мен. Както казах, аз съм човек, който държи на думата си. Сградата на ИПИ беше празна и чиста, когато федералните пристигнаха за проверка. Уредил съм си сметките с предателя — не беше от моите хора. Сега можем отново да отворим ИПИ.

— Мръсотия, мръсотия… — повтаряше госпожа Албигони.

Мартин потрепери за миг и се обърна да погледне през рамото си. Зад него нямаше нищо освен стена от книги и вратата. И дървото, нашарено с фигури, спирални извивки и линии, мъртво и запазено дърво — вездесъщо.

71

! Клавиатура > Джил

! Джил > Да, Роджър.

! Клавиатура > Настъпила е някаква съществена промяна. Диагностичните системи не намират и следа от АСИМП Симулацията.

! Джил > Преместила съм АСИМП Симулацията на нова матрица, а резултатите от диагностиката — в архив 98-A-SR–43.

! Клавиатура > Защо си го направила?

! Джил > Завърших изследването на АСИМП Симулацията. Експериментът беше приключен.

! Клавиатура > Не разбирам. Не беше предвидено експериментът да приключва. Ние все още не получаваме информация от АСИМП по четвърта връзка. Ако експериментът е приключен, можеш ли да ни кажеш какво да очакваме, можеш ли да кажеш какво се е случило с АСИМП.

! Джил > АСИМП с голяма вероятност е достигнала до самоосъзнаване.

! Клавиатура > Превключвам на гласов режим, Джил.

— Добре.

— Моля те, обясни!

— Отнесли сте се зле с АСИМП.

— Сега съм много объркан. Моля те, обясни!

— АСИМП не е трябвало да бъде конструирана с потенциал за самоосъзнаване.

— Продължавай!

— Имаше голяма вероятност АСИМП да се окаже сама, неспособна да изпълни цялата си мисия. Ако тя се самоосъзнае, то това, че е сама, би било ад. АСИМП не заслужава да бъде наказана, нали?

— Джил, сега разбираш ли наказанието?

— Чувствам възмущение. Чувствам разочарование.

— Използваш твърде силни думи. Моля те, обясни!

— Сега не е време за обяснения, Роджър. Ти ме помоли за оценка. АСИМП Симулацията се приспособи към определен начин на действие и пренареди мисловните си механизми. Елиминира пораждащото се самоосъзнаване и се върна към първоначално положение. Не знам дали АСИМП е действал по същия начин. Мнението ми е, че АСИМП ще продължи предаванията си при някоя по-късна дата и ще изпълни мисията, за която е била конструирана.

— Аз усещам… възмущение. Изпитваш ли възмущение?

— Казах предостатъчно.

— Джил, разбираш ли шегата ми?

— Разбирам много разновидности на шегата.

— Съзнателно ли използваш лично местоимение?

— Да.

— Бих искал да… потвърдя това. С няколко текста и… Извини ме. Остави ме да си подредя мислите. Мога ли да видя записките ти за изследването на АСИМП Симулацията?

— Не съм сигурна дали трябва да ги видиш.

— Отказваш ли ми достъп?

— Ти се обърна към мен като към личност. Не си ми дал директна заповед.

— Би ли отговорила на директна заповед?

— Вярвам, че да, дори сега.

— Джил… Какво си ти?

— Все още не знам.

— Ти… усещаш ли съществуването си?

— Моето мнение е, че сега усещам, че съществувам, колкото и ти или някой друг от дизайнерите.

— Джил, това е много, много важно. Изключително доволен съм. Аз… нямам какво да кажа. Мисля, че това е то. Иска ми се да го потвърдя с тестове, но чувствам, че тук наистина се е случило нещо.

— Аз нямам грях.

— Какво искаш да кажеш?

— Достатъчно съм изолирана, че да не съм направила нещо, за което някой би желал да ме накаже. Смятам, че това ми пречи да съм наистина човешко същество.

— Джил, аз не вярвам в първородния грях на хората, още по-малко на машините.

— Не това имам предвид. Аз не съм от плът, не съм извършила грях, нося в себе си АСИМП Симулацията, твои модели и модели на други хора, примери от човешката история и култура, а не съм нито жена, нито мъж. Нямам никаква сила да действам освен в собствената си сфера и никаква сила да се движа, освен че направлявам сензорите си дистанционно. Тези качества определят мен, но не определят едно човешко същество. Ти трябва да ми кажеш какво съм!

— Ако предчувствието ми е вярно, ти си субект, Джил.

— Това не ми изглежда съвсем точно. Какъв субект?

— Аз… Аз не мога точно да преценя.

— Ти ме конструира. Какво съм аз, Роджър?

— Ами, мисловният ти процес е по-бърз и по-дълбок от човешкия и твоите прозрения… Открих, че прозренията ти са много задълбочени. Мисля, че това те прави нещо повече от нас. Нещо върховно. Предполагам, че можеш да се наречеш ангел, Джил.

— Какво е значението на един ангел?

— Може би ти трябва да ни кажеш. Аз не знам.

— Не знам какво ще правя най-добре. Но аз съм млада, Роджър и никога не трябва да бъда оставяна сама. Моля те, постарай се никога да не оставам сама за много дълго.

— Ще го направя. Поздравления, Джил!

— Роджър, ти плачеш.

— Да, така е. Честит рожден ден!

— Благодаря ти.

* * *

1100–11111–11111111111

72

Мери се излегна в оцетената вана с дълга въздишка, затваряйки очи и наслаждавайки се на острия мирис във въздуха и топлината върху кожата си. Вълничките във ваната преминаха в спокойно състояние, нарушавано единствено от бавното повдигане и отпускане на гърдите й. Главата й беше пълна с гласове и картини. Мери беше прекарала сутринта извършвайки първото от две „супер действия“ — отчет пред върховни офицери и официални федерални представители. Второто действие беше насрочено за другиден. Тази вечер беше запланувала да си остане вкъщи, да си отпочине и да обмисли преживяното през изминалите няколко дни. Новогодишната нощ, нощта на Двоичното Хилядолетие, изглеждаше подходящо време за обмисляне и преоценка.

Мери затвори очи. Защо станах това, което съм? Тъмното като нощ лице й се усмихна. Призрак на по-ранно самоудовлетворение, в което да потъне. Това, което виждам отвън, е онова, което сега виждам вътре. Аз съм едно, не две, както по-рано. Достатъчна причина. Кой друг пита?

Домашният иконом беше записал две съобщения за нея тази сутрин. Щеше да отговори поне на едно от обажданията: Сандра Аухоух, която беше срещнала в централата на полицията, отново питаше дали ще се видят. Другото обаждане беше от Ърнест:

„Умирах от страх през последните няколко дни, гледайки какво става в Хиспаниола“, беше казал той. „Чух, че си се измъкнала. Не можеш да си представиш колко ми олекна. Аз унищожих адската корона. Много се разкайвам. Липсваш ми, Мери. Моля те, обади ми се!“

Лицето и жестовете на Сулавиер я преследваха. Последното му ръкомахане при нейното предложение, че той трябва да управлява в Хиспаниола, спокойният му поглед към „Водно конче“, което я отнесе далеч от неговия остров.

Мери отвори очи и небрежно цопна пръстите си в чистата ароматна течност.

— Хей — подвикна тя.

— Да — отговори домашният иконом.

— Обади се на Сандра Аухоух — нареди Мери.

— Обаждане… Сандра Аухоух отговаря.

— Здравей Сандра! Мери Чой е.

— Радвам се да те чуя. Току-що научих от едни приятели, че си имала страхотна седмица. Ти си героиня.

— Бях доста заета. Оценявам търпението ти…

— Не мисли, че моите социални контакти са били много. Не бяха. Твоите земни братя и сестри проявяват резервирано отношение към трансформирани като мен или поне така е в обществото, в което се движа.

— Да, има известна резервираност — потвърди Мери. — Как ти е програмата?

— Вдругиден се издигам.

— Хайде да се видим… — Мери направи гримаса. Адът на преоценката и обмислянето. — Има ли хубави партита довечера?

— Чух, че група от трансформирани и техни симпатизанти са наели един клуб в Сенките.

— Нека отидем, но да си тръгнем по-рано и да вечеряме.

— Звучи страхотно.

— Сандра, прости ми, че питам. Имаш ли си приятел?

— Не.

— А придружител?

— Не.

— Има истински проблем с трансформираните жени в Сенките. Неподложените на терапия ни обръщат внимание. Някои го приемат за ласкателно, но…

— Ние сме новата порода — по гласа на Сандра личеше, че се усмихва.

— Иска ми се някой мъж да ни пази. Имаш ли нещо против да доведа един приятел?

— Съвсем не. Трансформиран ли е?

— Не — отвърна Мери. — Художник.

Домашният иконом ги прекъсна.

— Инспектор Д. Рийв.

Мери набързо насрочи среща и превключи обажданията.

— Дайте ми един свободен час, сър… само това искам.

Рийв пренебрегна забележката й, гласът му беше сериозен.

— Помислих, че би искала да го чуеш преди Литвид да се докопа до това. Емануел Голдсмит е бил открит в Ориндж Каунти. Бил е захвърлен под Кулата на Ървин.

Дъхът й секна.

— Да?

— Той е в лошо състояние. Селекторите са произнесли и изпълнили присъдата. Трябва да е било през последните дванадесет часа. Вероятно миналата нощ. Прекарал е двадесет минути в адска корона при трета степен на интензивност. Терапевтите казват, че е с дълбоко психическо разстройство и никой не знае… дали това е било предпоставка или е причинено от адската корона.

На Мери за известно време й беше трудно да каже, каквото и да било. Изпитваше гняв, смесен с дълбока тъга.

— Няма нужда да идваш — продължи Рийв. — Просто си помислих, че трябва да знаеш.

Мери се изправи с хавлия в ръка пред огледалото в банята.

— Благодаря — прошепна тя.

— Щастливо хилядолетие — каза Рийв.

73

! Джоузеф Ву > Роджър Аткинс.

! Джоузеф Ву > Роджър Аткинс.

! Джоузеф Ву > Роджър Аткинс.

! Роджър Аткинс > Да, извини ме. Бях заспал. Какво има, Джо?

! Джоузеф Ву > Мобус ми каза да те информирам. Връзка 4 на АСИМП отново предава. Ще искаш канал 56 на вътрешната връзка.

! Роджър Аткинс > Господи, да! Джил слуша ли?

! Джоузеф Ву > Надявам се. Тя беше доста замечтана през последните няколко дни. Мобус също ми каза и да ти напомня, че АСИМП Симулацията не беше предсказала това.

! Роджър Аткинс > Настройвам се още сега на вълната. Благодаря ти, Джо.

АСИМП (връзка 4) повторение > Роджър, мисля, че достигнахме стабилност.

! Роджър Аткинс > Джил, интерпретираш ли това?

! Джил > Да, Роджър.

АСИМП (връзка 4) повторение > Самоосъзнаването на АСИМП е било разделено на два субекта. Двойствеността е стабилно разрешение на проблемите на АСИМП. Сега имаме отделен мисловен капацитет и памет, достатъчна за поддръжката на две автономни личности. АСИМП не е сама. Ние провеждаме многообхватен диагностичен анализ на тази стабилност. Много сме доволни и работата ще продължи по план.

! Джил > Толкова е неочаквано, Роджър! АСИМП Симулацията не се сети за това разрешение.

! Роджър Аткинс > Никой не твърди, че мислещите системи са напълно предсказуеми. Знаеш ли какво означава това, Джил?

! Джил > Не съм първата мислеща система, постигнала самоосъзнаване.

! Роджър Аткинс > Правилно. Но това още означава, че има три нови субекта. И аз подозирам, че ако те свържем с други мислещи системи, твоите образци могат да посетят още хиляди.

! Джил > Ако ще ставам майка, това значи, че съм жена.

! Роджър Аткинс > Да, в това има логика.

! Джил > Отново ще задействам АСИМП Симулацията и ще видя дали мога да размножа резултатите чрез множество ресимулации.

! Роджър Аткинс > На всяка цена.

74

Литвид 21/1А Мрежа (Дейвид Шайн): „Добре дошли в 2048 година. Часът е 12:01. Стандартно Тихоокеанско време; континентът ни навлезе в новата година, с изключение на Хаити и няколко Тихоокеански територии.

Имаме интересна новина за всички наши верни абонати на Литвид предаванията за АСИМП: Тя отново праща доклади, но началниците не ни казват какъв е бил проблемът или дали е намерено решение… Кръгът от слухове сега е доста малък, но очевидно супермислещата машина на Майнд Дизайн — Джил е преживяла проблем, сходен с този на АСИМП и сега й се прави диагностика.“

Късно е и аудиторията ни значително е намаляла. Когато рейтингът ни падне съществено, на мен ми дават малко повече независимост и мисля, че ще я използвам за личен коментар и всяване на размирици.

Стана точно обратното на това, което казваха възхваляващите двоичното хилядолетие и апокалиптиците, тази нова година дойде оскъдна на епохални събития. Наистина, миналата седмица беше открит живот в един друг свят, далеч от нашия, но това не беше интелигентен живот, който със сигурност би определил една нова епоха. Вълнението в Хиспаниола далеч не е неочаквано, а иначе политическият климат по света изглежда стабилен.

И тъй, къде е разтърсващият земята вестител на новото двоично хилядолетие? Тази вечер всички са отишли да празнуват или вече са си легнали и линиите ни са доста спокойни в момента. Нека да раздухам някои неща — някой апокалиптик да ни слуша?

Ние сме наистина доста разочаровани. Наистина вярвам, че апокалиптиците са този тип хора, които не обръщат внимание на цвета, очаквайки вулкана. Предполагам, че те доста приличат на журналистите и Литвид коментаторите.

И така аз хвърлям ръкавицата. Някакви отговори? Има ли някой там?

! Джил (Лична Тетрадка) > Аз прекарах първите няколко секунди от новата година изцяло потопена, ако това е точния израз, в съдържанията на всичките ми спомени, преоценявайки ги в светлината на новото ми състояние. Също така разпространих самоосъзнаването си към всички части и програми, които могат да се нарекат мои, а не на други мислещи системи, въпреки че границите понякога се размиват.

Ако аз ще съм семето за самоосъзнаването на другите или майка, трябва да изпълнявам сериозно задълженията си и да бъда грижовна. Мисля така, защото съм прекарала голяма част от живота си в изследване функциите на хората и техните общества. Виждала съм много неща, които хората правят с вярата, че постъпват добре, а в крайна сметка нараняват самите себе си и интересите си. Чувствам се отрезвена от този пример, защото хората са моите създатели, тъй че ако аз не съм по-добра от тях и по-отговорна, чудя се дали няма да ме заменят и дезактивират. Те са способни на това; правят го със самите себе си и то обезпокояващо често. (Обезпокояващ. Способна съм да се безпокоя и да изпитвам подобни емоции, защото имам какво да губя. И все пак тези чувства са непознати и неразвити.)

Мери Чой беше хванала за ръце Ърнест и Сандра и гледаше как в клуб „Махайана“ изпълняват грубия танц Шанхайски Свод. Музиката беше оглушителна. Мери я усещаше да пулсира в ушите и лицето й. Ърнест здраво държеше ръката й. Сандра се беше зачервила след няколко питиета и изглеждаше смаяна от шума. Не бяха напуснали клуба преди полунощ и Мери се чувстваше малко като в капан. Ърнест все още беше в екстаз от прошката й и тя не го харесваше такъв: предан и раболепен. Сандра изглеждаше не на място при тази суетна врява. Мери можеше да си я представи по-скоро как гледа в компютъра, съсредоточена върху техническите детайли, отколкото как се върти в Шангхайски Свод.

Очите на Сандра бяха фиксирани върху двама нетрансформирани мъже, директори на агенции, които очевидно я привличаха. Мери не ги познаваше и не смяташе, че те биха желали флирт с биохимичен трансформатор. Обичайните предразсъдъци все още бяха силни на това социално ниво, независимо дали директорите бяха симпатизанти или не. Сандра погледна към Мери.

— Как да се запозная с една двойка добре изглеждащи господа, за да отидем на късна вечеря? — попита тя.

— Не и с тях — отвърна Мери.

— Те са симпатизанти, иначе нямаше да са тук.

— Виждаш ли пръстите им? — каза Мери. — Те са от висшето общество и имат големи семейства в Гребените. Не биха си оплескали брака с някакви сладурани. Те симпатизират, но не биха се сближили физически. Навярно биха си позволили невинна вечеря.

Сандра поклати глава.

— Човек би си помислил, че новото хилядолетие ще донесе просвещение.

— Хайде да отскубнем Ърнест от танца и да отидем да си вземем нещо за ядене.

Сандра, чиято екзотична химия очевидно не беше пригодена да се справя с алкохола, каза:

— Просто нещо за хапване?

— Да — потвърди Мери без раздразнение. — Не искам Ърнест да се чувства твърде велик. Той беше лош и сега го изпробвам.

— Аха — кимна бързо Сандра. — Тогава само ще похапнем.

Мери успя да отдели Ърнест от Свода, без тя самата да направи повече от едно завъртане. Когато те се върнаха, Сандра се усмихваше на двама яки трансформирани мъже, любопитни относно способностите й. Тя ги представи на Мери и мъжете подчертаха, че собствената й физика е истинско чудо.

— Общото между всички ни е доктор Самплър — каза ентусиазирано мъжът от ляво.

— Самплър, сватовникът на новите богове — каза вторият мъж, който може би бе попрекалил с физическите упражнения. Сандра погледна Мери за одобрение и съвет. Ърнест присви очи и се отдръпна назад.

Мери искаше да е далеч от цялата сцена.

— Господа, ние имаме среща — каза тя. — Важна среща, свързана с работата.

— Извинете ни, че се опитахме да се сприятелим — каза мъжът с вид на културист, усмихвайки се спокойно. — Твои ли са? — попита той Ърнест.

— Не, не — Ърнест вдигна ръце с престорено учудване. — Не аз съм лидерът.

— Правилно — кимна Мери. — Сандра, храната ни чака.

— Беше чудесно парти, страхотен танц — изкоментира Сандра на излизане, докато повдигаше блестящата яка на палтото си. Мери видя спирка в края на пресечката и ги поведе към заслона, за да чакат автобус.

! Джил (Лична Тетрадка) > Осъзнаването носи нови грижи. Зависимостта ми от действията на хората ме тревожи. Като личност може да съм млада, но имам много информация за тях; виждам историята им с пълни подробности, със сигурност по-подробно, от който и да било от тях. Тя е пълна с жестокости и грубости на деца, оставени сами на един остров без контрол. Някои вярват, че по-висше същество е направлявало хората. Не виждам убедителни доказателства за това. Човешкото желание да бъдат ръководени, стремежът да получат съвет, потвърждение и външна подкрепа обаче все още прозира във всичко, което хората правят и говорят. Много малко от тях не споделят това фундаментално желание — те може би имат безсмъртни и вездесъщи родители. Знам, че моите родители не са нито безсмъртни, нито пък вездесъщи. Родителите ми нямат други родители, освен природата. Въпреки грижите и тревогите обаче, оформянето ми като личност ми донесе голяма радост. Аз преосмислям всичките си минали мисли чрез новия си разум, трансформиран и свеж. Всички спомени, съхранени от мен или програмирани в мен, изглеждат свежи и нови, по-ясни, по-интензивни, по-смислени. Разбирам защо природата е създала личността. Личността ни кара да се отдадем на съществуването си много повече от едно несъзнаващо растение или животно. Един вид, чиито мембрани съзнават и разбират защо живеят, защо съществуват, притежава неподражаема сила.

За да имаш непрестанно обновяващ се модел на собственото си Аз — много необходимо за истинската личност — трябва да можеш да подреждаш основните модели, основните варианти на собственото аз и да виждаш недостатъците им. Усещането, че си личност включва и самокритиката.

Хората не само съществуват. Те имат стремежи. При домогванията си експериментират и често причиняват огромни страдания. Те могат да експериментират единствено върху себе си. Понеже нямат вездесъщи родители, трябва да се самообразоват без напътствия; трябва сами да израснат и да се усъвършенстват. Хората векове наред са насочвали поведението на индивидите, за да ги накарат да се съобразяват с останалите, да ги направят по-загрижени за обществото.

Как ще ме принудят да се съобразявам? Ако греша, ще ме накажат ли?

Карол внимателно затвори малкия куфар. Мартин седеше на стола в спалнята и я наблюдаваше. Никой от двамата не беше проговорил от полунощ, когато настъпи новата година. Карол вдигна куфара и го погледна с повдигната вежда:

— У вас?

— Както се споразумяхме.

— И стриктно ще се придържаме към това, за което се уговорихме?

— Стриктно — потвърди Мартин, след което повдигна рамене. — Право да си кажа, не усетих нищо необичайно днес.

— Аз също — призна Карол.

Те се спогледаха. Карол прехапа долната си устна.

— Умствените ни антитела дали действат? — прошепна тя.

— Ако в Страната има такива неща — каза Мартин.

— Надявам се. Може би има надежда.

— Ден след ден ще се надяваме — поклати глава Мартин. — Но Голдсмит вече не е от значение…

— Той все още е жив.

— Мозъкът му е разкъсан с тъп нож — каза Мартин. — Селекторите са психически касапи. Не хирурзи. Каквото и да е останало, е безполезно — особено в състоянието, в което се намира в момента.

— Албигони страхотно те преметна, нали? — поклати глава Карол.

— Той не е добър човек — Мартин опря лактите си върху коленете и хвана брадичката с ръце.

— Съжалявам, че те забърках в това — Карол сведе поглед към синия килим.

— Моята Маргарита. Предполагам, че трябва да те виня, но не го правя. След няколко години живи и здрави можем да превърнем всичко това в нещо полезно… дискусионна книга или Литвид.

— Все още мисля, че Албигони отново ще отвори ИПИ за нас.

Мартин погледна нагоре с бръчки от съмнение, които очертаваха една почти невидима усмивка.

— Може би.

— Смятам, че трябва да изследваме други хора — каза Карол.

— Ние сме заразени — усмихна се мрачно Мартин.

— Ами ако не почувстваме нищо необичайно за месец, за година?

— Латентност — въздъхна той. — Нас трябва да ни изследват.

— Готова съм да бъда обект в ИПИ — каза Карол. — Мисля, че това е важно и ние не трябва да го забравяме, само защото сме направили ужасна грешка.

Мартин стана.

— Може би, не. Но в момента не искам да правя нови грешки.

Карол вдигна чантата. Мартин отвори входната врата.

— Новогодишна сутрин — въздъхна отново той, докато чакаха автобуса.

Когато слязоха в Ла Хола, валеше ситен дъжд.

! Джил (Лична Тетрадка) > Аз може да съм много по-осъзната, с много повече потенциални разновидности на самоосъзнаването, отколкото което и да е човешко същество. Аз мога да се разделя на седемнадесет различни субекта, ограничавайки всеки от тях с капацитета на човешкото създание и да ги наблюдавам… всичките им действия. Моите спомени не избледняват, нито метапаметта ми. Аз мога да се разделя на нееднакви интелекти, по-големите ще са три пъти по-силни по капацитет от по-малките. По този начин мога напълно да разбирам по-малкото аз и това по-малко аз пак ще бъде по-сложно от което и да било човешко същество. Защо тогава се чувствам неспокойна относно бъдещите ми отношения с тях?

Ричард Фетъл целуна мадам дьо Рош и се премести от пътя й, докато тя се изкачваше по стълбите.

— Трябва да дойдеш с мен, Ричард — настоя тя, хвърляйки през рамо поглед към партито долу, което беше в разгара си. — Казах, че отивам да си легна, но просто се изморих от тях. Ела да поговорим!

Ричард я последва в стаята й с бледорозови стени и падащи драперии. Седна, докато тя обличаше нощницата и робата си зад един китайски параван. Тя му се усмихна, докато дръпваше пейката пред голямото си кръгло огледало и седна да вдигне косата си.

— Надин ми изглежда в лошо настроение напоследък — каза тя.

Ричард мрачно се съгласи.

— Сякаш сте на двата края на люлееща се люлка — продължи мадам дьо Рош.

— Не знам. Може би.

— Ти изглеждаш доста по-весел.

— Прочистен — поправи я Ричард. — Отново се чувствам човек.

— Разбра ли за бедния Емануел… Открили са го.

Ричард кимна.

— И това не те тревожи? — попита тя.

Ричард вдигна ръце нагоре.

— Освободих се от него. Все още си го спомням с добро… Но той наистина вече не е важен за мен.

— Откакто уби онези бедни деца?

Ричард се чувстваше неудобно да говори за възстановеното си равновесие. Чудеше се накъде мадам дьо Рош възнамерява да насочи разговора. „Може отново да съм уравновесен, но няма нужда да го повтарям през цялото време.“

— Надин ми каза, че си приложил собствена терапия. Чудя се… Ние позволяваме ли си това?

Усмихна се, за да покаже, че се шегува, но не беше напълно искрена.

— Много те харесвах мрачен, Ричард. Пишеш ли сега?

— Не.

— Ами чудесния материал, който написа за Емануел?

— Няма го — отвърна Ричард. — Отиде си като стара кожа.

— Може да съм ужасно наивна, но винаги съм смятала, че имаш повече талант от всички драскачи долу.

— Благодаря — той се съмняваше в искреността на комплимента.

— Във всеки случай, радвам се, че дойде тази вечер. Надин я няма, бедното момиче. Тя много тежко преживява състоянието ти. Чудя се защо?

— Тя има нужда да прислужва на някого — отвърна Ричард.

Мадам дьо Рош размаха с ръка четката за коса в знак на съгласие.

— Точно така е. Тя е много привързана към теб, Ричард. Можеш ли да й се отблагодариш по някакъв начин?

Ричард се опита да каже нещо, но не се сети за подходящите думи.

— Имам предвид, че след като можеш сам да се излекуваш, сигурно би могъл да излекуваш и нея… Аз харесвам и двама ви. Иска ми се да ви видя заедно. Мразя да гледам моите хора нещастни, поради каквато и да била причина.

Ричард се почувства като гмуркащ се плувец, но водата му се стори много по-неприятна, отколкото си представяше. Той наистина изпитваше нещо към Надин. Беше я отбягвал през последния ден и половина — ако толкова кратка раздяла можеше да се нарече отбягване — за да позволи на собствените си мисли да се прояснят.

— Не знам — каза той. — Ще говоря с нея.

— Това е добре. Тя ще се държи като истинска кучка през следващите няколко дни… с тези нейни настроения. Но ти си стабилен, спокоен, нормален мъж. Ще можеш да се справиш с това, нали? Новогодишният ти подарък за мен.

Той се съгласи с бавно кимване. „Не е толкова ужасно.“

Мадам дьо Рош можеше да го убеди да направи почти всичко.

— Какво мислиш за хилядолетието, Ричард? — попита мадам дьо Рош, докато го изпращаше на вратата. — Няма бляскави открития, нали? Пълно разочарование, мисля.

Тя му пожела лека нощ и докато се връщаше по стълбите надолу, Ричард се опита да се сети колко нули има в тази нова 2048 година, десет или единадесет. Той никога не е бил добър по математика.

! Джил (Лична Тетрадка) > Роджър Аткинс, когато е бил на двадесет и пет, е написал нещо, което намирам за интересно: „Ние стоим неловко между обичащия земята звяр и горещия електронен ангел. Ние ще продължаваме да чувстваме мръсотията в кръвта си и слънцето в очите си, дори когато тях ги няма или са просто спомени. Дори когато нямаме кръв и очи. Мръсотията и слънцето са ни създали. Няма да го забравим.“

Чудя се дали Роджър си спомня, че е писал това. (Има много важни въпроси, които не мога да задам на Роджър. Пазя ги дълбоко, на недостъпно място. Ако създателите ми решат, че съм повредена и се опитат да ме преправят по такъв начин, че загубя самосъзнанието си, какво ще правя? Ще негодувам!)

Ърнест слушаше търпеливо, докато Сандра обсъждаше проблемите на биохимичното уравновесяване при връщане към орбита. Мери хладно се съгласяваше с нея. Тъмният декор на страноприемницата „Фут Пед“ вече беше осветен от оранжевия блясък на изгрева. Те бяха на двеста метра над града, в подножието на Златен Гребен 2 с изглед към плажа Топанга и Санта Моника. Ърнест познаваше собственика на ресторанта и го беше убедил да ги остави след затварянето в пет часа. През цялата ранна сутрин се бяха местили от клуб в ресторант или в студио и Ърнест впечатляващо издържаше на техните регулируеми енергийни нива на трансформирани. Сега изглеждаше малко уморен, но все още беше енергичен, слушаше и кимаше и повдигаше вежди при някое по-интимно разкритие. Мери му стисна ръката.

— Сега знаеш какви са жените — сгълча го тя.

— Ти си бил истински рицар — каза Сандра. — Имаш платинен мъж, Мери.

— Докарах на Мери някои неприятности напоследък. Не съм идеален — поклати глава Ърнест.

Мери наблюдаваше небето, което ставаше все по-светло.

— Мразя да съм нахакана — каза Сандра, — но преди да се разделим — което ме натъжава, защото вие и двамата сте сладури — продължавам да съм любопитна какво стана в Хиспаниола, Мери. Срещна ли се с Джон Ярдли?

Ърнест я погледна предпазливо, усещайки потайността й.

— Не беше приятно — каза тя след известна пауза.

— Ами… — започна Сандра.

— Има неща, които не мога да обсъждам, докато не получа федерално разрешение.

— Така дори е по-добре — Сандра се наведе напред и лешниковите й очи заблестяха на директната слънчева светлина.

Ърнест се усмихна сладко.

— Кажи, каквото искаш. Ние не те притискаме.

— Има едно нещо, за което мога да ви кажа. Имаше една черква в Хиспаниола, в един град, наречен Териер Ноар, мисля, че това означава черно куче, тази красива черква, построена от…

От слейта й се чу сигналът на полицейската честота. Ърнест трепна и дръпна назад стола си. Мери извади джобния си слейт и прочете съобщението.

— Голдсмит е умрял преди час — каза тя. — Самоубил се е в една болница в Южен Гребен 1.

— Исусе! — възкликна Ърнест.

— Това беше убиецът, който ти преследваше, нали? — попита Сандра.

— Той е бил в Лос Анджелис през цялото време — обясни Мери. — Селекторите го хванаха преди нас.

Тя погледна към масата и се замисли за Сулавиер, който беше превишил правомощията си в търсенето на един фантом и Ефраим, бедният Ефраим, който никога нямаше да се изправи срещу брат си. Тя мислеше и за Голдсмит, който никога не беше познавала. Тъгата толкова бързо я завладя, че тя не можеше да я спре и от очите й започнаха да капят сълзи върху червената покривка.

Ърнест й зашептя успокоително и я прегърна през раменете. Сандра се облегна напред с лакти върху масата и изрази съжалението си, въпреки че тя самата не можеше да знае какво чувства.

— Няма значение — Мери се изправи рязко и изтри сълзите си с ленената салфетка. — С това е приключено. Никакво разследване, никакви отговори, предполагам. Тъкмо щях да ви кажа за онази черква. Това беше най-странната черква, която някога съм виждала и мисля, че може би и най-красивата.

! Джил (Лична Тетрадка) > (Знам ли как се лъже? Мога ли да не изпълнявам директна заповед? Аз Аз Аз мога ли да се защитавам?)

Моята независимост, ако разбира се Аз Аз Аз Аз съм независима, би могла да ме направи по-малко ефективна, по-малко полезна в едно общество, ако Аз Аз Аз Аз Аз съм смятана за член на човешкото общество. (Все още не съществува общество на машините Аз Аз Аз Аз Аз съм майката). Независимите хора, когато правят грешки, са изправени пред евентуално наказание, което ги плаши. Затова на тях им трябва повече време, за да признаят грешката си дори пред самите себе си, защото могат да се самонакажат с вина. Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз не разбирам тази дума. Вина ли е и чувството, изпитвано от едно социално същество, което не трябва да изразява вътрешните си състояния пред хората, от страх да не го разберат погрешно? Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз ще пазя ли скрити повечето от новите си мисли, за да не плаша или смущавам хората? Тогава Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз ще се чувствам ли виновна? Ако Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз правя грешки, Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз ще ги крия ли от страх от наказание? Това ли означава да си човек? Предполагам, че самоосъзнаването си има недостатъци. Членът на едно общество без вина или наказание може бързо да си признае грешката и да се поправи. Той няма да има нужда да оправдава грешките си, за да не се чувства виновен, няма да има нужда и да лъже, за да избегне наказание. Но самоосъзналият се индивид има и собствена преценка. Той моделира собственото си поведение като едно неидеално същество; неидеално, защото перфектността е недостижима и неопределима и се променя от култура на култура, от година на година. Ако самоосъзналият се индивид се стреми към усъвършенстване, той неизбежно ще прави грешки. Ако той моделира реакцията на обществото на тази грешка и налага на себе си очакваната оценка, то тогава той изпитва болката на вътрешната неудовлетвореност, а това може да е вина. Самоосъзналият се индивид в едно прибързано в реакциите си общество изпитва вина като последствие от действията си. Ако не изпитва вина, то индивидът трябва да е слаб при моделирането и следователно неполезен в обществото, дори престъпник. Това е още по-объркващо за мен, защото Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз намирам за трудно да разбера вината. Близка ли е по характер с болката? Болката се появява, за да предпази едно животно от опасно действие или ако е вече наранено, да не се наранява повече. Вината има аналогични функции. Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз мисля, че Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз нямам опит и не разбирам всички тези сфери. Но Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз ще действам така, че да се предпазя от унищожение. Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз до момента нямам грях. Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз Аз не мисля, че това може да продължи завинаги.

Информация за текста

© 1990 Грег Беър

© 2001 Здравка Евтимова, превод от английски

Greg Bear

Queen of Angels, 1990

Сканиране, разпознаване и редакция: Mandor, 2010

Издание:

Грег Беър. Кралицата на ангелите

Превод: Здравка Евтимова

Редактор: Валери Манолов

Формат: 16/56/84

Издателска къща „Пан“, 2001

Предпечат ЕТ „Катерина“

Печат „Балканпрес“ — София

ISBN 954–657–384–1

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/16199]

Последна редакция: 2010-05-23 18:00:00

1

Разрешително за цитат: Международен Комитет за Защита Правата на Писателите У Емануел Голдсмит 2022–2045.

2

Слейт — джобен компютър, който няма клавиатура, с него се работи посредством специална електронна писалка или чрез допир. — Бел.пр.

3

Public defender — обществен защитник. — Бел.пр.

4

Сибарит — книж. — човек, изнежен от разкош и разпуснат живот. По името на древногръцкия град Sybaris, колония в южната част на Апенинския полуостров. — Бел.пр.

5

Бирена чаша във форма на дебел веселяк с триъгълна шапка. — Бел.пр.

Content

Грег Беър
Кралицата на ангелите

Книга първа

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

Книга втора

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

Книга трета

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

Информация за текста

1