Ейдриън Басо

Интимно предателство

Глава 1

Хемпшир, Англия 1813

Хубавите, охранени коне с лекота теглеха лъскавата двуколка по прашния, изровен път. Лошите условия съвсем развалиха настроението на кочияша и единствения пътник — Морган Едмънд Харкоурт Аштън, шести дук на Гилингам. Мъжът се бе втренчил в пътя пред него и се опитваше да овладее чистокръвните коне. Пътуването бе започнало с неудобства, а сега, с приближаването на нощта, дукът бе започнал да се съмнява, че се е изгубил.

„Проклет да си, Джейсън Камерън — кълнеше той отсъстващия си секретар. Трябваше поне да ми дадеш ясни инструкции как да намеря посоката в това забравено от бога място.“

Тъкмо когато започваше да си повтаря за пореден път вероятните перспективи за прекарване на нощта, дукът забеляза младо момче от дясната страна на пътя. На рамото му небрежно висеше нанизана на въже риба.

Мъжът подкара конете още по-бързо, тъй като разбра, че едва ли ще настигне момъка, който тичаше по стръмния насип на реката. В отчаянието си, че ще се лиши от последната възможност да открие верния път, преди мракът да се сгъсти в непрогледна тъмнина, дукът несъзнателно издаде устни напред и рязко изсвири.

Главата на момчето се извърна сепнато при неочаквания звук. Като видя огромните коне, връхлитащи върху него, то пъргаво отстъпи встрани. Върху младото му лице се изписа недоумение при вида на елегантната двуколка.

— Можеш ли да ми кажеш — дукът почти крещеше, за да надвика пръхтенето на риещите с копита коне — ще ме изведе ли този път до Уестгейт Менър?

— Да, милорд — учтиво отговори момчето и като посочи напред с ръка, добави любезно. — Имението е точно след оня завой.

Мъжът кимна с благодарност и ловко навлезе с двуколката в завоя. Според неясните указания на секретаря му би трябвало да остават още цели четири мили до главната порта на Уестгейт Менър. Дукът се облегна облекчено назад и отново се замисли за събитията през последните двайсет и четири часа.

Вчерашният ден бе започнал зле. Морган се бе събудил много по-късно от обикновено. Главата го болеше силно от махмурлука на последния запой. Смътно си спомняше какво се бе случило предната вечер. Знаеше само, че бе влязъл в клуба на улица „Сейнт Джеймс“, но никак не му бе ясно как бе излязъл оттам след потоците от бренди, размиващите се пред очите му зарове и прегръдките на някаква водевилна актриса, изпълняваща главна роля в последната продукция на Ковънт Гардън. Усложненията след подобна нощ се увеличаваха от задължението да обядва с регента в Карлтън Хаус. Беше невъзможно да отложи ангажимента, колкото и да му се искаше, и това още повече влошаваше настроението му.

Едва успял да пристигне в Карлтън Хаус навреме, дукът трябваше да чака. Потропваше нервно с токове, докато пристягаха и обличаха регента в последната му, най-нова, униформа на маршал. Най-накрая негово височество бе готов да го приеме.

Въпреки че дукът бе твърде млад, за да бъде допускан в разгулното общество на Карлтън Хаус, регентът го харесваше и му засвидетелстваше специално доверие.

На трийсет и пет Морган Аштън бе с цели петнайсет години по-млад от принца регент и въпреки това, Негово височество често го търсеше за съвет, особено що се отнасяше до пари. Защото дукът притежаваше таланта да става все по-богат и по-богат, докато принцът бе известен като най-големия прахосник, живеещ в постоянни дългове и разточителство, което далеч надхвърляше доходите му.

— Лейди Хартфорд ми разказа за безпокойството, което сте причинили у Алмак оная вечер — каза регентът, докато облеченият в елегантна пурпурночервена ливрея прислужник поднасяше супата от костенурки. — Носят се слухове, че обмисляте да се жените отново.

Позлатената лъжица замръзна пред устните на дука и като се ухили широко, Морган отговори:

— Господ да ни пази, сир, от непрестанните усилия на лейди Хартфорд, що се отнася до сватовничеството. Да не говорим за останалите благодетелки Алмак, които непрекъснато си пъхат носа, където не им е работа.

— Напълно вярно, Морган — засмя се регентът. — Те винаги намират някой необвързан мъж с титла, пари и чар и това ги изправя на бойна нога. Мисля, че е неизбежно. Те с това живеят, бедните създания. Вродено им е. — Принцът сръбна шумно от супата. — Но не бих могъл да отрека — вие сте чудесен улов.

— Ласкаете ме, сир — възкликна дукът, който съвсем искрено се почувства неудобно при тази забележка.

На Морган никак не му харесваше да бъде считан за тлъста плячка, за един от най-многообещаващите ергени и партии. Той въобще не възнамеряваше да се жени отново. Краткият му брак, приключил преди няколко години, бе болезнен, изпълнен с неприятни преживявания — пълен неуспех. При никакви обстоятелства, не би се решил на ново фиаско.

— Оставам с най-голямо уважение към вас, сир, но бихте ли склонили да сменим темата? Вече започвам да губя апетит, а ястието е разкошно.

Регентът, чийто брак с принцеса Шарлота също бе нещастен, побърза да се съгласи:

— Трябва на всяка цена да ви разкажа за новите холандски картини, които заедно с лейди Хартфорд избрахме за моята колекция…

Дукът облекчено въздъхна и се заслуша в ентусиазираното бъбрене на принца за последните му ценни придобивки.

След приключването на обяда и разглеждането на картините, на които дукът горещо се възхити, той най-после бе свободен да си върви. Докато чакаше пред Карлтън Хаус каретата си, с удоволствие вдишваше прохладния свеж въздух в напразни опити да проясни замаяната си глава и в клетви никога да не се поддава на изкушението да прекара нощ като последната. „Остарявам вече за подобни преживявания“ — мислеше Морган, докато се качваше в спрялата пред него карета. Веднага се отдръпна рязко, защото видя, че вътре имаше някой:

— Какво, по дяволите… — раздразнено започна той и в този момент две силни ръце го натикаха вътре.

Морган инстинктивно повдигна сабята си, за да не закачи пода. Вратичката веднага се затръшна след него. Дадоха му само няколко секунди да се опомни и конете потеглиха.

— Моля да приемете извиненията ми за необичайните обстоятелства, при които се наложи да се срещнем, Ваша светлост. — Мъжът, който седеше на отсрещната седалка, говореше тихо и отчетливо, чертите на лицето му едва се различаваха в полумрака. — Имам заповед срещата ни да бъде запазена в пълна тайна.

— Лорд Касълриг? — удивено възкликна дукът, като си помисли, че е разпознал гласа, но намираше, че е почти невъзможно, направо смешно, член на правителството, и то особа като самия секретар по международните въпроси, да се държи по този начин.

— Впечатлен съм. — Лорд Касълриг се наведе напред и внезапният лъч светлина, проникнал през завесите на каретата, освети напрегнатото му лице. — Още веднъж моля да бъда извинен за грубостта, но въпреки всичките ни опити не успяхме да уредим случайна среща.

Дукът поклати невярващо глава:

— Но аз ви видях в Уайт миналата вечер, нали?

— А, вие си спомняте! А аз си мислех, че едва се държите на краката си и не искате да виждате никого. Моят човек ме информира после, че сте започнали да пиете няколко часа, преди да пристигна.

— Наистина попрекалих — унило каза дукът. — Но вечерта бе по-особена — брат ми Тристан обяви, че се е сгодил.

— Поздравления!

Лорд Касълриг направи кратка пауза и продължи:

— Оказва се, сър, според последните доклади на нашето разузнаване, че вие използвате значителното си влияние, за да подкрепяте император Наполеон.

— Какво? Ясно ми е, че цялата страна е като полудяла заради тази проклета война с Франция, но вашите обвинения са направо абсурдни.

Явно доволен от реакцията на дука, лорд Касълриг повдигна ръка, за да спре тирадата на Морган:

— Достатъчно опит имате, Ваша светлост, за да разберете, че някой иска да ви припише престъпление, за което не сте отговорен. Но доказателствата срещу вас са значими и изискват разследване. Ситуацията значително се усложни след намесата на военния ни отдел. От няколко месеца жизненоважна за нас информация изтича и се влива в Англия чрез мрежа от френски шпиони, които периодично изпращат и приемат куриери на определени за целта места по крайбрежието на Портсмут. Използват по-точно частната собственост около Рамсгейт Касъл.

— Моето имение?

— Разбрахте ме правилно.

Дукът се намръщи:

— Трудно ми е да повярвам, че хората ми са намесени в тази история, лорд Касълриг. Почти всеки, който в момента обитава замъка, е служил на семейството ми вярно с години.

— Нямаме конкретни доказателства за точно определен човек, освен изфабрикуваните срещу вас. Ясно е обаче, че някой, който е много информиран за порядките в имението, помага на шпионите, а обвинява вас.

Дукът се облегна назад и несъзнателно забарабани с пръсти по страничната облегалка.

— Засега не мога да кажа нищо, но явно никой не е извън подозрение.

— Във военния отдел също мислят така, но са изправени пред дилема. Всичко, което знаем досега със сигурност, е, че съществува човек на име Фолкън, който насочва и управлява шпионската мрежа. Считаме, че ядрото на организацията вече е успешно внедрено в имението. За съжаление нашият информатор беше открит мъртъв в един публичен дом преди три дни.

Дукът стреснато се изправи:

— Баба ми, старата дукеса, е на временно посещение в Рамсгейт. Има ли някаква опасност за живота й в момента?

— Не мисля. Но може би е по-добре да я преместите, докато проблемът се реши.

— Явно не познавате баба ми — сухо отговори Морган. — Старата дукеса не е жена, която може да бъде „преместена“.

Дукът наистина не си спомняше някой някога да е наредил на дукесата какво да прави. После си припомни неотложния проблем и попита:

— Какво трябва да се направи, лорд Касълриг?

Секретарят по международните въпроси погледна към мъжа срещу себе си, който внимателно обмисляше отговора си. Той не познаваше лично Морган, но министър-председателят бе изразил пълното си доверие в способностите на дука.

— Имаме план, който ще доведе до разкриването на Фолкън. Ще ни помогнете ли?

Морган не се поколеба:

— Кога започваме?

Двуколката внезапно подскочи и тласъкът върна замислилия се Морган в реалността. Той се огледа и облекчен разбра, че е навлязъл в алеята към входа на Уестгейт Менър. Наоколо бе тихо и спокойно. Той спря силните коне пред каменната порта и зачака някой от слугите да се появи и да му помогне. Дукът пътуваше без придружители, защото секретарят му се бе разболял, а Морган не желаеше никой друг от домакинството му да е в течение на неговото пътуване.

Необичайно стечение на обстоятелствата бе довело Морган пред Уестгейт Менър в този мразовит февруарски късен следобед.

Миналата седмица лорд Джереми Карингтън, виконт Мългрейв, бе вдигнал голям шум със съобщението си в дома на Уайт. Както си седеше в центъра на залата, той внезапно бе извикал:

— Моля за вашето внимание, господа. Искам да обявя намерението си да продам имението си Уестгейт Менър на този, който предложи най-висока цена. Това е чудесно място в графство Хемпшир. Сделката включва къщата, обзавеждането и цялата околност, която е моя собственост. Кой ще се осмели да наддава?

След като реши, че лорд Карингтън не е пиян и говори напълно сериозно, Морган се увлече в търга и чукчето удари в негова полза — той бе новият собственик на Уестгейт Менър.

Виконт Мългрейв прие писменото уверение на Морган относно дължимата сума, махна объркано с ръка и ентусиазирано се върна към игралните маси.

Морган въобще не се бе сещал за новата си придобивка, докато преди няколко дни секретарят му не беше донесъл документите за собственост. Тъй като и без това се налагаше да пътува до Рамсгейт Касъл в Портсмут, дукът съвсем импулсивно бе решил да се отбие в Уестгейт Менър. Сега, изправен срещу хапещия февруарски вятър, той вече съжаляваше за решението си. Потропваше с крака по пода на двуколката, за да се стопли, и разглеждаше новата си собственост. Къщата бе хубава, голяма, макар и не екстравагантна. Имаше симетрично разположени еркерни прозорци с оловни кепенци и високи фронтони, които показваха, че е строена по времето на Елизабет. В онези дни трябва да е била наистина впечатляваща, но сега боята се лющеше. Само отделни, оцелели фигури напомняха за красивите орнаменти. По всичко личеше, че имението е било занемарено от известно време.

Морган не бе изненадан. Джереми Карингтън не беше човек, който да влага парите си за поддръжката на подобна къща в провинцията. И въпреки всичко впечатлението, което гледката оставяше, бе по-добро, отколкото Морган очакваше.

Дукът нервничеше, тъй като никакъв слуга не се появяваше. Преди да успее да извика, за да привлече вниманието, тежката дъбова врата изскърца и се отвори. Морган успя да види някакъв мъж в напреднала възраст да слиза по стъпалата пред входа с отмерени крачки. По дрехите и вдървената му стойка дукът реши, че това е икономът.

— Мога ли да ви помогна с нещо, милорд? — Гласът на възрастния човек едва се чуваше.

Дукът го възнагради със смразяващ поглед, но икономът стоеше спокойно и с достойнство очакваше какво ще предприеме господарят. Морган едва не възкликна от възхищение при проявената смелост на стария човек, скочи изящно от двуколката и му подхвърли небрежно поводите.

— Съобщете на виконт Мългрейв, че дукът на Гилингам е пристигнал. Има ли някой, който да се погрижи за конете ми?

Икономът кимна със снежнобялата си глава в знак на потвърждение и ловко прехвърли поводите в едната си ръка, а с другата махна към къщата. Почти мигновено отнякъде изникна слаб младеж и отведе конете и каретата. Освободен от товара на юздите, старият човек бавно изкачи стъпалата и отвори входната врата пред дука.

Морган се спря за малко в преддверието, докато икономът вземаше шапката, ръкавиците и тежкия кожух. После мълчаливо го заведоха в салона за гости, наляха му чаша чудесно бренди и го оставиха сам със собствените му мисли.

Алиса Карингтън седна внимателно на дървения стол, защото прикрепяше чаша вече изстинал чай в ръце. От половин час се опитваше да се наслади на прекрасната билкова запарка, но спокойствието й бе нарушено поне два пъти от неотложни въпроси, свързани с имението. Като се вслушваше с половин ухо в клюките, които мисис Стратън с явно удоволствие повтаряше за пореден път, Алиса разсеяно отпи от чая, наслаждавайки се на няколкото блажени минути спокойствие.

— Лейди Алиса — започна жената с неумолим глас. — Едва се докоснахте до ябълковата ми торта. Приготвих я, както я обичате — с много канела.

— Изглежда чудесно — побърза да отговори младата жена, като се опитваше да избегне обичайния разговор за това колко е необходимо да яде, защото е твърде слаба.

Тя си отчупи малко парче и яростно задъвка.

Зарадвана, че господарката изпълнява желанията й, мисис Стратън се върна към къкрещата върху печката тенджера. Ловко наряза приготвения лук и моркови и ги пусна във врящата супа. Наоколо се разнесе приятен аромат и изпълни кухнята с усещането за уют и спокойствие.

Алиса затвори очи. Поглъщаше миризмата на родния дом и се чувстваше съвсем доволна. Винаги се опитваше да прекарва поне по час на ден тук, в това кътче, далеч от ежедневните потискащи проблеми, да се отпусне в приятна атмосфера сред непрестанното бъбрене на мисис Стратън. А на нея винаги би могло да се разчита за клюките в съседните имения. И въпреки че самата Алиса не искаше да го признае, тя също изпитваше любопитство към този особен свят на аристокрацията, в който нямаше достъп. С годините нарастваше притеснението й от мнението на околните към странния й начин на живот, но от време на време се разнасяха слухове за толкова отвратително поведение на местните благородници, че младата мис Карингтън вече се съмняваше, че би могла да бъде какъвто и да било обект на интерес в околността.

Нейният баща, виконт Мългрейв, ненавиждаше живота в провинцията и прекарваше по-голямата част от времето си в клубовете и игралните домове в Лондон, като бе поверил дъщеря си на грижите на гувернантки и слуги. Малката беше останала без майка в съвсем ранна възраст и после съдбата й поднесе това необичайно и самотно детство. Но тя не се бе чувствала нещастна. Слугите в имението изпитваха искрена обич и загриженост към сериозното момиченце. То израсна, заобиколено от доброта и любов.

Когато достигна възрастта, при която трябваше да я представят в обществото, баща й беше затънал отново в дългове и не искаше да мисли за необходимата сума за тоалети при откриването на новия сезон в Лондон. И така, на двайсет и четири, Алиса бе все още неомъжена, без перспективи за успешен брак и със съзнанието, че ще си остане стара мома. Но тя никога не се бе притеснявала от този факт — пред нея стоеше по-сериозна задача от брака, която изцяло поглъщаше силите и времето й: управлението на семейното имение.

Всъщност това бе необичайно занимание за младо момиче, но Алиса бе приела мисията си с присъщата й всеотдайност. Не се колебаеше да иска помощ от тези, на които вярваше. Познанията й се увеличаваха с всяка изминала година и в някои отношения тя дори надмина учителите си — дългогодишни арендатори на виконта. Имението процъфтяваше под ръководството й и онези, които проявяваха скептицизъм в началото, сега я уважаваха заради честността и любовта й към земята и хората.

Алиса бе доволна от успехите си и въпреки че товарът понякога ставаше непоносим, тя се чувстваше полезна и удовлетворена. Облаци надвисваха над хоризонта единствено когато баща й се появяваше неочаквано в имението. Лорд Карингтън търсеше постоянно пари, непрекъснато пиеше, обиждаше слугите и създаваше неприятности. За щастие, посещенията му бяха кратки и редки.

Алиса тъкмо преглъщаше следващата хапка от ябълковата торта, когато икономът неочаквано се появи на вратата. Тя веднага забеляза, че носеше официалното си облекло. Парчето торта заседна в гърлото й. Пъркинс се обличаше по този начин само когато имаха гости. А посетителите идваха единствено заради дълговете на баща й.

— Той е в салона, лейди Алиса — информира я тихо старият човек, след като се увери по изражението й, че е разбрала.

При тези думи мисис Стратън се обърна рязко и се вгледа в Алиса с питащи очи. „Винаги е едно и също“ — помисли си младата жена, като усети напрежението, изпълнило стаята.

— Каза ли господинът името си? — попита тя и бавно се изправи.

— Твърди, че е дукът на Гилинигам.

Дук? Алиса онемя. Това бе твърде необичайно, защото само много отчаян човек би си направил труда да дойде лично. Повечето изпращаха секретарите си или адвоката да получат необходимото. Когато баща й останеше без пари, той просто вземаше назаем, но отказваше да напусне игралните маси. Тя се помоли този път причината да е друга.

— Мислиш ли, че наистина е дук? — попита тя, като разчиташе на мнението на Пъркинс.

Икономът помисли малко и после отговори:

— Носи скъпи дрехи и се държи с подобаваща арогантност. Създава впечатление, че би трябвало да го очакваме. Но пътува сам, без придружители.

Странно, помисли си Алиса.

— Благодаря, Пъркинс. Ще го приема веднага.

Тя мълчаливо последва иконома към фоайето. Спря се за малко пред вратата на салона, за да потисне обзелото я неутолимо желание да се обърне и да избяга. Пое дълбоко въздух, после кимна и Пъркинс отвори вратата. Алиса влезе безшумно и застана на прага. Остана незабелязана, докато вратата се затвори зад гърба й. В този момент дукът се обърна — очакването в погледа му се смени с изненада, последвана от въпросителен израз.

Алиса едва чуто въздъхна, когато напълно осъзна какво вижда пред себе си. Елегантният мъж в салона не приличаше на никого, който бе виждала преди. Мъжественото му присъствие сякаш изпълваше стаята и младата жена осъзна как, почти неприлично, се бе втренчила в бронзовото му лице с неприкрито възхищение.

Той беше висок, с впечатляващо широки рамене и мускулести крака. Беше облечен в безукорен двуреден редингот, в модерния за времето сиво-син цвят и бяла риза с висока яка. Изящното шалче около врата допълваше тоалета му, кожените бричове прилепваха плътно към краката и подхождаха идеално на лъщящите от чистота ботуши. Косата му бе ниско подстригана, катраненочерна, леко къдрава към краищата. Той направи няколко крачки към нея и Алиса бе като хипнотизирана от особените му сребристосиви очи.

Наистина е красив, каза си младата жена. Той изглеждаше толкова различен от останалите мъже, с които обикновено си имаше работа баща й, че тя почувства странна увереност — бе сбъркала в преценката си за неговото посещение.

Алиса се отърси от вцепенението, което елегантната му фигура бе предизвикала, и се опита да говори спокойно:

— Добър ден, Ваша светлост. Виждам, че Пъркинс ви е донесъл нещо за освежаване. — Тя грациозно наведе глава към полупразната му чаша. — Желаете ли нещо друго?

— Очаквах виконт Мългрейв. — В тона на мъжа пролича моментно объркване. — Но ако той не е тук, бих могъл да се срещна с управителя на имението.

Алиса замръзна. Ако той искаше да се срещне с управителя, то наистина ставаше въпрос за дълг от страна на баща й. Тя несъзнателно въздъхна, но бързо възвърна хладнокръвието си, защото дукът я наблюдаваше съсредоточено.

— Последвайте ме, ако обичате. — Младата жена се завъртя на токовете си и тръгна с преднамерена царствена походка към вратата.

Цялото й същество излъчваше презрение и нетърпение да изпълни по-скоро неприятната задача. Дукът дори не успя да си поеме дъх, за да възрази, когато тя вече беше излязла от стаята.

— Какво, по дяволите, става? — изкрещя той, постави чашата върху полицата над камината и забърза след Алиса.

Пресече огромното фоайе с няколко широки крачки и се изравни с младата жена тъкмо когато достигна тежката врата на залата за гости. Тя отвори с артистичен жест и влезе в стаята, без да се интересува дали дукът я следва.

Алиса се отправи решително към махагоновото бюро и извади чифт очила за четене с позлатени рамки и счетоводна книга. Постави очилата на върха на носа си и заговори с възможно най-студения си глас:

— Предлагам да свършим работата по най-бързия начин, Ваша светлост.

Дукът продължаваше да стои на прага и внимателно оглеждаше стаята, като не вярваше на очите си. Последните слънчеви лъчи проникваха през открехнатите завеси и проблясваха върху златото. Беше невероятна гледка: дългите дървени маси, разположени до стените, бяха съединени и върху тях беше наредена златна, сребърна и бронзова посуда. Към центъра на залата имаше още шест подобни реда от маси, върху които блестяха изключително ценни предмети, произведения на изкуството от минали векове и страни на света. Необикновени китайски вази бяха накацали на една от тях, прекрасни византийски бокали украсяваха друга.

Венециански скулптури от стъкло стояха до кристални чаши и изящни порцеланови фигурки. Забележителна колекция от нефрит изпълваше огромна стъклена кутия, истинска антикварна рядкост. По стените висяха многобройни произведения на италиански художници от Ренесанса и холандски майстори от седемнайсети век. Дори и галерията на принца регент изглеждаше жалка в сравнение с изумителната гледка.

Алиса внимателно наблюдаваше дука. Тя винаги преценяваше хората по реакцията им, когато за пръв път влизаха в тази стая. Въпросителният поглед, който мъжът й отправи, я изненада. Беше очаквала обичайната алчност. Озадачена, попита:

— Може би не съм разбрала правилно и вие не сте тук, за да си приберете дължимото след играта на карти с виконт Мългрейв?

Морган почувства, че търпението му се изчерпва.

— Мадам, ако имате някакво намерение да продължите да работите в това имение, незабавно извикайте виконта или управителя, или някой друг с необходимите пълномощия, за да мога да си свърша работата.

— Аз ръководя имението, Ваша милост — отговори Алиса, като не се сдържа и също повиши глас.

— Коя, по дяволите, сте вие?

— Алиса Карингтън.

— Съпругата на лорд Карингтън?

— Дъщеря му.

Отговорът й го изненада. Та тя бе облечена като прислужница. Дори по-лошо. Погледът му я измери преценяващо, плъзна се бавно по всяка линия на тялото й. Тя бе висока. По-висока от повечето жени, които познаваше. Държеше тялото си гордо изправено, почти сковано. Лицето й бе ъгловато с високи скули, прав, изящно очертан нос и пълни чувствени устни. Беше бледоруса, едва забележима лека руменина обагряше бузите й. Но очите й наистина го впечатлиха. Въпреки очилата, той ясно виждаше дълбоката зеленина, засенчена от дълги, тъмни мигли. Бадемовидната форма на очите придаваше на лицето й екзотично, загадъчно изражение. Опънатата й назад, пристегната коса не му даваше възможност да прецени точния й цвят и дукът реши, че това е възможно най-неподходящата прическа за една млада жена. Роклята й, чийто цвят също не можеше да се определи, бе съвсем обикновена и явно излязла от мода. Неугледната дреха падаше свободно около тялото й и изцяло прикриваше формите му. Но красивото й лице продължаваше да го привлича, въпреки волята му. Тя не бе красива в общоприетия смисъл на тази дума, но чертите й бяха класически и цялото й същество излъчваше достойнство и изисканост, които силно го заинтригуваха.

— Не знаех, че Джеръми Карингтън има семейство, което живее в Уестгейт Менър.

— Е, добре, вече знаете. — Алиса му отправи смразяващ поглед, който дукът напълно пренебрегна.

— И вие управлявате имението, лейди Карингтън?

— Мис Карингтън — сухо го поправи тя.

— Не ви разбрах…

— Лейди Карингтън, моята майка, почина. Аз предпочитам да се обръщат към мен с мис Карингтън.

— Чудесно, мис Карингтън — с плътен глас продължи дукът, като нарочно подчертаваше всяка сричка. — Та вие управлявате имението?

— Точно така.

— Тогава мога ли да попитам какво е всичко това? — Мъжът очерта кръг с ръката си, като явно имаше предвид странната колекция от произведения на изкуството. — Да не би да е личният ви кабинет, откъдето ръководите делата си?

— Не точно — предизвикателството ясно се усещаше в гласа на Алиса, а в очите й проблесна заядлива искрица.

Тя разбираше, че той едва контролира яда си, защото се бавеше да му даде информацията, която го интересуваше. Знаеше, че е груба, но никак не я бе грижа. Защото дукът все още не бе обяснил внезапното си посещение. Като усещаше, че той я разглежда и преценява най-безцеремонно, младата жена се опита да възвърне самообладанието си.

— Нека започнем отначало, мис Карингтън — меко каза дукът.

— От началото на какво, Ваша светлост?

Този отговор го накара да се приближи бързо към нея и да се надвеси застрашително над масата срещу Алиса. Мрачното му изражение й подсказа, че е отишла твърде далече.

— Не си играйте с мен, мис Карингтън. Предупреждавам ви, в момента не съм в настроение за подобни неща.

Тя се отдръпна, тъй като мъжът се надвеси още по-близо към нея и младата жена можеше да усети дъха му върху лицето си. Сърцето й заби лудешки и Алиса реши да изясни въпроса:

— Както разбрахте, лорд Карингтън отсъства. В подобни случаи аз поемам такива… проблеми като този. Предполагам, че той ви дължи пари.

Облаците по лицето на дука се сгъстиха и Алиса бързо продължи:

— Аз съм картотекирала всички ценности в тази стая. Както се вижда от пръв поглед, разполагам със значителни богатства, някои предмети дори се считат за безценни. Можете да си изберете каквото желаете на стойността на сумата, която ви дължи лорд Карингтън. Ако предпочитате да ви се изплати в брой, моля ви да ми дадете двайсет и четири часа, за да осигуря необходимото. Мога ли да попитам сега колко ви дължим?

— Добре подготвена реч. Предполагам, че сте я репетирали многократно.

Алиса го погледна ядосано, но отказа да отговори на заяждането му.

— Мога ли да получа документа с подписа на лорд Карингтън? — попита тя и грациозно протегна ръка в очакване.

За част от секундата Морган се поколеба дали да не й даде акта за собственост, който потвърждаваше правата му върху имението, но дори и самият той, дукът на Гилингам, не би могъл да бъде толкова жесток. Ясно бе, че Алиса Карингтън въобще не знаеше какво е направил баща й. Той я погледна замислено и още веднъж се удиви на странната гледка, която представляваше младата жена, облечена в безформената си, безцветна рокля.

— Има ли още нещо, което не ви е ясно, Ваша светлост?

Не, помисли си той, всичко беше абсолютно ясно. Все пак трябваше да й го каже и дукът реши, че директният начин е най-подходящ за случая.

— Съжалявам, че точно аз трябва да ви го съобщя, мис Карингтън, но аз съм новият собственик на Уестгейт Менър.

Глава 2

Алиса го погледна стреснато, лицето й пребледня. Сякаш буца заседна в гърлото й и тя запреглъща трудно, като се опитваше да преодолее шока.

— Мога ли да видя документа? — повтори тихо младата жена.

Морган бръкна в джоба на жилетката си и извади акта за собственост. Без да пророни и дума, й го подаде. Наблюдаваше я мълчаливо, като не знаеше какво ще последва. Опитът го беше научил, че жените са твърде емоционални създания. В моменти като този те или припадаха, или изпадаха в истерични пристъпи.

Алиса Карингтън не направи нито едното, нито другото. Тя пое парчето хартия, без да трепне, и го прочете открай докрай. Цялото имение, къщата, обзавеждането, конюшните, фермите на наемателите и цялата останала собственост бяха надлежно описани.

Тя вдигна очи и объркано го погледна:

— Бих желала да видя бележката на лорд Карингтън, не акта за собственост.

Морган разбра:

— Не съм спечелил имението в игра на карти, мис Карингтън. Купих го на търг.

— Търг? Не съм прочела съобщението за това във вестника.

Дукът пристъпваше от крак на крак от неудобство. Мълчаливото й страдание го трогна и го караше да се чувства виновен.

— Не мисля, че са успели да го отпечатат.

— Разбирам — едва проговори Алиса. — Мога ли да попитам за цената, която сте платили?

Дукът без желание назова сумата и Алиса си помисли, че бе повече от честно. Тя бавно кимна, като явно се опитваше да възприеме информацията. Дълбоко в себе си винаги бе знаела, че този ден ще дойде, но това не намаляваше болката. Усети как главата й се замайва, пред очите й се спусна тъмна пелена и за момент Алиса се почувства скрита в мрака на собствената си мъка. Някъде отдалече долетяха думите на красивия мъж пред нея:

— Добре ли сте, мис Карингтън?

Тя погледна към него и видя загриженото изражение, изписано върху лицето му.

— Всичко е наред — бавно проговори тя и чуваше собствените си думи да отекват странно в ушите й. Насили се и се усмихна. — Предполагам, това означава, че ще останете за вечеря. Би трябвало да информирам мисис Стратън.

Алиса свали очилата си с обигран жест и подреди книжата по бюрото, преди да тръгне към вратата. Някъде по средата на стаята тя се спря, изправи гордо рамене и се обърна към дука:

— Пъркинс ще ви покаже стаята и ще ви окаже всяка помощ, от която имате нужда. — Алиса се запъна на думите „стаята ви“, но бързо си възвърна самообладанието. — Бихте ли ме извинили, но трябва да разговарям с готвача. Ще ви видя за вечеря — направи реверанс и излезе.

Пъркинс се появи незабавно, което накара Морган да се чуди дали не е подслушвал. Само един бегъл поглед към разстроеното лице на иконома потвърди съмнението му.

— Води, Пъркинс — провлачено каза дукът. — И вземи пълна кана с бренди.

Морган знаеше, че ще има нужда от това, преди тази нощ да е свършила.

Алиса се отправи към кухнята, за да говори с мисис Стратън. Трябваше да се направят някои допълнителни приготовления за вечерята, но преди всичко бе необходимо да уведоми хората си за случилото се.

Когато влезе, малкият персонал тъкмо започваше вечерята си. Хокинс, пазачът на имението, режеше хляб. Луси и Моли пълнеха чашите и сервираха чиниите. Младият Нед, който се грижеше за конете, флиртуваше с момичетата, като ги караше да се червят и кикотят. Мейвис, старата бавачка, отгледала Алиса и майка й, мъмреше Нед за задявките му, което още повече го амбицираше да се изяви и да направи впечатление на девойките. Мисис Стратън разливаше супата, докато раздаваше команди наляво-надясно и някак си надвикваше веселата суматоха.

Алиса спря за момент, като поглъщаше всички толкова познати звуци и миризми. Тези хора представляваха единственото семейство, което някога бе имала. Сега трябваше да се разделят. Очите й се изпълниха със сълзи, краката й се подкосиха при мисълта за това, което бе направил баща й. Усещаше сърцето си да бие в гърлото и не можеше да понесе чувството на безпомощност и отчаяние.

„Трябва да бъда силна“ — каза си тя, преглътна сълзите и прочисти гърлото си шумно, за да привлече вниманието им. Като подбираше внимателно думите си, Алиса започна:

— Дукът на Гилингам току-що ме информира, че сега той е собственик на Уестгейт Менър.

Мисис Стратън пое рязко дъх и едва не изпусна чинията с горещата супа в скута на Нед. Моли изхълца. Останалите мълчаха.

— Знам, че ударът е ужасен — продължи Алиса, — но дукът изглежда честен човек и ще направя всичко, което зависи от мен, за да запазите работата си в имението, преди да си замина. Ще успеете ли да сервирате вечерята след час, мисис Стратън?

Жената безмълвно кимна в отговор.

— Ще съобщя на Пъркинс да подреди масата в трапезарията за гости. Нед може да му помогне със сервирането. — Алиса плъзна поглед по мълчаливите, изплашени, изразяващи мъка лица. Толкова много чувства и мисли я вълнуваха в момента, че не можеше да им каже нещо смислено. — Ще ми липсвате — прошепна тя бързо и излезе, като остави цялата група от замаяни хора сами да се справят с шока, който бяха предизвикали думите й.

Алиса вече чакаше в трапезарията, когато дукът дойде. Те мълчаливо седнаха и вечерята започна. Морган се почувства странно, когато му посочиха мястото на господаря и собственика на имението, но не каза нищо. Алиса седеше от дясната му страна и той с любопитство очакваше какво ще последва — обикновено подобно разположение на масата се считаше за доста интимно. Но Морган съвсем не бе разочарован.

Забеляза, че тя носеше друга рокля, и макар сивото да бе по-приятно от предишния убит кафяв цвят, впечатлението отново бе на поразяваща бедност. Морган усети, че се пита как ли изглежда жената до него под прекалено широката дреха и доста се учуди на посоката на мислите си.

Интимните връзки след смъртта на жена му се свеждаха до кратки, задоволяващи страстта му преживявания и никога не продължаваха повече от няколко месеца.

Дукът знаеше, че е хубав, богат и с репутация на надарен любовник и щедър мъж, така че интересът на жените бе нещо съвсем нормално.

Някои се страхуваха от надменното му поведение, но повечето го считаха за очарователно предизвикателство и полагаха много усилия, за да привлекат вниманието му. Той, от своя страна, намираше усилията им за ласкателни, а и това го забавляваше. Но лорд Гилингам никога не се впускаше пръв във флирт, нито пък бе почувствал необходимост да го прави, ако не му дадяха ясно да разбере, че е харесван и желан. Досега.

Морган огледа с внимание залата, докато Пъркинс сервираше. Многобройните свещи, разположени върху шкафовете и голямата махагонова маса, хвърляха меки отблясъци. Дукът подозираше, че съвсем умишлено не бяха запалили огромния полилей, но въпреки приглушената светлина, можеше да забележи износените тапети, избледнели на места, от които по разни причини бяха свалени картини или друга украса. Голите, студени стени ярко контрастираха на отрупаната със скъп фин порцелан маса, по която блестяха позлатените прибори и просветваха кристалните чаши. Дукът се намръщи, когато видя добре познатия му вече Пъркинс да влиза с отрупан с ястия поднос. Съмняваше се, че Алиса често вечеря по подобен начин.

Пъркинс царствено сервира вечерята. Помагаше му млад мъж, който явно се притесняваше. Ястията бяха прости, но изненадващо вкусно приготвени. Първо поднесоха ухаеща, подправена с къри супа, последва я желирана дива патица с гарнитура от пресни картофи и зеленчуци, а десертът беше плодов пай.

Морган ядеше с апетит, когато забеляза, че Алиса само побутва парчетата месо в чинията си. И двамата избягваха неприятната тема, така че разговорът се въртеше около чудесната храна и времето. След като почистиха масата, Пъркинс поднесе няколко бутилки, остави ги в близост до господарите и попита.

— Бихте ли желали още нещо, Ваша светлост?

— Не, Пъркинс. Моля те, предай на готвача, че вечерята беше чудесна — отговори дукът и освободи иконома.

Забеляза, че старият човек се поколеба, но след като получи утвърдителен знак от Алиса, излезе от стаята.

— Шери, мис Карингтън? — учтиво попита Морган и напълни чашата й.

Чувстваше се необичайно — да пие шери с дама след вечеря, бе най-малкото странно. Обичаят повеляваше жените да напускат залата веднага след храненето, като оставят мъжете сами с брендито, цигарите и разговорите. Устните му се разтеглиха в несъзнателна усмивка — нищо в Уестгейт Менър не напомняше за утвърдените порядки във висшето общество, към което бе привикнал. Същото се отнасяше и до Алиса Карингтън.

— Радвам се, че харесахте вечерята, Ваша светлост — каза Алиса. — Мисис Стратън бе много притеснена, тъй като не разполагаше с достатъчно време за подготовка. Но вие ще се уверите, че тя е чудесна в работата си, както между другото и всички, които работят тук.

Дукът изненадано повдигна вежди — усети вълнението в гласа й и това изостри любопитството му. Защото досега мис Карингтън бе показвала завидно самообладание, но ето че бе дошъл моментът, в който бе загубила железния си контрол.

— Бихте ли ми казали, мис Карингтън, защо баща ви не е тук? — попита Морган, като съвсем съзнателно смени темата.

— Лорд Карингтън е много рядко в имението. Той никога не е харесвал провинциалния живот — предпочита разнообразието в Лондон.

— Не бяхте ли информирана за моето посещение?

— Не. Мисля, че не е имало достатъчно време.

— Глупости — рязко отметна глава дукът. — Мина повече от седмица, откакто Карингтън ми прехвърли имението.

— Толкова отдавна? — отбеляза сухо тя. — Наистина сте твърде благовъзпитан и въздържан, след като не сте се втурнали веднага насам.

Морган я изгледа студено, но се възпря. Много малко хора, особено пък жени, бяха имали смелостта да се държат предизвикателно с него. По-голямата част веднага се поддаваха на властния му характер, впечатляваха се от титлата и богатствата му. Но Алиса Карингтън явно бе от по-друга материя.

— Вие не предпочитате ли също разнообразието на Лондон, мис Карингтън?

Алиса рязко се извърна към мъжа, като се страхуваше, че той се подиграва, но красивото лице срещу нея бе напълно искрено. Брадичката й нервно подскочи:

— Никога не съм била в Лондон.

Сребристосивите му очи се присвиха от изненада.

Изведнъж той разбра колко уязвима и самотна беше тя. Запита се какъв живот ли бе водило това момиче, изоставено от баща си в провинциалното имение.

— Нямате основание да недоволствате — внимателно започна той. — Много пъти съм си мислил каква досада е цялата тази шумотевица в Лондон. Да не говорим за обществото — с по-голямата част от хората не си заслужава дори да се познаваш.

Алиса му отправи едва доловима усмивка:

— Уверявам ви, че едва ли бих могла да бъда считана за жена, която недоволства или се оплаква за нещо толкова несъществено като липсата на познанства в Лондон.

Той отново се учуди на отсъствието на каквито и да било преструвки й превземки в поведението й. Това му действаше освежаващо. Почувства се привлечен от открития й характер и зеления огън на дълбоките бадемовидни очи.

— А вие с какво предпочитате да се занимавате, мис Карингтън?

— Обичам да яздя — веднага отговори тя. — Обожавам да съм сред природата. Бродирането оставям за вечерите, а четенето е огромно удоволствие, въпреки че рядко имам време да удовлетворявам личните си предпочитания и интереси.

— Сама ли се справяте с имението?

— Помагат ми няколко дългогодишни служители на семейството — призна Алиса. — Предпочитам да се справям сама и с тяхна помощ, мисля, че успявах. Лорд Карингтън не възразяваше.

— Лорд Карингтън? Защо сте винаги толкова хладна, когато става въпрос за баща ви?

Алиса го погледна неразбиращо:

— Винаги съм мислела за него като за лорд Карингтън. Дори когато бях малко момиченце.

Морган недоумяваше що за баща бе този човек, предизвикал подобно отчуждение у едно младо момиче.

— Но, изглежда, баща ви е направил всичко необходимо за вашето възпитание. Едва ли ви липсват умения за висшето общество.

— Е, не сърбам, когато си ям супата, и ползвам успешно приборите — засмя се Алиса. — Всъщност бавачката ми, Мейвис, винаги е имала огромно влияние върху мен. Пък и гувернантките все пак успяха да огладят някои мои несъвършенства.

— Трудно дете ли бяхте? — Морган можеше да си я представи единствено като жизнерадостно, упорито малко момиченце с открит, любознателен нрав.

— Мисля, че точното определение е „с висок дух“, Ваша светлост. Но, честно казано, аз се държах прилично. Желанието да се харесам на гувернантките си оформи поведението ми.

— Тогава защо са били толкова много?

— Лорд Карингтън имаше навика да не им плаща редовно заплатите. В края на краищата те бяха принуждавани да си търсят по-добро място. Задържаха се за различно време.

Морган си напълни отново чашата и погледна жената до себе си с възхищение. Колкото повече говореше с нея, толкова повече се чувстваше привлечен. Тя, изглежда, не беше като онези комплексирани жени, с които обикновено се срещаше. Просто едно провинциално момиче, честно и интелигентно. И с най-красивите очи, които някога бе виждал.

— Значи харесвате местното общество, мис Карингтън?

— Аз не посещавам приеми и други обществени прояви, Ваша светлост. Репутацията на лорд Карингтън като прахосник и комарджия ме постави в неблагоприятна позиция сред местните благородници още преди много години. Освен това излязох извън традиционната им представа за стара мома — заех се да ръководя имението. Мен не ме възприемат, не одобряват поведението ми.

— Не е толкова необичайно една жена да поеме управлението на парите в собствените си ръце — настоя дукът. — Баба ми, старата дукеса, проявява жив интерес към всичките си финансови дела.

— Баба ви е вдовица. Винаги се подхожда с разбиране към вдовиците, разрешава им се по-голяма свобода на действие. Освен това интересът е нещо съвсем различно от боравенето с финансите.

— Хората често са подозрителни към неща, които не разбират напълно — каза Морган.

— Може би — съгласи се Алиса. — Но в моя случай изолацията ми в провинциалното общество не се дължи само на факта, че съм неомъжена жена, която се занимава с мъжка работа. Всъщност моят най-голям грях е, че проявих воля и успях — тя стана и го погледна. — Пъркинс е запалил огъня в салона за гости. Ще продължим ли там?

Алиса се чувстваше непривично в тази ситуация — разговорът непрекъснато се връщаше към нея и сега се радваше, че може да отклони вниманието на госта от себе си.

Докато прекосяваха огромния коридор, тя изучаваше мъжа до себе си, като се опитваше да прецени как да подхване темата за служителите на имението и тяхното оставане на работа. Бе казала на хората, че дукът е свестен човек, но това бе само предположение.

— Свирите ли, мис Карингтън? — попита Морган, когато влязоха в стаята.

— Не, Ваша светлост, не свиря на пиано. Мис Гибсън, една от гувернантките, притежаваше талант, но успя да ме научи само на някои основни неща. Дори не чета нотите както трябва.

— И тя си тръгна, защото не й платиха?

— Не, лорд Карингтън я наплаши. — Алиса се изчерви в затруднението си да обясни. — Мис Гибсън бе значително по-млада от останалите гувернантки и доста хубава. Страхувам се, че някоя вечер се е почувствал преситен от удоволствията в Лондон и се е опитал да я направи своя любовница. Тя напусна веднага след случилото се.

Дукът не каза нищо и Алиса съжали, че е била толкова откровена. Тя се чудеше дали е шокирала госта с безцеремонния си отговор. Но това бе истината — лорд Карингтън се бе напил и опитал да прелъсти жена, която зависеше от него. Алиса знаеше, че това са неща, за които тя не би трябвало да знае, а още по-малко да говори. Такива бяха правилата на учтивия разговор — тук честността и прямотата нямаха място.

Твърдо решена да говори с дука за персонала, тя се настани на нисък стол близо до огъня. Изразителните й зелени очи не изпускаха Морган, докато той крачеше безцелно из стаята.

Алиса не можеше да сдържи възхищението си от елегантния вечерен костюм и артистичността, с която дукът носеше дрехите си. Около него витаеше дух на сила и власт. Явно бе човек, свикнал да получава онова, което иска. Ако наистина мислеше за хората си, тя не би трябвало да го предизвиква.

Дукът престана да се разхожда и се обърна към нея. Усмивката, озарила лицето му, наистина я обезкуражи. Алиса изпита чувството, че се потапя в сребристосивите очи срещу нея. За известно време те се изучаваха съсредоточено и размишляваха.

Алиса съвсем се обърка, притесни се и избърбори:

— Какво възнамерявате да правите с имението?

Дукът пристъпи от крак на крак, почувствал неудобство от директния въпрос.

— По-младият ми брат, Тристан, се кани да се жени до края на годината. Той винаги е харесвал провинцията. Решил съм да му подаря имението и се надявам да е щастлив тук.

Алиса си пое дъх, за да обмисли, новата информация и да прецени как би могла да я използва.

— И вашият брат ще поеме грижата за имението?

— Разбира се.

— Той ще решава кой ще остане и кой ще напусне?

— Има ли някакво значение кой ще го прави, мис Карингтън? Да не би да планирате да работите тук?

— Мислите ли, че брат ви би обмислил подобна възможност? — отговори му с въпрос Алиса, а очите й бяха изпълнени с надежда. — Знам, че е необичайно, но съм отлично квалифицирана, а и вече съм доказала на практика, че мога успешно да се справям.

За няколко секунди Морган мислеше, че тя се шегува. После разбра, че момичето говори сериозно, и се помъчи да прикрие скептицизма в отговора си.

— Едно е да управляваш собственото си фамилно имение и съвсем друго някой да те наеме за тази работа. Не мисля, че идеята за жена управител ще допадне на Тристан. Той е убеден, че жените имат свое строго определено място в обществото.

— Определено място в обществото? — повтори меко Алиса. — И къде точно се намира това място?

Дукът се усмихна на пълния й с възмущение въпрос. Облегна се удобно в креслото и протегна дългите си крака.

— Жената трябва да бъде предпазена и закриляна от грубостта и проблемите в живота, за да може да посвети цялото си време на осигуряване на удобството и щастието на мъжа, поел отговорността за нея. През деня тя би трябвало да бъде до него — красива и обожаваща го — любяща и изпълнителна в леглото.

— До него, Ваша светлост, но не и в краката му — презрително изкоментира Алиса.

— Ех, ако е абсолютно необходимо — усмихна се цинично Морган. — Не сте ли съгласна, мис Карингтън?

Тя повдигна гордо брадичка:

— Никога не ми се е налагало да ме закрилят или предпазват, Ваша светлост. И намирам мнението ви за моя пол грубо и предубедено. Вярвам, че един мъж има нужда да се грижи за жена си само защото това го кара да се чувства щастлив.

Той се усмихна и Алиса трябваше да напрегне цялата си воля, за да остане спокойна при това показно самодоволство. Имаше чувството, че мъжът й се присмива, и въпреки това знаеше, че разговорът й е приятен. Защото с всяка измината минута тя усещаше все по-осезаемо мъжкото присъствие — красивото лице, привлекателната усмивка, искрените очи, които потъваха в нейните и я караха да се чувства толкова женствена. Сякаш бе погълнала някаква сладка отрова, водеща я до опиянение. Алиса знаеше, че това е опасно. И в същото време завладяващо и непреодолимо. Затова реши, че трябва да приключи вечерта възможно най-скоро, и отново върна разговора към новия собственик на имението.

— Тъй като брат ви би се чувствал унижен да ми предложи работа в имението, смея ли да се надявам, че останалите ще запазят положението си. Както сам можете да прецените, само аз съм особената и странната тук. Всички други се справят отлично.

— Въпреки мнението, което успях да ви създам за брат си, мога да ви уверя, мис Карингтън, че той не е някакъв тиранин. Уверен съм, че всеки, който си върши добре работата, ще бъде помолен да остане. Но повече не бих могъл да обещая.

Беше честен отговор и Алиса кимна с глава в знак на съгласие.

— Мога само да се надявам, Ваша светлост, че уважаваният ви брат е със същите разбирания.

Тя леко се поклони за довиждане и напусна стаята.

Морган се ухили широко на последните й думи, като никак не беше сигурен дали тя бе имала намерение да изрази възхищение, или да го обиди. Да, Алиса Карингтън не беше като жените, които познаваше, още по-малко приличаше на онези, с които се срещаше. И той я намираше очарователна. Е, какво да се прави — френски шпиони в Рамсгейт Касъл, а сега тази интригуваща мис. Седмицата далеч бе надхвърлила представите му за седем нормални, обикновени, привични дни. Дукът си помисли, че невинната, искрена и пряма Алиса го бе накарала да се чувства по-жизнен отколкото ако беше в стая, пълна с красиви, многословни куртизанки. Мъжът поклати глава, забавлявайки се с тази иронична ситуация, и бавно тръгна към стълбището. Докато се качваше, в главата му се въртеше не друга, а палавата мисъл къде ли е спалнята на Алиса Карингтън.

На следващата сутрин Алиса се събуди по-рано от обикновено. Полежа, замислена за събитията от предната вечер — колко малко време бе необходимо, за да бъде разбит животът на човека! Сякаш беше ужасен сън. Но не беше и тя почувства желание да се скрие в завивките на леглото и да прекара така деня. Все пак успя да стане, да се приготви и с невиждащи очи се взря в ранната утринна мъгла. Сълзите потекоха по лицето й, но тя знаеше, че не може да си позволи лукса да плаче. Притвори тежките завеси на прозореца и прекоси стаята, за да наплиска лицето си със студена вода. Искаше й се да изтрие издайническите следи на умората след безсънната нощ. Облече се набързо, прибра косата си в кок на врата и бе готова за закуската заедно с персонала в кухнята. Вече почти бе прекосила фоайето и тъкмо завиваше зад ъгъла, когато внезапно пред нея изникна дукът. Алиса залитна встрани и мъжът инстинктивно я прихвана за раменете, за да я задържи.

— Проклятие! — изруга тихо младата жена, докато оправяше роклята си.

— Добро утро и на вас също.

Алиса пое шумно дъх и се вгледа в сребристите очи срещу себе си.

— Извинявам се, Ваша светлост — тя усети, че се изчервява и несъзнателно докосна с ръка пламналата си буза.

Той най-безсрамно се ухили.

— За какво, мис Карингтън? За това, че едва не ме съборихте или че се нахвърлихте върху ми толкова очарователно?

— Ако искате да бъдете груб, ще си оттегля извинението — сопна се тя.

Дукът наклони глава, за да я огледа по-добре, и като забеляза ядосаното й лице, не се сдържа и съвсем искрено се разсмя. Смехът му бе най-заразителното нещо, което бе чувала някога, и Алиса, без да осъзнае, също се усмихна.

Когато се успокоиха, тя забеляза, че Морган бе облечен за езда. Плътно прилепналите дрехи очертаваха стройно мускулесто тяло и младата жена отново се изчерви. Съвсем несъзнателно ръката й легна върху рамото му, пръстите й се плъзнаха гальовно по широката гръд, като се наслаждаваха на контраста между мекото кадифе на връхната дреха и стегнатата плът под него.

Мъжът бе изненадан, жестът й го бе заварил неподготвен и затова не можа да прикрие желанието си. Той се пресегна и повдигна лицето й, очите му я оглеждаха с нескрито любопитство и страст. Погледите им се срещнаха и тя се изплаши — чак сега разбра какво бе направила. Алиса стреснато отдръпна ръката си, за момент си помисли, че сърцето й ще спре да тупти. Прехапа устни, за да се овладее. Лицето й стана огненочервено, тя сведе очи и не смееше да го погледне отново.

Морган разбра, съжали я и меко каза:

— Надявах се да ме придружите в обиколката ми на имението тази сутрин. Може би след закуска?

Все още неспособна да говори, Алиса само кимна.

— Чудесно. Хайде тогава да отидем и да видим какво е сътворила мисис Стратън за закуска. — Морган сграбчи ръката й и преди да чуе някакви протестни думи, бързо тръгна надолу по стълбите и влезе в трапезарията.

Мисис Стратън наистина бе много заета. Пъркинс наливаше кафето, докато Моли и Луси носеха безбройни подноси с димяща храна и внимателно ги подреждаха върху бюфета встрани.

— Да ви сервирам ли, Ваша светлост? — запита икономът.

— Да, Пъркинс, сложете прибори и за лейди Алиса.

Тя с гордост забеляза блестящата от чистота изгладена покривка на масата, снежнобелите салфетки, излъсканите сребърни прибори, семплата, но елегантна ваза с цветя. Добрият стар Пъркинс бе успял да осигури дори и един брой на „Морнинг Поуст“. Алиса трескаво се надяваше, че всичко това ще му направи впечатление и дукът ще остане доволен от усилията им да му доставят удоволствие.

Тя се усмихна благодарно на Пъркинс, който постави чиния пред нея, но едва не изпусна чашата от китайски порцелан, когато видя съдържанието й: бъбреци, яйца на очи, пържени картофи, печена шунка и дебел резен филе. Та това бе храната, която тя ядеше за цял месец! „О, господи, целият ми бюджет за храна рухна“ — помисли си Алиса. Беше забравила, че сега дукът осигуряваше и плащаше храната. Този факт обаче не събуди апетита й. Алиса разсеяно ровеше в чинията, ронеше хляба на малки парченца и дори не се пресегна към маслото.

— Смея ли да ви попитам, мис Карингтън, какви са вашите бъдещи планове? — учтиво започна разговор дукът.

— Планове ли? Мисля, че вие ми напомнихте да ви разведа из имението — безсмислено отговори тя.

— Нямах предвид днес, а изобщо — подчертано меко продължи той.

— О, вие имате предвид какво смятам да правя, след като… хм… напусна Уестгейт Менър? Не се безпокойте, всичко е уредено.

Дукът учудено повдигна вежди.

— Толкова скоро? — Сивите очи се присвиха недоверчиво. — Но вие ми казахте, че не сте знаели нищо за продажбата на имението до вчера следобед!

— Не ме разбрахте. Обмислила съм всичко много преди да дойдете.

Той се намръщи в недоумение и тя побърза да му обясни:

— Въпреки мнението ви за женския пол, ние не сме чак толкова безпомощни, глупави и неподготвени за живота. Някои от нас са способни да се грижат за себе си. Още когато видях книгата с отчетите за състоянието на имението, се убедих, че лорд Карингтън няма да престане да пилее парите си. Знаех, че все някога ще загуби Уестгейт Менър. И така реших, че ще е най-сигурно, ако закупя някоя малка къща в покрайнините на селото. И го направих — сключих изгодна сделка с един стар учен, който реши да живее зад граница. В същото време вложих малка сума пари в някои сделки и успях да спечеля. Не е много, но ще успея да се справя с приходите, които, ще имам. Лордът пропиля дори зестрата, която майка ми ми остави. Точно тогава реших да взема тези пари като компенсация за грижите ми за имението — завърши Алиса и в тона й се прокраднаха нотки на оправдание.

Морган я гледаше с огромно удивление.

— През краткото време на нашето запознанство вие непрекъснато ме изненадвате.

Тя му се усмихна:

— Ще го приема за комплимент, макар да не съм сигурна, че имахте предвид това.

В този момент влезе Пъркинс със сребърен поднос в ръце. Спря се пред Алиса и с поклон постави пред нея съдържанието му.

— Пощата е пристигнала по това време? — попита учудено тя.

— Писмото бе донесено от специален пратеник от Лондон, лейди Алиса.

Любопитна, младата жена разпечата восъка върху плика и веднага разпозна специфичната хартия, която лорд Карингтън използваше.

— От адвокатите на баща ми — информира тя дука. Устните й се изкривиха в иронична усмивка. — Вероятно това е съобщението за продажбата на имението и вашето пристигане.

Но щом започна да чете, изражението й се промени. Зелените й очи се разшириха, цялото й тяло застина, напрежението и тревогата победиха самообладанието й. Тя повдигна пребледнялото си лице към духа и прошепна:

— Лорд Карингтън е мъртъв. Намерили са го в стаята му снощи. С куршум в главата.

Глава 3

Възцари се мрачно мълчание. Двамата мъже чакаха Алиса да продължи. Но тя просто гледаше младия мъж пред себе си, все още объркана и вцепенена. Дукът протегна нетърпеливо ръка:

— Може ли? — Той взе писмото и бързо прочете съдържанието му. — Изглежда, вашият адвокат, мистър Бартлет, е успял да уреди въпроса с полицията. Той ги е разубедил да водят разследване. Смъртта на лорд Карингтън е нещастен случай. Това е заключението.

— Нещастен случай? — повтори невярващо Алиса.

— Пъркинс, донеси бренди — нареди Морган, като видя унесеното й състояние.

Икономът бързо излезе и мъжът взе ръцете й в своите. Тя изведнъж се почувства уютно от силата и топлината на допира му.

— Изпий това — нареди Морган и й поднесе чаша с бренди. — Ще успокои нервите ти.

Тя не му обърна внимание, а отново попита:

— Как могат да считат подобно нещо за нещастен случай? — отчаяние изпълваше гласа й. — Няма ли все пак да има някакво разследване? Ами ако е било убийство или някой го е принудил да го направи?

— Това е всичко, Пъркинс — каза дукът и освободи иконома.

Щом останаха сами, той отново взе ръцете й в своите. Морган бе развълнуван от измъчения й поглед, но това не го спря да й каже истината:

— Мистър Бартлет ви е направил голяма услуга, мис Карингтън. — Той спокойно се опитваше да я убеди. — Това е най-доброто за всички, особено за вас.

Напрежението се засили, когато Алиса се реши да сподели ужасяващото я подозрение.

— Самоубийство — прошепна тя. — Да не намеквате, че е било самоубийство?

— Изглежда, че е така — внимателно потвърди Морган.

— И вие смятате, че трябва да оставя въпроса без последствие? — вдървено продължи тя.

— Може би това е най-разумно.

— И какво би трябвало да направя сега? — разсеяно попита Алиса. — Да отида до Лондон да… да… — Думите просто бягаха от устните й.

— Мистър Бартлет ще подготви всичко. Просто му наредете да изпрати тялото на лорд Карингтън тук.

— В Уестгейт Менър? Но защо… Имението не принадлежи вече на фамилията Карингтън.

— Да не мислите, че съм някакво чудовище, което ще откаже последното място за почивка на един благородник? Разбира се, че ще бъде погребан тук. — Гласът на дука прозвуча по-сурово, отколкото бе възнамерявал, но причината се криеше в това, че, кой знае защо, Морган се чувстваше виновен.

— Благодаря ви — леко се раздвижиха в отговор устните на младата жена. — Ще изпратя писмо на мистър Бартлет веднага.

Тя седеше неподвижно на стола, стиснала забравената чаша с бренди. „Самоубийство, самоубийство.“

Думата ехтеше в съзнанието й. Тя позволи на шока и мъката да надделеят над забележителното й самообладание. Опитваше се да си припомни нещо хубаво, свързано с баща й, някой незабравим спомен. И се чувстваше още по-отчаяна, защото не можеше. Джеръми Карингтън беше егоист, необщителен и отчужден, студен баща. А сега се бе самоубил и я оставяше съвсем сама.

Дукът й говореше нещо. Алиса вдигна невиждащи очи в опит да се съсредоточи и да излезе от обзелото я вцепенение. Мъжът повтори:

— Има ли нещо, което бихте искали да направя, мис Карингтън?

Да, тя искаше да крещи. Ако можеше всичко това да не се бе случвало и нещата да се върнеха към стария, привичен ред! Алиса затвори очи в напразно усилие да прогони мисълта от главата си. „Искам да се тревожа за цената на зърното и за времето, което може да измрази реколтата. Не желая да ме гонят от собствения ми дом и да погребвам баща си, който току-що се е самоубил“ — мислеше си тя. После обезсилена и обезсърчена изпи на един дъх брендито.

— Направихте вече достатъчно, Ваша светлост — студено каза тя, като ясно съзнаваше, че няма право да му прехвърля чужди вини, но не можеше да сдържи укора и страданието в гласа си. — Мисля, ще ме извините, ако не прекарам сутринта с вас в разглеждане на имението. Ще трябва веднага да се занимая с неотложна кореспонденция.

Морган остана сам, като продължаваше да се взира в затворилата се след нея врата. Няколко минути се чудеше дали да я последва и да се опита по някакъв начин да облекчи страданието й. Но не можеше да измисли какво още да каже или направи. Чувстваше необяснима злоба към Джеръми Карингтън. Как бе могъл този човек да бъде толкова безотговорен и жесток към собственото си дете? Бе просто невероятно.

Дукът забави тръгването си колкото е възможно, като се надяваше, че Алиса ще приключи с писането на писмата и ще го потърси. Най-накрая разбра, че тя няма да го направи и че самият той ще трябва да я намери.

Откри я в кабинета, загледана замислено в оловните капаци на прозорците.

Жената го чу да влиза и бързо се обърна. Дукът забеляза проблясъка на болка в очите й, преди тя да успее да прикрие слабостта си.

— Готов ли сте да отпътувате, Ваша светлост? — прозвуча твърдо гласът й.

— Ако не ви трябва някаква помощ.

Алиса поклати глава. Импулсивно тръгна към него, протегнала ръка за сбогом. Искаше й се с този последен жест да се извини за безпричинната си грубост.

Дукът разбра, хвана ръката й, приближи я до устните си и нежно целуна китката й.

Очите им се срещнаха. Двамата постояха така за момент. И в този кратък миг сякаш погледнаха в душите си. Привличането бе толкова непобедимо, че мъжът не издържа. Нежно я пое в прегръдката си, силното му мъжко тяло я приюти и успокои. Затова, макар и изненадана от жеста му, тя просто си почиваше в сигурността на ръцете му. Физическото му надмощие и духовна сила вдъхнаха на Алиса усещане за сигурност. Удивена от самата себе си, тя вдигна лице и му благодари мълчаливо за човечността и състраданието.

Морган също се чувстваше необичайно. Силни, познати усещания запулсираха в тялото му, щом погледите им се сляха. Без да мисли повече, той се наведе и я целуна. Целувката беше дълга и чувствена — мъжът проучваше и се наслаждаваше, поддаваше се на емоцията и страстта. Осъзна какво прави чак когато усети удивлението и нерешителния отговор на устните й. Почувствал неудобство, той завърши целувката също толкова неочаквано, колкото я бе започнал, и отстъпи, изумен от факта, че не бе успял да се овладее.

Алиса го наблюдаваше с уплашените си очи, почти онемяла. Тя се полюляваше леко, като се чудеше дали ако се облегне на рамото му, той отново ще я целуне. Целувката му бе най-забележителното нещо, което бе изпитала през живота си досега: настъпателна и въпреки това нежна, силна, но и ласкава. Съжаляваше, че не може да се повтори.

Морган се намръщи на замечтаното й изражение. Преглътна шумно, за да преодолее неудобството и вълнението, и реши, че е време да се сбогува.

— Довиждане, мис Карингтън.

— Ваша светлост — изговори отчетливо думите тя, объркана от неочакваната му грубост.

Наблюдаваше мъжа, без да трепне, докато той излизаше от стаята, преднамерено забързан. Алиса рязко разтърси глава, за да преодолее натрапчивата мисъл за целувката и се върна към бюрото с недовършеното писмо.

Дукът скочи в очакващата го двуколка и се обърна към Пъркинс:

— Кажи на мис Карингтън, че може да ме намери в Рамсгейт Касъл, до Портсмут. Ще бъда там до четвъртък тази седмица. След това заминавам за резиденцията си в Лондон. — Той подаде на иконома бележка, съдържаща същата информация. — И, Пъркинс, наблюдавай я, не я изпускай от очи — продължи Морган, изненадвайки и себе си, и стария човек.

После с леко подръпване на юздите подкара расовите коне по алеята.

Беше разсеян по целия път до Рамсгейт Касъл. Мислите му непрекъснато кръжаха около Алиса. Не можеше да си обясни с какво момичето го бе впечатлило толкова силно. Целувката им бе страстна и му достави огромно удоволствие въпреки очевидната й неопитност. Според него Алиса също се бе наслаждавала на интимността им. Но Морган не бе очарован само от красотата й. Той бе впечатлен от силния дух и интелигентността, от способността й да се справя с трудностите с някаква особена лекота. И то при обстоятелства, които биха принудили много мъже да отстъпят. Що се отнася до по-голямата част от жените, те биха били безпомощни. А тази бе демонстрирала вътрешна сила и кураж, с който бе спечелила уважението му по време на краткия му престой в имението.

И въпреки тези ясно определени причини, все пак имаше нещо, което убягваше от желанието му да бъде разбрано — тя го привличаше не само с волята, силата и хубостта си. Имаше и друга причина, която не му харесваше. Въобще не му харесваше.

Беше усещал подобно безпомощно привличане към жена си, Валери, преди много години. Не беше точно същото, разбира се, но той бе изпитвал силно вълнение, когато бяха заедно. За съжаление, чувството бе избледняло и после изчезнало съвсем след женитбата им, а той вече усещаше, че е хванат в капан. Обвързан с жена, която не обичаше, нито харесваше. А и тя постоянно му напомняше какво мъчение бе да бъдеш съпруга на лорд Гилингам.

Валери бе плакала отчаяно, докато му обясняваше, че се чувства наранена и обидена от постоянните му физически домогвания до тялото й. Бе ужасена от контакта им и го обвини, че я използва единствено за да зачене наследник. И Морган бе наясно, че тя казва истината. Размисли и оттогава стоеше далеч от леглото на жена си. Тя почина, без да му роди дете, но и Морган не бе вече толкова загрижен за продължението на рода. По-малкият му брат, Тристан, се бе върнал наскоро след поредната война на полуострова — ранен, но по божията милост — жив. Морган незабавно прие, че той ще реши въпроса с наследника на титлата и имението. Той самият не желаеше да мисли за нова, скорошна женитба. Ето защо отговорността за продължаването на рода Аштън бе прехвърлена на Тристан.

Мрачните мисли на дука се изпариха веднага щом забеляза Рамсгейт Касъл в далечината. Въпреки че не бе основното му жилище през детството, замъкът бе свидетел на много скъпи спомени за опияняващи момчешки лета. Той стоеше царствено на върха на хълма и като че ли наблюдаваше всичко наоколо. Слънчевите лъчи проблясваха по сивите каменни стени и омекотяваха величието, което пораждаха огромните размери на постройката, издигната от Хенри VIII като крепост, която да спира нашествията на френските банди. В истински замък го бе превърнал четвъртият по ред дук, дядото на Морган, който решил да го обнови след завръщането си от Европа. Реконструкцията на сградата бе отнела цели двайсет години, но резултатът бе впечатляващ — изкуството на майсторите, богатството и въображението бяха създали нещо завладяващо. Бе възстановен в готически стил, първоначалните архитектурни елементи бяха превърнати в произведения на изкуството: високи каменни кули; пищни орнаменти; безбройни арковидни прозорци, някои от които от рисувано стъкло; будещи възхищение и любопитство гравюри, дело на майсторско длето.

Интериорът бе не по-малко зашеметяващ: мраморни подове, рисувани в черно, червено и бяло; тавани, по които проблясваше злато; високи релефни дърворезби.

Неочакваното пристигане на духа хвърли всички в паника. Бърк, икономът, едва не изпочупи пръстите на ръцете си от притеснение, докато следваше Морган по огромното фоайе и му помагаше да свали палтото и ръкавиците си.

— Не бяхме осведомени за пристигането ви, Ваша светлост. — Страхът се прокрадваше недвусмислено в гласа му. — Готвачът едва ли ще има време да приготви подходяща вечеря.

— Не се притеснявай, Бърк — спокойно отговори дукът. — Имах работа насам и не можех да се върна в Лондон, без да съм се видял, със старата дукеса. Как е тя?

— В отлично здраве, както винаги, Ваша светлост. Мисля, че са в дневната заедно с мисис Глиндън. Работят върху кореспонденцията на Нейна светлост.

Тези думи предизвикаха усмивка по лицето на Морган. Баба му винаги „работеше върху кореспонденцията си“. Веднъж той й бе казал, че е написала повече писма до приятелите си, отколкото Наполеон до генералите си.

— Чудесно. Ще отида там веднага, след като се измия и преоблека — каза дукът и бързо се заизкачва по дългото ветровито стълбище.

След него Бърк пухтеше и се опитваше да не изостава.

— А, Бърк, бих желал да сервирате чая в дневната след час.

С рязко движение на ръката той освободи иконома и взе последните няколко стъпала по две наведнъж.

Изоставащият Бърк застина неподвижен, сграбчил металния парапет, докато успее да нормализира дъха си. Надяваше се, че все пак ще успее да се справи с разпорежданията на дука своевременно.

Морган се изми, преоблече се и се почувства безкрайно по-добре. Ободрен и освежен се отправи към дневната, за да поздрави баба си. Когато влезе, тъкмо сервираха чая.

— Морган! — възкликна старата дукеса. — Каква приятна изненада.

Дукът се приближи и се приведе, за да целуне бузата й.

— Изглеждате чудесно, мадам.

Дукесата потупа мястото до себе си и той седна.

— С Имоджин тъкмо привършихме.

Морган погледна към компаньонката на баба си.

— Как сте, мисис Глиндън?

— Много добре, Ваша светлост — тихо отговори жената.

— Ще пиете ли чай с нас, Имоджин? — учтиво попита дукесата.

Мисис Глиндън отклони поканата. Въпреки че бе прехвърлила средната възраст, тя се чувстваше смутена от присъствието на внука на работодателката си. Освен това знаеше, че дукесата предпочита да остане насаме с него.

— Тогава ще ви видим на вечеря — освободи я дукесата. — Хайде, кажи ми сега, скъпо момче, на какво дължа тази прекрасна изненада. Досега винаги си ме предупреждавал, не е присъщо за теб да дойдеш, без да се обадиш предварително. — В гласа на старата жена прозвучаха тревожни нотки. — Да не се е случило нещо? Тристан добре ли е?

— Трис е добре — успокои я Морган. — Какво ви става на всички днес? Не мога ли просто да дойда вкъщи, без да всявам паника? Първо Бърк, сега и ти.

— Не се ядосвай, Морган — каза дукесата, като го наблюдаваше замислено.

По-големият й внук не избухваше лесно, но тя познаваше настроенията му и й беше ясно, че нещо го тревожи. Затова реши да изчака благоприятен случай да подхване отново темата и се зае да налива чая. Елегантно повдигна порцелановия чайник, напълни изящните чаши, добави захар и поднесе на Морган димящата, уханна напитка. Той пое в ръцете си ювелирното изделие, като се опитваше да не разлее съдържанието. Дукесата му напълни и една голяма чиния с бисквити, сандвичи, кифлички и любимите му сладки, постави я на ниската масичка пред него и го наблюдаваше как се храни с наслаждение.

Самата тя разсеяно отпиваше от чашата си и продължаваше да се взира в лицето на любимия си внук. Забеляза следите от умора в очите и тънките тъжни бръчици около устните. Да, нещо наистина го безпокоеше, но опитът й подсказваше, че той сам щеше да й го каже, когато му дойдеше времето.

Тя обичаше и двамата си внуци. Но по-големият заемаше специално място в сърцето й. Дукесата не бе сляпа за недостатъците му — той бе избухлив и властен, в някои моменти дори и тиранин. Но под тази външна изява се криеше благородно, честно сърце и лесно наранима чувствителност. Много малко хора познаваха истинската му същност. Но старата жена бе наясно с нещастния му брак. Тя също се обвиняваше, защото бе взела активно участие, бе насърчила тази връзка. И тя единствено знаеше за болката и вината, която Морган изпитваше заради смъртта на Валери. Дукесата бе станала свидетел на затварянето му в себе си, продължило повече от три години. Дукът бе сложен човек — харесваха го и го уважаваха в обществото, но малцина можеха да се похвалят с приятелството му. Той ревниво пазеше собствения си свят. Колкото до жените, дукесата добре знаеше репутацията му на честен човек. Тя не бе наивна — известно й бе, че внукът й издържа метреси, а и връзките му с омъжени жени не бяха тайна. Но те бяха инцидентни, в тон с времето, в което живееха. Бе положила много усилия и старание да го запознава с млади жени и девойки с добро обществено положение и състояние. Накрая се отказа. Морган категорично й бе заявил, че не желае да обсъжда нова женитба, и тя тактично бе отстъпила, уважавайки молбата му. Беше нещо като неписан договор между тях.

След като реши, че той е приключил с храненето, дукесата продължи с въпросите:

— Как са Трис и неговата скъпа Каролайн? Напредват ли с подготовката за сватбата? Отвеяната й майка още ли не е определила точната дата?

— Бабо — предупредително започна Морган, — не можеш да се отнасяш по този начин към лейди Гренъм.

— И защо не? Та това е самата истина. Благодаря на бога, че Каролайн е наследила единствено мекия характер на майка си, но не и липсата на всякакъв разум. Знаеш, че не понасям глупостите, особено при жените. Но хайде да се върнем на подготовката за сватбата.

Морган й хвърли унищожителен поглед:

— Ако ще говорим за сватби, по-добре да си тръгвам.

— О, стига си се цупил, Морган. Ако продължаваш, ще си взема назад думите, че съм безумно радостна да те видя.

— Извинявай. Имах много неприятна седмица. — Морган изяде още два малки сандвича. — Бабо, познаваш ли Джеръми Карингтън, виконт Мългрейв?

Старата дукеса се замисли за миг.

— Спомням си ясно, че се срещнах с Елеонор Карингтън преди много години. Тя почина млада, бедната жена. Беше много тъжно. Но не съм сигурна каква точно беше връзката й с лорд Карингтън. Съпруга или сестра? Не, почакай, Елеонор му беше жена. Имаха и дете — едно малко момиченце.

— Алиса — промърмори дукът.

— Имаха чудесен дом някъде в Хемпшир. Мисля, че се казваше Уестгейт Менър.

В този момент Морган си пожела баба му да не притежаваше толкова силна памет. Тя знаеше повече за фамилия Карингтън, отколкото самият той.

— Сега имението е мое — информира баба си Морган.

— Не знаех, че възнамеряваш да купуваш още едно имение!

— Всъщност го спечелих на търг.

— Търг! По това време на годината?

— Беше единична продажба, наистина необичайна. В един от клубовете на Уайт — допълни без желание дукът.

— Боже мили! Що за глупак би продал част от собствеността си по този смешен начин? — Дукесата присви подозрително очи. — Да не е бил пиян?

— Разбира се, че не — рязко отговори Морган. — Уверявам те, бабо, платих му съвсем разумна цена. Беше повече от честно, дал съм му повече, отколкото си заслужава, като съдя по това, което видях вчера.

Дукесата стисна устни:

— Въпреки това намирам цялата тази история за доста странна. Необичайна е дори за теб, Морган.

Дукът повдигна вежди:

— Да не намеквате, че постъпките ми са неуместни, мадам?

— Не — бавно продължи дукесата. — Не намеквам. Твърдя го!

— Разбрах, мадам. — Морган знаеше къде да спре. Щеше да изчака няколко дена, преди да й каже за смъртта на лорд Карингтън. — Но мисля, че Трис би желал да има имението, след като се ожени.

Дукесата обмисли думите му и веднага смени тона:

— Сигурна съм, че ще се радва. Дълбоко в себе си Трис винаги е желал да живее в провинцията и да се занимава със стопанство. А и ще бъде разумно Каролайн да бъде далеч от Лондон и от влиянието на майка си. Никой не е толкова грижовен и внимателен като теб, момчето ми.

— А вие сте ужасна — пошегува се Морган.

— Да, прав си — съгласи се тя с весели искрици в очите.

Вечерята започна обещаващо. Морган галантно настани двете дами, преди да седне начело на масата. Официално облечени слуги, по един за всеки от вечерящите, сервираха първото ястие.

Дукът ядеше, без да усеща вкуса на храната. Умът му бе зает с предстоящия разговор с управителя на имението, Викърс. Бе го насрочил за сутринта. Чувстваше се особено, едва ли не като глупак, да поставя капани в собствения си дом.

Информацията на лорд Касълриг може и да е погрешна, реши дукът, докато пресушаваше третата чаша с вино. Не бе възможно някой в имението да работи за французите.

Дукесата улови погледа му и се намръщи неодобрително на празната му чаша. Морган й се усмихна палаво, по момчешки, за да стопи раздразнението й. Старата жена не можа да издържи на чара му и също се усмихна в отговор.

— Казах ли ви, мадам, колко сте очарователна тази вечер? — каза й нежно той и преглътна парчето месо от фазан.

Дукесата засия при този комплимент и гордо се изправи на стола си:

— Не сте, сър — отговори му тя, — крайно време беше.

Тя наистина изглеждаше прекрасно — облечена бе в семпла сива рокля с квадратно деколте. На шията й блестяха огромни сапфири и диаманти, косата й бе обвита с тюрбан, който правеше дребното й лице по-издължено и изтънчено. В сравнение с ниската, закръглена мисис Глиндън, дукесата изглеждаше много млада за своите шейсет години.

Мисис Глиндън. Морган подозрително погледна към компаньонката на баба си. Сега си спомни, че е чувал за някакви нейни роднини във Франция. Дали пък в това не се криеше нещо?

— Кажете ми, мисис Глиндън, все още ли имате близки, които живеят във Франция?

— Да, Ваша светлост — отговори жената, поласкана от това, че той си е спомнил нещо толкова лично, свързано е нея. — Моята сестра, чийто съпруг почина, и тримата й синове имат къща близо до Париж.

— Често ли си пишете с тях?

— Не много. Има известни трудности с получаването на писмата оттам през последните няколко години.

— Но винаги се намира начин, нали? — настояваше Морган.

— Предполагам, че да — продължи колебливо мисис Глиндън, като не разбираше какво цели дукът с този разговор.

— Племенниците ви във френската армия ли служат в момента? — притисна я Морган.

— О, боже господи, не. Ваша светлост — дойде бързият отговор. — Те са все още много малки. Филип, най-големият, е на тринайсет години.

— А вашата сестра, мисис Глиндън? Тя симпатизира ли на френската кауза?

— Аз… ъ… не съм сигурна какво имате предвид — вцепени се жената.

— Въпросът е много прост. Сестра ви симпатизира ли на Наполеон? — В гласа му се прокрадна обвинение.

— Морган, моля те — намеси се дукесата, — какво си си въобразил, че говориш на Имоджин с подобен тон?

Морган изгледа двете жени. Мисис Глиндън бе готова да се разплаче, а баба му се канеше да плисне съдържанието на чашата си в лицето му.

Дукът се почеса по врата. „Какво ми става? Държа се, като че ли бедната жена е обвинена в убийство!“

— Дами, приемете извиненията ми. Мадам, мисис Глиндън, ще можете ли да ме извините? Не мисля, че съм подходяща компания тази вечер. — Той се изправи и им кимна за довиждане, преди да излезе от стаята.

На следващата сутрин Морган се бе втренчил мрачно във великолепните градини. Стоеше в библиотеката и си мислеше за току-що преминалия разговор. Той не му бе донесъл нищо ново или неочаквано. Не бяха наемали нови хора през последните години. Морган се чувстваше напълно объркан, а това усещане никак не му харесваше.

Той прекоси стаята — стъпките му потъваха в дебелия ориенталски килим — и затвори вратата на библиотеката. Не успяваше да се освободи от лошото предчувствие.

Изглеждаше му твърде просто да постави капан на Фолкън. Дукът бе получил три папки с документи, всяка от които съдържаше важна, но различна информация за придвижването на армията на полуострова. Бяха го инструктирали да заключи първата папка в бюрото си в Рамсгейт Касъл, втората на друго, по-необичайно място в същата стая, а третата — в жилището си в Лондон.

Лорд Касълриг възнамеряваше да подхвърли на определени хора новината, че Морган заема важно място и активно съдейства на Военното министерство. Това трябваше да наведе шпионина на мисълта, че има какво да получи от дука. Очакваха, че Фолкън ще активизира връзката си в Рамсгейт Касъл, за да се сдобие с ценната информация.

Британските шпиони във Франция щяха да съобщят каква информация е била получена.

Всеки, който познаваше работещите в имението и имаше достъп до Рамсгейт, щеше да може да намери първата папка в бюрото. Втората щяха да открият много по-трудно. Ако и от нея изтечеше информация, можеха да направят заключението, че шпионинът е от приближените на дука. А ако и третата папка попаднеше в ръцете на французите, то някой от висшето общество бе намесен в играта.

След като се увери, че вратата е заключена, Морган извади от вътрешния си джоб документите. Първата папка постави в най-горното чекмедже на бюрото и превъртя ключа. Вторият комплект скри в кутия, която постави в един лъскав шкаф в стил Шератън.

Огледа още веднъж стаята и излезе. Капанът бе заложен. Сега оставаше да се чака.

Три дни по-късно Джеръми Карингтън бе погребан до жена си във фамилното гробище. Службата бе съвсем обикновена. За да плати, Алиса продаде единствената си скъпоценност — гранатова брошка с перли, наследена от баба й. Тя не заплака по време на опелото, стоеше съвсем сама във февруарската мъгла. Съвсем спокойно наблюдаваше как тежкият дъбов ковчег с тялото на баща й бе спуснат в земята. Знаеше, че изглежда коравосърдечна, но не се чувстваше способна да рони фалшиви сълзи заради малцината, присъстващи на погребението. Бяха дошли няколко местни благородници, по-скоро от любопитство, отколкото от някакви други чувства. За Алиса те бяха напълно непознати и чужди.

Мистър Бартлет, адвокатът на лорд Карингтън, също дойде и когато приключиха с формалностите, той и Алиса проведоха кратък разговор, за да обсъдят положението с имението. Новините бяха лоши.

Веднага след като седнаха в библиотеката, адвокатът започна:

— Уестгейт Менър, както вече знаете, лейди Алиса, принадлежи на Морган Аштън, дук на Гилингам.

Впечатляващата фигура на дука изникна в съзнанието й и сърцето на Алиса заби учестено.

— Доколкото разбирам, новият виконт Мългрейв е вашият чичо, мистър Ричард Карингтън — продължи Бартлет.

— Чичо ми? — сухо попита Алиса. Тя бе забравила напълно за съществуването на по-младия брат на баща си. — Никога не съм го виждала. Той е заминал за колониите много преди да се родя. Предполагам, че са се скарали за нещо. И, доколкото знам, не са се срещали в продължение на трийсет години. Не знам нищо за Ричард, но едва ли титлата му означава нещо за него. Още повече че няма нищо за унаследяване.

Алиса погледна въпросително адвоката, очаквайки мнението му. Мистър Бартлет, нисък, набит човек, се размърда от неудобство под открития й поглед. После прочисти гърлото си:

— За съжаление, лейди Алиса, новият виконт Мългрейв трябва да бъде открит незабавно. Казвам ви го, защото не успях да разбера нищо за местонахождението на Ричард Карингтън, нито пък на неговите наследници. Надявах се, че вие ще ми помогнете.

— Защо е толкова важно да го намерите, мистър Бартлет? — Лошото предчувствие не напускаше Алиса.

— Когато е умрял, лорд Карингтън е оставил значителна сума от неплатени сметки. — Адвокатът извади документите от кожената кесия, която държеше в скута си.

Алиса вдигна уплашено очи към него:

— Не е възможно. Лорд Карингтън е продал Уестгейт Менър на търг. Би трябвало тази сума да покрие дълговете от хазарта.

— Парите от продажбата баща ви е похарчил, преди да умре. — Бартлет посочи дебелата купчина книжа. — Това не са сметки от хазартни дългове, лейди Алиса, а търговски: за шивач, обущар, наем за жилището и други подобни. Сега те би трябвало да бъдат изплатени от новия наследник и ако ние не открием чичо ви, вие сте отговорна за тези дългове.

— Колко? — попита Алиса, а лицето й бе добило пепеляв оттенък.

— Общата сума възлиза на около шест хиляди лири.

Шест хиляди! Алиса бавно издиша въздуха, който бе задържала, за да приеме новината. Стомахът й се сви на топка и тя постави треперещата си ръка на устните, за да спре напиращия вик. „Господ да ми е на помощ: Дано това да е някаква грешка.“ Но щом отново погледна към адвоката, тя разбра, че нямаше никаква грешка.

— И какво ще стане, ако не мога да платя?

Мистър Бартлет прехапа устни, преди да отговори:

— Длъжниците, които не могат да платят, отиват в затвора Нюгейт — каза той с възможно най-мекия си глас.

— И аз предполагах, че е така, мистър Бартлет. — Алиса прекоси стаята и взе необходимите документи от бюрото си. Почувства как гърлото й се стяга, а ужасът от това, което се канеше да направи, разтърси тялото й. Тя мълчаливо протегна ръката си с хартията към адвоката:

— Вложих известна сума пари преди няколко години и сега притежавам скромна къща в покрайнините на селото. Ако я продам и изтегля инвестициите си, мислите ли, че ще набавя необходимото, за да платя дълговете?

Говореше спокойно, но мъжът виждаше какво й коства подобно решение. Той бегло погледна документите, защото вече бе решил твърдо да покрие разликата със собствени пари.

— Сигурен съм, че това ще е достатъчно. Надявам се, че ще ми разрешите да действам от ваше име.

— Ще ви бъда безкрайно благодарна, мистър Бартлет — бързо каза Алиса и го изчака да приближи изхода на библиотеката. — Искрено ви благодаря за проявената доброта.

Бартлет видя тъгата в зелените й очи. Усмихна й се окуражаващо и излезе.

Щом вратата се затвори след него, Алиса бавно се свлече на пода. Умът й отказа да работи, в главата й остана една-единствена мисъл — вече нямаше нищо, абсолютно нищо, от което да преживява.

Глава 4

— Мислиш ли, че отец Джеймисън ще може да ми помогне да си запазя работата, Мейвис? — питаше Алиса бавачката си.

През цялата седмица след срещата й с Бартлет тя търсеше нещо, от което да се прехранва. Напразно. В пълно отчаяние моли за помощ местния викарий с надеждата, че ще й даде поне препоръка. За нейна изненада, той предложи да се свърже със сестра си в Корнуол, дама със значителни доходи, която би могла да знае някое семейство, нуждаещо се от гувернантка или компаньонка.

— Сигурна съм, че Джеймисън ще направи всичко по силите си — подсмърчаше Мейвис. — Той е добър човек, въпреки че носи расо.

Тя не изпитваше уважение към служителите на църквата и използваше всяка възможност да изрази мнението си.

Двете жени бяха в спалнята на господарите на имението. Подреждаха личните вещи на лорд Карингтън, за да разчистят къщата за новия собственик.

— Добре, въпреки че не одобрявам напълно отец Джеймисън, аз съм му благодарна за помощта!

Мейвис спря работата си и извърна лице от Алиса. Гласът й натежа от напиращите сълзи и тя напразно се опитваше да проговори.

— Как бих искала да можех да се грижа за теб, както когато беше мъничко, безпомощно бебе. Къса ми се сърцето, като си помисля, че ще стоиш затворена с няколко досадни деца и ще погубваш младостта и красотата си. — Мейвис извади носна кърпичка от джоба на престилката и шумно си издуха носа.

— О, Мейвис! — Алиса се втурна и успокоително я прегърна. — Трудно може да се каже, че съм красива, пък и младостта ми остана някъде в миналото. Бих желала единствено да ми достигнат интелигентността, упоритостта и твърдостта на духа, за да премина през този свят.

— Това не е честно — отговори й Мейвис. — Ти си лейди, родена и възпитана като лейди. Трябва да се омъжиш, да имаш деца, които да обичаш, и съпруг, който да те пази и да се грижи за теб. Да не живееш с безпокойство за прехраната си.

— Мейвис, не се разстройвай. Всичко ще се оправи. Сигурна съм, че няма да ме наемат като гувернантка, а като компаньонка.

— Това звучи ужасно.

— Няма много възможности за жена в моето положение.

Тя зае дръзка поза и предизвикателно каза:

— Разбира се, винаги мога да се опитам да стана актриса…

— Лейди Алиса! — шокирана извика старата жена и Алиса се разсмя от сърце.

— Добре. Поне те накарах да спреш да плачеш. Стига вече глупости. Имаме твърде много работа за вършене, а аз искам всичко да е готово, преди дукът да влезе във владение на имението.

— Нямаш ли все още известие кога ще пристигне? — попита Мейвис, докато вадеше чифт проядени от молците бричове от стария гардероб.

Алиса поклати глава.

— Скоро ще разберем.

Единственото съобщение от дука след неговото заминаване бе кратка бележка. В нея се казваше, че може да остане толкова, колкото е необходимо, преди да освободи неговата собственост. Беше съвсем кратка, но дукът я бе написал саморъчно. Той се бе подписал лично, но това бе твърде необичайно и тя цял следобед мислеше върху този факт.

Алиса знаеше, че е глупаво, но не можеше да се освободи от спомена за прегръдката на мъжа и целувката му на раздяла. Не бе свикнала да я докосват, още по-малко да я целуват. Не беше чудно, че не можеше да забрави случилото се.

Отвори огромен пътнически сандък, натрупа извадените от него дрехи върху пода и започнала ги преглежда и сортира. По-голямата част бяха износени или с петна от храна и вино. Всичко изглеждаше ужасно, някои от сандъците не бяха отваряни с години. Лошият дъх в стаята действаше зле на Алиса. Безпокойството на Мейвис за несигурното й бъдеще също я терзаеше — повече отколкото би искала. Не я привличаше идеята да прекара живота си сред чужденци. Още по-малко да слугува на някого.

— Някаква карета идва насам — съобщи Мейвис, проточила шия през прозореца на спалнята. — Очаквате ли някого?

— Не. Не мога да различа герба. Ти виждаш ли по-ясно? — Алиса любопитно се надвеси, за да разгледа каретата, която вече наближаваше входа.

— Не и оттук — отговори бавачката. — Старите ми очи не виждат както някога, но трябва да е някой благородник. Отдавна не е идвала карета от нашия край.

Двете жени продължиха да наблюдават от удобната си позиция, докато каретата зави пред къщата и спря пред входната врата. Един слаб и висок като върлина лакей скочи на земята и отвори вратичката.

Първият човек, излязъл от впечатляващата карета, бе мъж, последван от две жени. Алиса видя, че и двете са облечени модерно и скъпо. Може би бяха съседи, дошли да изразят съболезнованията си.

И внезапно вниманието й бе привлечено от конник, препускащ по алеята. Беше възседнал най-огромния расов кон, който Алиса някога бе виждала. Мъжът спря великолепното животно до току-що пристигналите гости и заговори с тях.

Младата жена изгаряше от любопитство и се наведе още повече през прозореца, е надеждата да чуе нещо. В този миг первазът под нея изпращя, дървото, проядено от червеи, поддаде и тя започна да пада. Изкрещя, размаха ръце в напразно усилие и, слава богу — вярната Мейвис успя да я изтегли обратно.

Всички долу бяха повдигнали глави, стреснати от внезапния вик. Бавачката пусна Алиса на пода и й помогна да се задържи, защото тя се полюляваше, замаяна от случилото се. Младата жена най-после се успокои, оправи разрешената си коса и погледна отново през прозореца. Срещна погледите на четири чифта питащи очи. Тя веднага разпозна в ездача дук Гилингам.

Той й махна весело с ръка и Алиса почувства как се изчервява от унижение. Хванаха я на местопрестъплението — да шпионира от прозореца като непослушно дете.

— Погледни тук, дървото е направо изгнило — възкликна Мейвис, докато оглеждаше остатъците от перваза. — Цялото това място е една развалина. Можеше да паднеш и да си счупиш врата.

— Нищо ми няма, Мейвис. Нищо, с изключение на нараненото ми достойнство. — Алиса си пое дълбоко дъх. — Колко жалко, че ме видяха. Дукът явно притежава таланта да ме вижда в най-лошата ми светлина.

— А, значи дукът е пристигнал.

— Да. По-добре да сляза долу. Паркинс помага на мисис Стратън да прегледа склада с продуктите. Не съм сигурна дали са чули, че някой е дошъл.

Когато влезе в предната зала, не завари никого. Тъкмо се канеше да потърси неочакваните посетители, и Пъркинс се появи забързан от салона за гости.

— Дукът поиска да ги заведа в салона — обясни икономът. — Заповяда ми да поднеса нещо за освежаване.

Алиса въздъхна притеснена. Не бяха готови за гости.

— Сигурна съм, че мисис Стратън ще може да направи нещо, за да ги посрещнем както трябва. Кажи й да приготви чай и сандвичи и донеси вино за господата. — Тя докосна рамото на стария човек. — Ще се справиш, не се безпокой.

— А… това се казва бързо обслужване — говореше някой, когато Алиса влезе.

Тя се обърна към младия мъж, на когото принадлежаха тези думи, и го изгледа смразяващо. Той въобще не се впечатли от отношението й, а й отправи усмивка, която можеше да размрази и най-леденото сърце. Алиса веднага разбра кой беше той и се прокле за грешката си — приликата му с дука бе очевидна. Това бе единствената личност, която тя не би могла да си позволи да обиди, ако въобще искаше да подхранва надеждата на хората си да останат на работа.

— Мис Карингтън, колко хубаво, че ви виждаме отново — каза дукът и се приближи към нея, с което я спаси от настъпилото неловко мълчание. — Вярвам, че не сте се наранили след малката злополука.

— О, всичко е наред, уверявам ви, ваша милост — кисело му отговори тя. — Колко любезно, че сте загрижен за мен.

Нейният коментар го сепна, вместо да го разсмее. Защото тя изглеждаше много слаба и бледа в черния креп, който я покриваше от главата до петите. Но духът й бе непокътнат. И Морган наистина се радваше, че я вижда.

— Мис Карингтън, мога ли да ви представя брат си, лорд Тристан Аштън, годеницата му Каролайн Гренъм и сестра й, лейди Присила Огдън.

Алиса се поклони в отговор. Те наистина изглеждаха впечатляващо. Тристан не беше толкова висок, колкото дука, но бе добре сложен, с мощни рамене и стройни крака. Той несъмнено бе очарователен в тъмносиния си редингот, който подхождаше на сапфирено сините му очи. Въпреки че не притежаваше властната натура на брат си, Тристан бе човек, с когото трябваше да се съобразяват.

Годеницата му, Каролайн, бе хубавичка, с изящна дребна фигура и руси къдрици, които сякаш извираха отвсякъде. Облечена бе цялата в розова коприна, а сламената шапка с подходящо букетче и нежен бял воал от дантела допълваха тоалета й. Тя олицетворяваше женствеността и нежността. До това момиче Алиса се почувства съвсем стара.

Погледна към другата жена и не можа да открие никаква прилика. Лейди Огдън бе толкова брюнетка, колкото сестра й блондинка. Не бе красива като Каролайн, но въпреки това излъчваше особен чар. Бе облечена изцяло в черно.

— Не бяхме предупредени за идването ви, Ваша светлост — остро започна Алиса. — Ако знаехме, щяхме да ви приготвим достойно посрещане, на вас и вашите гости.

— Страхувам се, че вината е изцяло моя, лейди Алиса — обади се Каролайн със сладък глас. — Когато Морган ни каза за чудесния си сватбен подарък, аз настоях незабавно да дойдем да разгледаме имението. Надявам се, че не ви затрудняваме?

Алиса се поколеба. Тя нямаше право да бъде ядосана — къщата бе вече собственост на дука. Всъщност самата тя причиняваше неудобство с присъствието си.

— Персоналът искаше да направи добро впечатление — бавно промълви Алиса, смекчила тона. — Надявам се да не ги съдите прекалено строго.

— Боже мой, не! — увери я Каролайн. — Морган вече ни каза за отлично обучената прислуга. А и ние ще останем само няколко часа. Дукесата ни очаква в Рамсгейт Касъл тази вечер.

Дукеса? Съпругата на дука? Прониза я остра болка и силно разочарование. Разбира се, естествено бе мъж с положението на дука да бъде семеен. Тя се зачуди колко деца имаха. Хвърли бърз поглед към Морган, но не прочете нищо по лицето му.

— Ще ни покажете ли къщата по-късно? — попита Лейди Огдън любезно.

Алиса я погледна онемяла — какво би могла да каже? Как да откаже, без да изглежда груба? Или пък, ако приеме, как да се справи с подобна ситуация? Да развежда тези непознати хора из собствения си дом, който вече не й принадлежеше!

Тя нервно мачкаше черната тъкан на роклята си. Погледна уплашено към дука, но не получи никаква помощ.

Останалите очакваха съгласието й. Като не видя възможност да откаже, без да наруши добрия тон, Алиса отстъпи. Усмихна се лъчезарно и обяви:

— Ще се чувствам щастлива да ви придружа в разходката ви из имението по-късно. А сега ви моля да ме извините — ще трябва да видя докъде е стигнал Пъркинс. Позвънете, щом сте готови.

Алиса бързо се поклони и излезе, преди някой да успее да я спре.

Да придружава, когото и да било из къщата, се оказа по-потискаща, отколкото трудна задача. Те тръгнаха от най-горния етаж, като първо разгледаха таванските стаи, предназначени за слугите. Но Алиса не помнеше някой да е живял тук от години и разрухата бе пълна: подът бе разбит на места, в прозорците зееха дупки. Счупени мебели и прах, дебел слой сив прах. В ъгъла на една от стаите пробягаха мишки, които накараха Каролайн да изпадне в истерия. Тя изпищя и се вкопчи в Тристан, сякаш я заплашваше смъртна опасност. А той, изглежда, се забавляваше от сърце и започна да търси мишки навсякъде, където влизаха.

Лейди Огдън явно въобще не се впечатляваше от подобни неща и смъмри сестра си:

— Каролайн, ще спреш ли да се държиш като дете? А и ти я окуражаваш, Тристан.

— Само защитавам любимата си — спокойно отговори на упрека Тристан, който очевидно не се обиди от забележката на бъдещата си роднина.

— Глупости, Трис — изхили се дукът. — Ти просто се наслаждаваш всеки път, когато Каролайн скача в обятията ти! — Той намигна на момичето, което му отговори с изчервяване и свенлива усмивка.

Алиса бе вече уморена и измъчена от ужасно главоболие, когато стигнаха до обитаемия етаж. Тя се спря колебливо пред вратите на залата за гости, докато се питаше дали не постъпи глупаво, като не премести „съкровищата“ и не ги подреди в сандъци. Не бе и помисляла дори да ги върне на предишните им места — къщата щеше да има още по-просешки вид. Но младата жена не би могла да предвиди реакциите на Каролайн и лейди Огдън, когато се изправиха пред изящните предмети.

— Боже господи! — възкликна Каролайн и сините й очи се разшириха от удивление.

— Какво, за бога, е това? — удивена извика лейди Огдън.

И двете жени се извърнаха към Алиса. А тя стоеше като вкаменена и гледаше, без да вижда пред себе си; не им даваше никакво обяснение.

„Какво мога да им кажа? Че това е стаята, където съм складирала ценни предмети, за да изплащам дълговете на лорд Карингтън? Разбира се, преди да се застреля.“

— Морган ми разказа, че вие сте събрали тук всичко, за да приготвите имението за нас — внимателно обясни Тристан и наруши неловкото мълчание. — Трябва да ви благодаря, лейди Алиса.

Алиса погледна към дука с изненада, но и той в този момент удивено се взираше в брат си.

— И това е за нас? — невярващо попита Каролайн. Всички се обърнаха към дука за потвърждение.

— Само най-доброто за моя брат и неговата прекрасна невеста — изрецитира дукът приповдигнато.

Алиса погледна към Тристан и той й намигна съзаклятнически. Тя почувства как се изчервява от благодарност заради неговата доброта и му благодари с лека усмивка.

После ги изведе в розовата градина — единствената в цялото имение, която успяваха да поддържат както трябва. Небето бе намръщено, времето явно се разваляше. Вятърът пронизваше до мозъка на костите, внезапно се появиха буреносни облаци и заплиска дъжд.

Дукът залости вратата, след като всички побързаха да се приберат вкъщи, и съобщи:

— Страхувам се, че ще трябва да останем да преспим тук.

Алиса потърка разсеяно слепоочията си — в главата й пулсираше тъпа болка. Уморено се запита какво ще прави. Какво ли още трябваше да очаква от тази нощ?

Дъждът продължаваше да се слее безспирно. Алиса прекара следващите три часа с Луси и Моли. Опитваха се да се оправят с подготовката на стаите за гости.

Каролайн с благородство предложи тя и сестра й да си поделят една стая. Алиса реши да им предложи собствената си спалня. Щеше да премести една кушетка при Мейвис, да изнесе вещите си и да постави чисти чаршафи.

Дукът можеше да спи в стаята за гости, както и предния път. След едно основно почистване и смяна на спалното бельо всичко щеше да е готово.

Оставаше й Тристан, за когото трябваше да избере една от другите четири спални в източното крило. Но те всички бяха в една или друга степен непригодни. В първата камината не теглеше добре, във втората нямаше легло, третата бе обзаведена най-прилично — имаше дори килимче, — но дюшеците бяха ужасни и миришеха на плесен, четвъртата бе най-гола, но все пак разполагаше с най-нужните мебели, а и леглото бе голямо. Алиса се спря на нея — все пак удобството бе за предпочитане пред обзавеждането.

Тя си припомни, че Тристан бе демонстрирал приятен характер и добро чувство за хумор. Съмнително бе да започне да се оплаква от липсата на разкош и лукс.

Най-после стаите бяха готови и Алиса инструктира Пъркинс да покаже на всеки пътя, за да се преоблекат за вечеря. След това отиде до крилото на прислугата от кухнята, за да се погрижи за кочияша и лакея. Взе Луси със себе си, а Моли изпрати да помогне на двете благородни дами.

В кухнята обсъдиха заедно с мисис Стратън менюто за вечеря. После се отби в стаята на Мейвис, за да се освежи. Дукът бе настоял Алиса да присъства и тя не би могла да откаже.

Срещна се с Морган съвсем неочаквано пред вратите на салона. Дукът умело преодоля неловкото мълчание с радушен поздрав и сърцето й заби учестено при вида на официалните му вечерни дрехи. Те влязоха заедно в залата, но тя вече не слушаше коментарите му за времето. Взираше се с полуотворена уста в Тристан и Каролайн, които страстно се целуваха пред камината. Тристан бе прегърнал момичето и впил устни в нежната кожа на врата й. Ръцете на Каролайн бяха обвити нежно около врата му и повдигната на пръсти, тя се бе устремила към тялото му. После дланите на мъжа обхванаха гърдите й, галеха изящните извивки, а устните му се впиха страстно в нейните. Каролайн отговори с нежна въздишка и се притисна още по-близо до него.

По бузите на Алиса изби червенина, цялото й същество се изпълни с копнеж, който не можеше точно да определи. Нещо стегна гърлото й, тя като че ли видя себе си в прегръдките на Морган.

Дукът се изкашля високо и Тристан повдигна глава. Все още прегърнал Каролайн, той дрезгаво прошепна:

— Морган, лейди Алиса, добър вечер.

— Добър вечер, Тристан — спокойно отговори дукът, все едно че не бе забелязал пламенната сцена, на която неволно бяха станали свидетели с Алиса. — Ще пиете ли по чаша шери с Каролайн преди вечеря? — попита той и се доближи до масата с виното.

— Точно от това се нуждаем — каза Тристан. — Сигурен съм, че Каролайн ще го потвърди — той говореше вместо годеницата си, която бе скрила лицето си на гърдите му и явно се опитваше да се успокои.

Бе се опитала да се освободи от прегръдката на мъжа, смутена от чуждото присъствие. Но Тристан отказваше да я пусне, ръцете му продължаваха да я притискат нежно. Не че Каролайн искаше да се отдели от него. Всъщност тя го обичаше със страст, която плашеше и самата нея в определени моменти.

— Шери? — Морган повдигна чашата до ухото на Каролайн.

Тя му отговори с усмивка, после опря ръце в раменете на Тристан, за да го отблъсне.

— Благодаря, Морган — каза момичето, имитирайки спокойствие.

Но той й се усмихна в отговор и тя почувства как притеснението й се стопява.

— Мисля, че ти ще си чудесно попълнение към нашето семейство — проблеснаха очите му. — И съм дълбоко благодарен, че в твоите умели ръце… се крие успехът на оцеляването на фамилията. С нетърпение очаквам да стана грижовен чичо следващата година.

Каролайн бе спасена от по-нататъшните му закачки от идването на лейди Огдън, която отказа питие и се настани до камината в едно малко кресло от палисандър в очакване на Пъркинс да обяви вечерята. Той го направи и Морган инстинктивно предложи ръка на дамата, преди да осъзнае, че Алиса също се нуждае от кавалер. Обърна се, за да се коригира, но тя вече излизаше, като говореше с Пъркинс.

С настаняването също се получиха няколко неловки ситуации. Морган очакваше, че Тристан и Каролайн ще седнат на мястото на домакините от другата страна на голямата махагонова маса и ще го оставят сам да избере компанията си. Брат му обаче бе решил друго. Той настани годеницата си и сестра, й, а после с огромно удоволствие зае мястото между тях и му отправи щастлива усмивка. Дукът нямаше избор — остана му единствената възможност да оглави масата и Алиса бързо се настани на стола от лявата му страна.

Пъркинс и Нед сервираха костенуркова супа, докато Каролайн забавляваше всички с жизнерадостното си бъбрене. Алиса научи, че лейди Огдън е вдовица — съпругът й бе убит в битка на полуострова преди година. Той бе служил заедно с Тристан и това обясняваше как се бяха срещнали Лорд Гилингам и Каролайн. Трис бе напуснал службата, след като го бяха ранили тежко в същата битка, в която бе убит лорд Огдън.

Каролайн умело дирижираше разговора и по време на печеното говеждо и овнешкото на скара, гарнирано с варени картофи в сос, ухаещ на джоджен, Алиса получи представа за разгулния живот на висшето общество в Лондон, за безкрайната поредица от балове, соарета, партита и следобедни чайове. Игралните клубове, театрите, операта, циркът и Градините на Ваукс хол — всичко това удивляваше младата жена, свикнала с провинциалния затворен живот.

Тя през цялото време изучаваше сътрапезниците си, тъй като не й се говореше. Лейди Огдън бе в добро настроение, същото се отнасяше и за дука, но той явно се забавляваше сам. Каролайн беше на върха на щастието, защото вниманието бе изцяло фокусирано върху нея. Въпреки това тя често поглеждаше към Тристан. Той, на свой ред, не сваляше очи от нея. Обича я, осъзна Алиса с удивление. Бе забелязала страстта им, но бе впечатлена от факта, че те наистина бяха влюбени един в друг. Браковете по любов бяха голяма рядкост и въобще не се считаха за модерни, като се имаше предвид наложеният по този въпрос тон във висшето общество. Така че Тристан и Каролайн, изглежда, бяха сред малкото щастливци с късмет.

Разговорът се пренесе върху клюките. Стана ясно, че Каролайн се възхищава от някои отделни личности. Ставаше въпрос за Джордж Брумел, когото тя постоянно наричаше Бю.

— Въобще не ме интересува дали Бю не е в добри отношения с регента — въодушевено говореше тя. — Въпреки това го намирам за неописуемо очарователен. Негова постоянна цел е стилната и изящна елегантност. И вие не можете да отречете добрия му вкус. Дрехите на Бю, къщата, мебелите, библиотеката — всичко, което притежава, е забележително и заслужава възхищение.

— Както и ексцентричността му, Каролайн — каза в отговор дукът като коментар на изявлението й за Брумел.

— Чух, че изпращал прането си на цели двайсет мили извън Лондон, защото там било единственото място, където вършели работата добре, ботушите му се чистели с шампанско. А какво ще кажеш за тримата шивачи, които му правят ръкавиците?

— Той е оригинален, Морган — твърдо настояваше Каролайн, защитавайки своя Бю.

— И Хенри Коуп е считан за ексцентрик — засмя се Тристан. — Познат е като „човекът в зелено“, защото всичко по него е в този цвят. Стаите му, мебелите, личните принадлежности също. Дори храната — яде само зелени плодове и зеленчуци.

— Колко необичайно — изплъзна се от устните на Алиса.

— Те са две ексцентрични контета — кисело изкоментира лейди Огдън.

— Виж, Присила, ти казваш винаги едно и също за всеки мъж, ако той не е Дук Уелингтън — отговори й Каролайн.

— Артър Уесли може и да не е романтик, но той е гений и най-голямата ни надежда, че тази страна ще успее да се справи с Корсиканското чудовище и неговите маршали.

— Аз все още предпочитам истинския романтик. — Каролайн наистина демонстрираше добро чувство за хумор. Тя погали ръката на Тристан. — Като моя скъп Трис или чудесния Лорд Байрон. Поезията му е изтъкана от вълшебство и красота.

— Не знаех, че четеш поезия, Трис — провлачено се обади Морган.

— Ти чу какво каза Каролайн, Морган. Истинска магия — подсмихна се Тристан.

— О, и вие… — Каролайн насочи вилицата си към Тристан. — Не съм единствената жена в Лондон, която намира Лорд Байрон за очарователен. Чух, например, за една сериозна омъжена дама, която не може да скрие чувствата си, щом се спомене името му. Виждат ги постоянно заедно и след вечерните партита тя винаги си тръгва с неговата карета.

— Бедният лорд Мелбърн — състрадателно промълви лейди Огдън. — Колко е ужасно да не можеш да контролираш собствената си съпруга.

— Всеки, който позволи на импулсивна жена като Каролайн Лаш да се развихри в Лондон, си заслужава скандала, който тя причинява — презрително каза дукът.

— Но тя има страхотни крака — закачливо се обади Тристан. — Видях я на бала на лейди Холанд миналата седмица. Не беше поканена, затова се бе маскирала и облякла като прислужница.

— Тристан — предупреди го лейди Огдън. — Чухме достатъчно за прелестите на Каролайн Лаш. Не мисля, че темата е подходяща. — Тя погледна към дука за подкрепа.

— Разкажи ни за последните новини от Военното министерство, Трис — любезно помоли Морган.

Тристан кимна и повтори последната информация за хода на войната. Това, изглежда, успокои лейди Огдън. Тя внимателно слушаше и почти се отпусна. Алиса предположи, че подобни разговори я караха да се чувства по-близо до убития си съпруг.

След вечеря господата не се оттеглиха по обичайния начин, а се присъединиха към дамите в салона. Тристан убеди лейди Огдън да посвири на пианото, докато той и Каролайн седяха един до друг на малкото канапе.

Алиса се оттегли встрани и се настани на един протрит стол в ъгъла на стаята, като се надяваше да остане необезпокоена, докато намери удобен случай да се извини и да си тръгне. Но съвсем скоро Морган притегли едно палисандрово кресло и седна до нея.

— Бяхте доста мълчалива по време на вечерята, мис Карингтън — каза дукът.

— Така ли?

— Надявам се, че не сте се отегчавали от разговора ни за Лондон.

— Точно обратното, Ваша светлост — отговори Алиса. — Аз мисля, че той беше… ъ… той ми изясни много неща. Разбрах колко малко знам за висшето общество.

— А искате ли да научите повече? Имам предвид лично.

Тя поклати глава:

— Разбрах преди доста време, че е безполезно да желаеш нещо, което не можеш да получиш — бе простичкият й отговор.

— И ще прекарате остатъка от живота си само във вашата малка къща? Странно, мис Карингтън, мислех ви за жена с по-висок дух — провокира я Морган.

Тя не го разочарова. Мъжът видя зелените пламъци в очите й.

— Няма да бъда в малката си къща, Ваша светлост. Мисля, че ще се наложи да отида в Корнуол веднага след като нещата тук се уредят — ледено го информира тя.

— При някое семейство?

— Не, ще работя за някого.

— Да ви наемат? И какво ще правите? Гувернантка? Или пък компаньонка? — невярващо питаше Морган. В съзнанието му изникна картината от последното му пребиваване в Рамсгейт — баба му и мисис Глиндън.

— Да, търся нещо подобно — бързо отговори Алиса. — Не успях да намеря работа като управител на имение. Така че нямам избор. — Тя се мъчеше да излъчва увереност и жизнерадост, но усилията й отидоха напразно.

— И защо е това внезапно решение? — остро попита Морган.

Алиса рязко отметна глава с намерение да му каже да си гледа работата, но загрижените му очи я спряха. Какво значение имаше? И без това той щеше да разбере рано или късно. Все пак не й бе ясно защо този мъж се интересуваше от промяната на плановете й.

— Възникнаха допълнителни разходи на лорд Карингтън, които трябваше да уредя — спокойно каза тя.

— А новият виконт Мългрейв? Или някой друг от семейството?

— Няма семейство. А братът на лорд Карингтън е в Америка. Не можаха да го открият, така че отговорността се пада на мен.

— Както винаги — каза дукът, а в очите му проблесна симпатия.

Алиса забеляза това и за пръв път не се зарадва, защото то нараняваше гордостта й — той винаги я разглеждаше като обект на състрадание.

— Ще се справя, Ваша светлост — яростно отговори тя. — Винаги съм успявала. Сигурна съм, че ще намеря нещо подходящо. Много по-загрижена съм за Мейвис, бавачката ми.

— И какво не е наред с Мейвис?

— Брат ви каза, че има намерение да запази персонала, но тя е твърде стара да започва нещо отново. Лорд Карингтън не се погрижи за никого от прислугата, а аз останах без средства. — Алиса тихо въздъхна и извърна глава.

— Тогава аз ще й осигуря пенсия.

— Но защо? Мейвис не е ваша грижа. — Тя го погледна изненадано.

— Ще я осигуря — настоя Морган. — Освен ако вие не възразявате.

— Точно обратното. Задължена съм ви, сър. Благодаря.

— Има ли още нещо, с което да помогна? — продължи Морган.

Алиса погледна в сребристосивите очи, които хипнотизираха и омайваха с някаква особена светлина, извираща от дълбините им. И тя изпита първичната нужда от закрилата на този мъж. Смутена от завладелите я чувства, тя се опита да се пребори със себе си и да запази спокойствие, за да отговори без излишни емоции.

— Не, благодаря, Ваша светлост. Вече направихте повече, отколкото благоприличието позволява. Ще ме извините ли сега, защото се чувствам безкрайно изморена. Желая ви лека нощ.

Алиса стана бързо и след като пожела приятни сънища и на останалите, напусна стаята. Морган си наля бренди и седна до пианото, като дълго след излизането й продължаваше да се взира в затворената врата.

Глава 5

Дукът се разбуди от капките дъжд, биещи по прозореца на спалнята му. Не беше дръпнал завесите на леглото и кръглата луна осветяваше стаята, в чиито ъгли се криеха зловещи сенки. Той се взираше в тъмнината, като се опитваше да намери свещта. Най-после успя, запали я и потрепери от нощния мраз — огънят бе изгаснал и в стаята бе станало студено.

Изправи се в леглото и се вслуша в свирещия вятър отвън. Погледна към тавана. Нямаше да се учуди, ако капки дъжд поръсеха лицето му.

Защо ли покривът не течеше? По-голямата част от къщата бе направо развалина. Добре че Тристан е богат, усмихна се Дукът. Щяха да са необходими огромни средства, за ремонт.

Облегна се на възглавниците и се замисли за Алиса. Тя поддържаше имението, като не се съобразяваше със собствените си нужди и удобства. Той се съмняваше, че гардеробът й съдържаше и една прилична рокля, въпреки че тя носеше всичко с такова достойнство и грация. Морган имаше чувството, че никога няма да разбере как това момиче е успяло да живее по този начин толкова дълго време.

Отново я пожела, всъщност желаеше я всеки път, когато си помислеше за нея. Стана му ясно, че няма да заспи отново, и започна да се двоуми как да прекара останалата част от нощта. Можеше да вземе някой скучен том от библиотеката — това със сигурност щеше да го приспи. А може би чаша бренди щеше да му свърши по-добра работа. Както си беше съвсем гол, наметна халата, който Пъркинс услужливо бе приготвил, взе свещта и закрачи бос към коридора.

Спря се за момент в огромното фоайе на долния етаж и се замисли. После си спомни за голямата кана с бренди, която бе останала недовършена в салона.

Вдигна свещта високо пред себе си и се запъти към вратата, когато изненадан чу странен шум. Вятърът? Не, бе нещо подобно на плач, стенание по-скоро. Той се приведе и се вслуша внимателно. Тръгна по посока на звука и най-накрая разбра, че звукът идва от библиотеката, чиято полуоткрехната врата пропускаше слаба светлина.

Чу го пак. Определено не беше плач, а пеене. Някой си тананикаше. Високо и свободно: Морган внимателно побутна вратата и влезе безшумно.

В камината гореше буен огън и къпеше стаята в мека светлина, стопляше я и я оживяваше. Точно срещу играещите пламъци във висок люлеещ се стол седеше Алиса Карингтън. Краката й бяха преметнати през страничната облегалка, в едната си ръка държеше полупразна чаша, другата обгръщаше горната част на стола.

— Бурята ме събуди. Помислих си, че чаша бренди ще ми помогне да заспя. Но когато слязох тук, чух шум и дойдох да видя какво става.

— Ха! — възкликна Алиса високо. — Моето пеене — изкикоти се тя. — Надявам се, че не съм ви изплашила. Лорд Карингтън винаги ми е казвал, че пеенето ми прилича на скимтенето на котка, която измъчват.

— Защо сте тук по това време?

— Правя визита на моя смел капитан — отговори му тя сериозно и повдигна ръката си с чашата към един портрет над камината.

От картината гледаше с развратен поглед млад мъж, облечен в костюм от времето на кралица Елизабет.

— Моят благороден прародител, сър Томас Карингтън. Морски капитан и капер, макар да съм почти сигурна, че е бил пират. Прилича му, нали? — Тя се обърна към Морган за потвърждение, но продължи, без да изчака. — Бил е произведен в рицар от добрата кралица Без за заслугите му към короната. Господ само знае какво означава това — ухили се широко и намигна на Морган.

— Бог да ви е на помощ, вие сте пияна!

— Бих казала твърдо не — избухна тя. — Пила съм само едно питие. — Тя протегна към него празната чаша.

— И то, може да е достатъчно за някой, несвикнал със силни напитки.

— Прекланям се пред вашите познания по въпроса, Ваша светлост. Но все още настоявам, че не съм пияна.

Морган отпи от брендито си, като я наблюдаваше съсредоточено.

— Какво ви разстрои толкова много, че да търсите успокоение в бутилката и самотата?

— Да не смятате да ми припомняте, че съм без средства, работа и покрив над главата?

— Това е трудна ситуация, разбира се, но това ли е истинската причина?

— Не съвсем — призна тя. — Развълнувах се от нещо, което мислех, че отдавна съм преодоляла и оставила в миналото.

— Какво?

Тя се сви на стола:

— Откакто бях съвсем младо момиче, не съм изпитвала толкова силна ревност и завист. Не харесвам това.

— Ревнива от кого?

— Каролайн — прошепна меко тя.

— Няма нужда. Вие сте хубава колкото Каролайн, всъщност дори по-хубава.

Тя изглеждаше изненадана.

— Защо мислите, че искам да изглеждам като Каролайн?

— Не е ли така?

— Не видът на Каролайн ме накара да завиждам, а нейната връзка с Тристан.

— Желаете Тристан? — почти излая Морган и усети, че самият той изпитва ревност.

Алиса поклати глава.

— Не това имах предвид. Брат ви е очарователен мъж, но аз съм впечатлена от неговите чувства, след като вече е сгоден. Това, което искам, е някой… някой, който да ме гледа, както Тристан гледа Каролайн.

— И как точно я гледа Трис?

— С… удоволствие… и възхищение… и щастие дори когато тя казва нещо глупаво — меко говореше Алиса.

Морган се наведе по-близо, за да долови по-ясно думите й.

— Той я гледа… с любов.

— Любов? — попита мъжът. Не бе сигурен, че е разбрал. — Нямате ли предвид страст?

Алиса поклати глава.

— О, не. Така помислих в началото, когато ги прекъснахме в салона. Но чувството му е повече от страст. Видях как искрено й се наслаждаваше. По време на вечерята и след това, когато лейди Огдън свиреше на пианото. Брат ви е много влюбен в годеницата си.

Тя го каза с такава сигурност, че Морган бе почти убеден. Той не беше се замислял досега, но предположи, че е възможно. Циник, какъвто си беше по природа обаче, дукът се съмняваше, че подобно чувство щеше да трае дълго.

— Изглеждате толкова впечатлен. Не обичате ли жена си? — попита тихо Алиса.

— Какво? Какво казахте?

— Попитах дали обичате жена си, Ваша светлост.

— Тя е мъртва — просто отговори Морган.

Въпросът й го накара да си спомни отношенията им с Валери. По едно време той дори си мислеше, че би могъл да се научи да обича жена си. А тя винаги се бе клела, че е страстно влюбена в него, поне в началото на техния брак. Не, никога не бе обичал истински Валери. И всичко, което си спомняше сега, бе нещастието, последвало връзката им.

— Толкова съжалявам. Не знаех. Каролайн спомена нещо за дукесата, която ви очаквала в Рамсгейт Касъл. Помислих, че това е съпругата ви. — Алиса се пресегна и сключи пръсти около китката му. — Не съм искала да ви причиня мъка.

Морган погледна в чистите зелени очи пред себе си и видя загрижеността й. Тя не беше отровена от обществото, разбра той. Затова можеше да си позволи подобен жест. Той също протегна ръка и нежно помилва нейната буза. Тя усети с цялото си същество топлото докосване, затвори очи и притисна лице към ръката, която я милваше. Беше просто чудесно.

— Толкова рядко нещо ли е любовта? Надявах се да я разбера — промълви тя и пое ръката му в своята.

Морган я наблюдаваше безмълвно. Гърлото му се стегна от желание, а внезапната страст бе толкова силна, че би накарала всеки мъж да преодолее всякакви пречки и разумни причини, за да й се поддаде.

Съдбата, често жестока, изведнъж му се усмихваше. Отдаваше му се чудесната възможност да има интимна връзка с жена, на която се възхищаваше. Щеше да е глупак, ако отхвърли подобен шанс. А и привличането между тях бе прекалено силно.

— Отвори очи, Алиса — дрезгаво каза той.

Тя се подчини. Мълчаливо се изучаваха един друг, като че ли душите им се хипнотизираха взаимно, без да могат да определят точно чувствата си. Без предупреждение Морган привлече Алиса, притисна я и я целуна страстно. Устните му мачкаха нейните, караха ги да изпълняват желанията му. Тя инстинктивно отговори на страстта му, открехна устни и му позволи да навлезе дълбоко в меките дълбини на устата й.

Тръпки разтърсиха цялото му тяло и той взе жената в скута си. Тя обви ръце около врата му и се притисна към гърдите му. Езикът му, играещ си с устните й, я караше да се чувства замаяна и й доставяше неочаквано удоволствие.

Устните му се разхождаха свободно, нежно целуваха лицето й, ушите, ноздрите. Зарови глава в косата й, вдиша сладкото, чисто ухание.

Алиса се вслушваше в силните удари на сърцето си, усещаше невъздържаността на мъжкото му желание. Беше съвсем ново, вълнуващо, влудяващо преживяване. Тялото й се чувстваше прекрасно — сякаш живееше с всяка своя частица.

— О, сладката ми — мърмореше Морган в ухото й. — В теб има огън, за който не съм и сънувал.

Страстните му думи проникнаха в замъгленото й съзнание. Тя се отдръпна, дъхът й излизаше с шумни тласъци, опитваше се да успокои биенето на сърцето си.

— Наистина ли има огън в мен? — удивено попита Алиса.

Мекото учудване в гласа й го върна на земята. Морган я съзерцаваше с пламенен поглед, лицето му бе зачервено от желание, силното му стегнато тяло потръпваше от страстта, която потискаше.

— Боже господи, да — измърмори той и отново я притисна до гърдите си.

Устата му бе топла и гладна, когато я целуна нетърпеливо. Целувката предизвика стенанието й, последвано от накъсани въздишки на екстаз.

Защото устните му се отнасяха към нея по толкова прекрасен начин. Докосването на езика му изпращаше горещи струи по цялото й тяло и някъде дълбоко в корема й се надигаше топла вълна. Ръцете й се извиваха около врата му и насърчаваха желанието му.

— Скъпа моя — дочу тя шепота му, дъхът му галеше и пареше врата й.

Тя се опита да отговори, но не бе в състояние. Искаше само да го докосва, усеща и милва.

Той повдигна глава и я погледна право в очите:

— Искам те.

Зелените очи потъмняха от неприкритата страст в това кратко изявление. Боже мой, той ме желае, помисли си тя. Иска ме, нуждае се от мен. Този великолепен, прекрасен мъж, който може да има всяка жена на света.

Беше страхотно усещане — да бъде обект на желанието на Морган, въпреки че нещо повече от страст привличаше самата Алиса. Съществуваше връзка между тях, някаква невидима връзка. Това я плашеше и очароваше едновременно.

Неспособна да му отговори, Алиса просто се притисна в тялото му, сгуши се в ръцете му, зарови глава във врата му. Ръката на мъжа започна да изследва гърба и бедрата й.

— Искаш ли ме сега, любов моя? — хипнотично попита той. — Искаш ли да легнем на килима пред камината?

Морган нежно разтвори робата й и тя усети топлината на огъня върху нежната кожа на голите си крака.

Пръстите му се движеха бавно, толкова бавно нагоре по бедрата й. После ръката му се вмъкна между тях, устните му я целунаха отчаяно. Тя се изпъна в скута му, предложи му тялото си, повдигаше гръб, извиваше се към ръката, която правеше странни движения вътре в тялото й.

Какво прави той с мен? Алиса не можеше да повярва, когато усети горещината и влагата, идващи от нея.

Морган прекъсна целувките и се взря в повдигнатото към него лице. Бе прехапала долната си устна, очите й бяха полуотворени, дишането й — накъсано. Изглеждаше великолепно. Толкова жизнена, мека и всеотдайна. Страстният й отговор докосна някаква струна дълбоко в душата му. Усети прилив на нежност и я прегърна силно.

Алиса се чувстваше сигурно и уютно в здравите му ръце. Тя нагоди тялото си към неговото, стегна прегръдката си около врата му. Потрепери от допира на пулсиращата мъжка плът, опряна в корема й. Любопитна, тя плъзна ръка в скута му и го докосна. Прокара пръсти по здраво пристегнатия му нощен халат и проучи твърдината под него. Морган шумно преглътна. Тя стреснато отдръпна ръка:

— Наранявам ли те? — прошепна загрижено.

Той дрезгаво се изсмя, почти изръмжа.

— Ако продължаваш да ме нараняваш по този начин, любов моя, ще се опозоря.

Тя се усмихна, но не разбра значението на думите му.

— Научи ме — помоли го Алиса, като изненада и двамата с молбата си.

Той погледна невинното й, доверчиво лице и сърцето му се сви. Болеше го от желание и въпреки това се колебаеше. Независимо от чувствения отговор на тялото й, Морган бе сигурен, че тя е девствена. И не бе уверен, че тя наистина осъзнава за какво го моли. Дук Гилингам, въпреки репутацията си обаче, не бе прелъстител на невинни девици. Освободи се нежно от ръцете й и ги притисна с големите си пръсти. Погледна я съсредоточено и попита:

— Знаеш ли за какво ме молиш?

Тя кимна.

— Добре, ще бъдем заедно тази нощ, Алиса, и аз ще се опитам да я направя вълшебна и за двама ни. Разбираш ли?

Алиса отново кимна, защото не се доверяваше на гласа си.

— Тогава ще се качиш ли заедно с мен горе в стаята ми, Алиса? В леглото ми? — попита тържествено той.

Тя се взираше в красивото му лице и гърлото й се стегна под напора на чувствата. „Това е грешно — шепнеше някакъв глас в главата й. Как можеш дори да слушаш такова неприлично предложение? Това, което той говори, е против всякакви морални принципи, на които са те учили!“ Всъщност нямаш значение.

— Да, да… Ще дойда — едва чуто каза тя, но Морган вече бе прочел твърдото решение в очите й.

Те станаха едновременно. Морган грабна остатъка от свещта с едната си ръка, с другата прегърна Алиса и я изведе от библиотеката. Изкачиха стълбите един до друг. Главата й почиваше на рамото му. Тя се поколеба малко пред спалнята му, но той я държеше здраво. Побутна я навътре в стаята и затвори вратата зад гърба им.

Остави я за миг, за да постави свещта до леглото, и отиде до камината.

— Студено е — промърмори той и подсили почти изгасналия огън.

„Дава ми шанс да си променя решението“ — разбра Алиса, но остана на мястото си, „Тръгвай си — обади се гласът. — Тръгвай си веднага!“. Но тя не помръдна. „Само една нощ, една-единствена нощ — помисли си тя. Не мога да пропусна тази невероятна възможност да науча какво е любовта, да живея истински поне тази нощ. Толкова грешно ли е да изпитам страстта, която ми предлага този мъж? А после споменът ще ме стопли в студените самотни нощи, които ми предстоят.“ Алиса сякаш се беше отделила от тялото си и просто слушаше, без да взема участие в моралния спор, разкъсващ съзнанието й. Тя затвори очи в стремежа си да заглуши гласовете и потрепери, когато Морган я взе в ръцете си.

— Съжаляваш ли за решението си? — попита той, като й даваше последна възможност за отстъпление.

Алиса се опита да отговори, после се отказа и просто се притисна към него и му предложи устните си.

Морган жадно я целуна, езикът му навлезе във влажните дълбини. С опитна ръка разкопча нощната й роба и разкри голите й гърди. Бавно, нежно прокара върха на пръстите си по нежната мекота към издутите връхчета на зърната. Алиса усети как те се втвърдяват и това разля удоволствие по цялото й тяло. След това почувства влагата между бедрата си и настръхването на зърната, стремящи се към търсещите му ръце.

Морган издърпа дрехата й и тя се свлече на пода. Обсипа врата й с целувки и докато галеше копринените й гърди, прошепна във врата й:

— Ти си повече от хубава, Алиса. Тялото ти е съвършено: стегнато, гладко и нежно. Направо е престъпление да криеш подобна прелест под онези грозни дрехи.

Езикът му галеше сладката й плът, а после си поигра с розовите зърна.

— Ела с мен в леглото, любов моя, искам да те видя цялата. Искам да гледам лицето ти, когато те любя, да почувствам как се движиш под тялото ми, да чувам стенанията ти.

Морган почти изгуби контрол, ръцете му чувствено галеха тялото й, не можеше да си спомни някога да е желал една жена толкова силно. Положи я върху леглото и се приведе над нея. Езикът му жадно засмука зърната на гърдите й. Падна на колене и зацелува устните й. С небрежен жест захвърли халата си встрани и прошепна:

— Докосни ме!

Ръката й смело се спусна към силните мускули на гърдите му и удивено се спря, когато откри зърната в изобилието от къдрави косми. Тялото му бе толкова различно от нейното. Тя ги потърка между пръстите си и те реагираха както нейните — втвърдиха се от желание.

— О, господи! — промърмори дрезгаво мъжът.

Наблюдаваше я съсредоточено, взираше се в потъмнелите й от страст очи, искаше да долови всяко изражение, докато вещите му пръсти галеха и дразнеха нежната мекота на женствеността й.

— О, любов моя, подлудяваш ме — прошепна Морган в ухото й.

Той плъзна още по-навътре пръстите си и Алиса впи нокти в дланите си, тялото й гореше от някакво особено вътрешно напрежение.

— Довери се на чувствата си, сладката ми — окуражи я Морган и продължи да навлиза в копринената дълбина.

Беше решил да я изведе до края, преди да я вземе, но тя просто не му даваше възможност — гъвкавото й тяло реагираше всеотдайно и страстно.

— Движи хълбоците си, Алиса. Следвай ритъма на тялото си.

И тя изви гръб и бедра, стремеше се към търсещите му ръце и стенеше, защото напрежението, изпълнило тялото й, бе вече непоносимо.

— Какво правиш с мен? — проплака Алиса.

Усещаше душата и тялото си в плен, не можеше да откъсне поглед от сребристосивите очи срещу нея, те сякаш я хипнотизираха, докато ръцете му вършеха магията си. Задвижи хълбоците си все по-бързо и по-бързо, като се взираше във властното му красиво лице. После достигна върха, напрежението стихна и удоволствието се разля по тялото й.

Морган изпита огромно възхищение при вида на удивлението и екстаза, изписани на лицето й, когато цялото й същество експлодира. Неговото тяло бе напрегнато до болка от неудовлетвореното желание. Искаше я, диво я искаше и разбра, че не може да чака повече.

— Пусни ме в теб — дрезгаво каза той.

Алиса го погледна, без да разбира какво точно се иска от нея, все още обхваната от наслаждението, за да я е грижа въобще какво щеше да се случи.

Морган се приведе и докато я целуваше ненаситно, разкъса девствеността й. Почувства как тялото й се сгърчи под неговото от болка. Той се отдръпна леко, разбрал, че се бе държал грубо. Неочакваната страст го бе извадила от привичното му хладнокръвие.

Алиса изплака и се опита да го отмести от себе си. Чувстваше се като разполовена. Но мъжът не помръдваше, бе все още вътре в нея.

— Извинявай, любов моя — промърмори той. Подпря се на лакти, а дъхът му излизаше на пресекулки. — Господи, толкова си красива и сладка, че не можах да се сдържа. Отпусни се, болката ще премине.

Алиса събра всичките си сили, за да преодолее болезненото усещане. Морган започна да се движи отново, този път бавно, но усети, че тялото под него отново се стяга.

— Ужасно е — прошепна тя.

— О, по дяволите! — почти изкрещя той, с ясното съзнание, че й причинява страдание, но не можеше да спре. Повдигна бедрата й и продължи.

Алиса изстена, вътрешността й изгаряше, но не се опита да се отдръпне. Бавно, постепенно, болката отстъпи и тя се подчини на ритъма, който мъжът й налагаше. Притисна се към силното му тяло, устните й отговориха на целувките му. Усети промяната, която настъпи от по-бързите му движения, от все по-мощното навлизане в собствената й плът, от онова непонятно нещо, което все повече и повече нарастваше в нея. Изведнъж той спря, от гърлото му излезе дрезгав вик и семето се вля в тялото й. Отпаднал, се отпусна върху тялото й.

След малко се надигна на лакти, опитвайки се да успокои дишането си. Леко погали влажното й лице, после меката коса и Алиса си помисли, че той никога не бе изглеждал толкова красив — разрошен и потен. Докосна нежно веждата му, но мъжът захапа пръста й и промърмори:

— Прости ми, сърце мое.

Алиса потрепери леко от внезапния студ, защото Морган се отдръпна и се претърколи до нея. Обърна се и за първи път можа да го разгледа спокойно.

— Господи, ти кървиш — извика тя и посочи към слабините му.

Преди да й обясни, Алиса бе скочила от леглото.

След минута се върна с чиста кърпа и съд с вода. Внимателно и нежно почисти кръвта по тялото му и той се изненада, че това не й причини ни най-малко притеснение. Правеше го съвсем непринудено, сякаш бе най-естественото нещо на света! Наблюдаваше сладкото й лице, приведено над тялото му, и сърцето му отново се сви. Изчака я да изпере кърпата, взе я от ръцете й и я накара да седне на леглото:

— Съжалявам, че го направих толкова грубо. Кръвта е от теб, любов моя, не е от мен. — Докато говореше, Морган постави влажното парче плат между бедрата й и отми кръвта. Това накара Алиса да се почувства по-добре. Изчака го да свърши, после подреди три големи възглавници удобно зад гърба му и го накара да се отпусне.

Когато се увери, че е направила най-доброто за него, тя се сви на голите му гърди и прошепна:

— Прегърни ме…

И той го направи. Обви краката си около нея и придърпа завивките. Целуна я нежно по слепоочието, докато тя разсеяно го галеше и навиваше къдравите косъмчета по гърдите му около пръстите си.

— Беше… ъ… много интересно преживяване — промърмори тя.

— Интересно? — избоботи Морган, като съвсем не беше сигурен, че харесва определението й. — На един мъж не се казва, че е бил интересен, любов моя. Особено от любимата му.

Любима! Думата имаше такова магическо звучене, че я накара да се засмее радостно:

— Да не искате да ви възхвалявам непрекъснато за старанието, Ваша светлост?

— Ти си една малка нахалница — усмихна се той. — Не смяташ ли, че вече се познаваме достатъчно добре, за да се обръщаш към мен с малкото ми име?

— Разбира се, Морган — изчерви се тя. — Просто съм удивена от това, което всъщност е било интимност между мъж и жена.

— А на теб хареса ли ти?

Алиса помисли, преди да отговори.

— Да. — Тя потри глава в гърдите му. — Особено началото. Беше толкова… разтърсващо.

— Невинаги се случва и не с всекиго. — Той се опитваше да си припомни друго подобно изживяване със същата пълнота и себеотдаване. Но не успя. — Все още ли те боли?

— Само малко — излъга Алиса, като всъщност въобще не я беше грижа за болката. Беше прекрасно и тя не изпитваше никакви угризения, поне не и в този момент.

Морган се надигна, за да я вижда по-добре:

— Следващия път ще бъде още по-хубаво, обещавам. Няма да боли, ще изпиташ само огромно удоволствие. Харесва ли ти това, което чуваш?

— Хм… — промърмори тя, а съзнанието й бе пълно с еротични картини. — Разбирам, но не мисля, че ще има друг път, Морган. А сега трябва да се връщам в стаята си. Скоро ще се съмне и Мейвис ще се чуди какво е станало с мен.

Морган рязко седна в леглото — сега видя, че се зазоряваше. И осъзна, че тази вълшебна нощ приключваше. Стана му тъжно. Да, беше й казал, че ще бъдат заедно само една-единствена нощ, но сега съжаляваше за думите си. Искаше повече от тази жена, много повече. Затова трябваше да действа внимателно.

— Твърдо ли си решила да заминеш за Корнуол, Алиса? С нищо ли не мога да те убедя да останеш?

Тя се засмя. Помисли си, че той се шегува:

— Как мога да живея без работа? Имаш ли нещо предвид за мен?

— Мисля, че да.

— Говориш със загадки — изгледа го изненадано тя.

Морган се засмя. Въпреки страстното й отдаване, вече бе наясно, че не е развратна жена, нито пък гледаше лекомислено на живота. А и бе горда, много горда. И той не искаше да рискува да я обиди и да я загуби. Не все още. Не и след като беше решил да я запази за себе си.

— Не е необходимо да търсиш работа, Алиса. За мен ще е чест да се грижа за теб. Ако ми разрешиш, разбира се — заяви с най-чаровния си глас.

— Не си ли малко стар за гувернантка? — пошегува се тя.

Той се засмя.

— С протекцията на моето име, Алиса, няма да има нужда да се безпокоиш за каквото и да било. Давам ти думата си.

Неговото име! Сърцето й лудо заби. Той говореше сериозно! „Боже господи, наистина ме желае, и то не само за тази нощ.“ Главата й се замая от мисълта да бъде с него и в бъдеще, да му принадлежи изцяло.

— Сигурен ли си, че точно това искаш? — попита с треперещ глас. — Защото, въпреки че съм на двайсет и четири, аз нямам много голям опит.

Морган се засмя с облекчение, защото тя всъщност не му отказваше. Приведе се и й отправи най-съблазнителния си поглед:

— Ще те науча на всичко, което искаш, любов моя.

— Сигурен ли си? — попита отново Алиса, като все още не можеше да повярва, че това й се случва в действителност.

— Никога не съм бил по-уверен. Ще се разбираме много добре, ще видиш. Кажи да.

— Добре тогава — беззвучно промълви тя.

Морган я прегърна силно, изключително доволен. Погледна към прозореца и видя първите слънчеви лъчи да пропълзяват под спуснатите завеси. Зазоряваше се. Беше време да си върви.

— Хайде, Алиса — разбърза се той и огледа стаята за халата й. — Трябва да си в стаята си, преди къщата да се е разбудила.

Алиса сепнато се озърна, видя проблясъците на зората и скочи да се облича. Изглеждаше й доста странно — тя, полуоблечена, той, в цялата си мъжествена голота, изправен пред вратата.

— Ще разговаряме след закуска за бъдещите ни планове — каза Морган, целуна я бързо и отвори вратата пред нея.

Останал сам, дукът се протегна доволно и се върна в леглото с твърдото намерение да поспи, преди да отиде при другите в салона. За пръв път от доста време се чувстваше някак умиротворен и изпълнен с доволство. Обстоятелствата се стекоха чудесно: очарователната Алиса Карингтън се съгласи да му стане любовница.

А Алиса пристъпваше безшумно по студения каменен под на входното фоайе с усещането за леката болка между бедрата. Дори и самата тя се изчерви, като си припомни причината. Лекото й неразположение нямаше да развали този великолепен ден, разбира се. Сърцето й бе преизпълнено с радостно ликуване: бе се съгласила да стане жена на Морган Гилингам.

Глава 6

Морган се разбуди бавно и мъчително, силният аромат на прясно сварено кафе дразнеше ноздрите му. Все още не можеше да разбере къде се намира. Седна в леглото и първото нещо, което видя, бе Тристан, облегнат удобна на камината да отпива с наслада от чашата си.

— Добро утро, Трис — прозя се дукът. — На какво дължа удоволствието на това неочаквано посещение?

— Най-накрая се събуди — възкликна брат му. — С това твое хъркане нямаше да оцелееш и ден в армията. Тук съм от около петнайсет минути. Кълна се, Морган, спиш непробудно като мъртвец.

Дукът се ухили смутено:

— Дъждът ме буди няколко пъти. Заспах чак на разсъмване — измъкна се от леглото и навлече халата. Наля си прясна вода от каната в порцелановия леген и започна да се мие. — Има ли кафе и за мен?

Тристан наля още една чаша и я подаде на дука.

— Дамите се изнервиха да те чакат, така че се осмелих да нахлуя в бърлогата на лъва.

— Да не искаш да кажеш, че е чак толкова късно, Тристан? — невярващо попита Морган.

— Почти обяд е.

— Какво? — подсвирна невярващо дукът. — Невъзможно!

— Сам провери — настоя Тристан и разтвори тежките завеси на прозорците.

В стаята нахлу ярка слънчева светлина.

— Трябваше да сме тръгнали отдавна. Защо не ме събуди по-рано?

— Защото се забавлявах — весело отговори брат му. Седна на един износен, тапициран с кадифе стол, протегна крака и кръстоса глезени. Сините му очи следяха неотлъчно Морган, докато се бръснеше. — Загубих се в лабиринта от храсти заедно с Каролайн и си прекарахме чудесно, преди Присила да ни извика. — Тристан въздъхна тежко. — Кълна се, че тази жена има очи и на гърба си.

— Може би трябва да изместиш деня на сватбата по-рано? — сухо отбеляза Морган. — Както я караш, няма да се сдържиш и ще спиш с Каролайн, преди да се венчаете.

— Че кой говори за въздържание? — бързо каза брат му.

— Тристан! Необходимо ли е да ти напомням, че този въпрос не е за подценяване. — Морган се канеше вече да изнесе целомъдрена лекция за морала и почтеността, когато се сети за изминалата нощ. Какво право имаше самият той да укорява Тристан!

По-младият мъж вдигна глава, за да спре по-нататъшните коментари на брат си:

— Стига, Морган! Господи, имай ми малко доверие. Знаеш, че никога няма да компрометирам Каролайн преди брака. Твърде много я обичам и уважавам.

Невинните думи събудиха съвестта на дука, но той бързо се справи с угризенията си спрямо Алиса. Извърна се от огледалото, изми сапуна и избърса лицето си. После се пресегна за чашата, която му подаваше Тристан, и замислено отпи дълга глътка от вече поизстиналото кафе.

— И какво друго прави тази сутрин, освен да преследваш Каролайн?

— Имаш предвид, през времето, което ти проспа? — подразни го Тристан. — Разбира се, че прекарахме чудесно — разхождахме се из околността. Видяхме насажденията и градините. Лейди Алиса бе така добра да ни разкаже подробности за състоянието на имението.

При споменаването на Алиса Морган спря да се облича и погледът му потъмня. Спомни си прекрасната гола жена в ръцете си, накъсаното й дишане, вкопчените едно в друго тела и собственото му грубо проникване в нежната плът.

— Тя е необикновена — продължаваше Тристан и думата „необикновена“ накара дукът да се огледа стреснато, сепнат от прекъсването на еротичните видения. — Не мога да разбера защо живее тук — брат му погледна за обяснение.

— Много е просто — каза Морган и седна в края на леглото, за да обуе високите си ботуши. — Няма къде да отиде. Наскоро разбрах, че баща й я е оставил без никакви средства, а единственият й жив роднина е някъде в Америка.

Тристан подсвирна и коленичи, за да помогне на брат си с ботушите.

— И какво ще прави сега?

Този въпрос даде на Морган чудесна възможност и той я използва:

— Надявах се, че ти ще помогнеш, като я задържиш тук, докато нещата се наредят.

— Тук? Какво бих могъл да й предложа?

— Ами на първо време къщата се нуждае от значителен ремонт, преди да настаниш Каролайн в нея. Мис Карингтън ще се справи с подбора и наблюдението над работниците. Тя явно добре познава местните хора, а и е много способна жена. От това, което виждам в имението, тя се е справяла забележително.

Тристан потърка замислено бузата си.

— Наистина би било полезно да имам до себе си някой, който е наясно с проблемите — засмя се и добави, — и ако съм късметлия, Присила няма винаги да е в състояние да прави компания на Каролайн по време на посещенията й в имението. Мис Карингтън ще ми служи за параван.

— Може би — бавно провлече Морган, несигурен относно квалификацията на Алиса в тази област.

— Мислиш ли, че подобно предложение би я заинтересувало?

— Сигурен съм. И ще бъда доволен да й го съобщя вместо теб.

— Чудесно.

Морган се усмихна широко на това толкова лесно получено съгласие. Беше по-просто, отколкото предполагаше. Алиса щеше да се чувства сигурна в Уестгейт Менър, а той можеше често и безпрепятствено да я посещава, докато уредеше нещо по-подходящо за нея. Защото бе решил да бъде щедър — скромна къща, карета, подобаващ гардероб и бижута. Бе сигурен, че тя заслужава спокоен и удобен живот, след като толкова дълго бе търпяла и страдала. Той щеше да е радостен да я вижда доволна и щастлива. А и би му било забавно да проявява щедрост.

След като приключи с последните приготовления по външния си вид, той се обърна към брат си:

— Ще се присъединим ли към дамите?

Трите жени седяха мълчаливо в салона. Отпиваха от чая и похапваха от сладките на мисис Стратън след изморителната разходка. Каролайн бе явно нетърпелива и раздразнена от дългото отсъствие на годеника си — тя стана и нервно закрачи из стаята. Лейди Огдън с непроницаемо изражение съзерцаваше огромния прозорец, демонстрирайки, че не обръща внимание на настроението на сестра си. Алиса също седеше почти неподвижна — само пръстите на ръцете й отърсваха някакви невидими прашинки по роклята й.

Младата жена бе лежала будна през остатъка от нощта, като си припомняше всяка подробност от любовта й с Морган. Бе изтощена, но болката не й позволяваше да заспи. Все още усещаше нежните ласки на ръцете му, топлината от целувките, силата на прегръдката. Всичко се бе случило толкова бързо, но тя инстинктивно знаеше, че то бе правилно. Съдбата се бе намесила, за да промени живота им. Може би завинаги.

Беше се облякла бързо, но внимателно, тази сутрин. Бе нетърпелива да види Морган отново, все още несигурна в невероятното развитие, което познанството им бе претърпяло. И когато той не се появи на закуска, тя се бе усмихнала тайничко в себе си, докато другите се чудеха какво го е накарало да спи толкова дълго. Но утрото отмина, после и дългите предобедни часове и сега тя бе изнервена в очакването си. „Дали не ме избягва? Може би съжалява и не желае да ме види.“

Въпросите измъчваха съзнанието й и не й даваха мира. После Тристан обяви намерението си да събуди дука и Алиса въздъхна облекчено.

— Не мога да разбера какво толкова правят — въздъхна Каролайн раздразнено. — Може би трябва да се кача и да видя имат ли нужда от помощ?

— Ставаш смешна, Каролайн — намеси се лейди Огдън. — Държиш се, сякаш Тристан го няма поне от година, а не от някакъв си един час. Сигурна съм, че ако им трябва помощта ти, ще те уведомят незабавно.

Алиса видя как Каролайн ядосано тръсна къдрици, недоволна от отговора на сестра си. Младото момиче спря най-сетне нервната си разходка, застана до прозореца, като бързо потропваше с пръсти по перваза. Алиса я огледа с възхищение. Каролайн изглеждаше много хубава в роклята си от бял муселин. Високата талия подчертаваше малките й гърди, а дългата пола на роклята, завършваща с розови воланчета, я правеше да изглежда по-висока, въпреки че не надвишаваше и пет фута. Откритото деколте бе скромно прикрито с розово шалче, кокетно надиплено в набор, подобен на жабо. Дори малките й обувки бяха розови, украсени с бели панделки.

Каролайн бе толкова изискана и женствена! Не бе чудно, че Тристан е влюбен. След като огледа всяка подробност от тоалета й, младата жена се почувства неугледна и несръчна. Недоумяваше как Морган ще я намери за привлекателна на ярката дневна светлина. За пръв път в живота си Алиса си пожела да е дребна и сладка, вместо висока и слаба. Копнееше да облече рокля, ушита специално за нея, вместо преправена от гардероба на майка си. Досега липсата на подходящи дрехи не я бе притеснявала, но в този момент всичките й недостатъци бяха изложени на показ и тя отчаяно желаеше да притежава красота и подходящ външен вид, с който да омае Морган.

В този момент той влезе заедно с Тристан и Каролайн нададе лек писък на възхищение при тяхното появяване. Лейди Огдън изсумтя презрително към сестра си, но премълча. Сърцето на Алиса щеше да изскочи от гърдите, тъй като дукът тръгна към нея. Тя скочи бързо, като се опитваше да разгадае настроението му. Лицето му бе непроницаемо, но той взе ръката й и я целуна нежно.

— Трябва да се извиня за закъснението си тази сутрин. Тристан ми разказа за разходката ви и аз съжалявам, че съм пропуснал толкова интересно преживяване. Може би ще мога да ви убедя да повторите разходката с мен по-късно?

Алиса усети как бузите й пламват при тези думи. В нейните уши те имаха двойно значение. Беше уверена, че всеки в стаята ги наблюдава изумено. Огледа се бързо и веднага разбра, че греши — Каролайн и Тристан имаха очи само за себе си, а лейди Огдън бе прекалено заета да ги наблюдава, за да се занимава с другите двама.

— Наистина трябва да тръгваме за Рамсгейт Касъл възможно най-скоро — настоя лейди Огдън. — Дукесата вероятно вече се безпокои какво се е случило с нас.

— Тръгваме веднага след като хапна — отговори Морган, разочарован, че няма да има възможност за разговор с Алиса насаме.

— Ще съобщя на мисис Стратън, че сте слезли за закуска — примири се Алиса.

Морган се извини набързо и тръгна след нея. Настигна я пред вратата на кухнята, хвана я и я обърна към себе си.

— Все още не си ми казала добро утро както трябва, любов моя — прошепна дрезгаво в ухото й, а устните му притиснаха нейните.

Алиса почувства, че се разтапя в ръцете му, и се притисна плътно към силното му мъжко тяло. „Той се радва да ме види“ — помисли си тя, радостно замаяна. Изминалата нощ не е била сън.

— Харесва ми твоят начин на поздрав. — Гласът й звучеше въодушевено, а лицето й светеше.

Чувстваше се млада и жизнена. Стигаше й, че Морган все още я желае.

— Ако бяхме сами в стаята ми, щях да ти покажа как наистина трябва да се пожелае добро утро — страстно я изгледа той.

— Тогава ще очаквам с нетърпение пак да останем насаме. — Алиса повдигна лице и устните й чувствено се разтвориха.

— О, предизвикваш ме, така ли? — засмя се мъжът. — Ако продължаваш да ме гледаш по този начин, ще трябва да те грабна и да те отнеса горе. Ще накараме останалите да ни чакат поне още няколко часа.

— Ваша светлост! — възмутено възкликна Алиса, като изведнъж се почувства неловко.

— Защо толкова официално, любов моя? Мислех, че за теб вече съм Морган. — Той започна да целува шията й.

— Морган, моля те — прошепна тя. — Някой може да мине покрай нас всеки момент.

Дукът знаеше, че е права, целуна я страстно за последен път и неохотно отстъпи.

— За съжаление, нямаме време за по-дълъг разговор. Присила е права — трябваше да сме отпътували отдавна.

— Ще говоря с мисис Стратън веднага да донесе закуската ти. — Алиса бързо го целуна по бузата, преди да тръгне.

Усмихнат, Морган остана да чака търпеливо в трапезарията, докато младата жена се появи с поднос в ръце. Тя се посуети няколко минути около масата, за да постави всяко нещо на мястото му. Най-накрая, удовлетворена от резултата, седна близо до Морган, за да го наблюдава как лакомо гълта закуската си. Остана много доволна, когато той й съобщи за молбата на Тристан тя да ръководи и наблюдава ремонтните работи в имението.

— Тристан ще ми разреши да работя за него? — промълви невярващо.

— Само ако и ти го искаш, Алиса — увери я Морган. — Казах ти, че ще се погрижа за теб, и имам намерение да изпълня обещанието, си.

— Много искам да остана тук. — Алиса погледна ръцете си, почиващи в скута. Топлотата и загрижеността в гласа му я накараха да се чувства засрамена. — И аз ще спазя моето, Морган.

Тристан и Каролайн влязоха в стаята, преди дукът да е отговорил.

— Ето ви и вас — каза Тристан с леко разочарование.

— Търсихме ви навсякъде. Присила си помисли, че си тръгнал без нас.

— Трис — извика Каролайн. Сложила ръце на кръста, тя се намръщи с раздразнение. — Не го слушай, Морган. Цяла сутрин е направо непоносим.

— Можеш да кажеш на Присила, че до един час тръгваме. — Тонът на Морган не търпеше противоречие.

Каролайн схвана намека и излезе. Тристан обаче седна невъзмутимо до масата и си приготви чиния с лакомства.

— Мис Карингтън се съгласи да приеме предложението ти за работа, Тристан.

— Много съм доволен, мис Карингтън. Сигурен съм, че ще ни окажете неоценима помощ. Мисля да изготвя списък с най-необходимото, което би трябвало да се свърши, преди да се пренесем тук окончателно. Ще ви дам и адреса си в Лондон, за да знаете как да ме намерите, ако се наложи.

— Чудесно — отговори Алиса. — Ако ме извините, господа, ще се присъединя към дамите.

— Направих много добре, като я оставих да се грижи за имението — продължи Тристан веднага щом останаха сами. — Тя несъмнено ще повлияе положително на Каролайн.

Тристан продължи да се храни с охота, а Морган се замисли. „Наслаждавай се на помощта й, докато можеш, братко. Щом уредя другите си проблеми, тя веднага ще напусне Уестгейт Менър и ще се пренесе в собствена къща.“

Чакаха да докарат каретата и Каролайн се обърна към Алиса:

— Тристан ми каза, че сте се съгласили да ни помогнете да преобразим тази къща. Зарадвах се да го чуя.

— Трябва да ви призная, мис Гренъм, че винаги съм мечтала да възстановя къщата в предишния й величествен вид — честно отговори тя.

— Сигурна съм, че ще свършите чудесна работа — намеси се лейди Огдън. — Това е твърде трудна задача за Каролайн — тя не би се справила сама. Вашите познания са неоценими.

— Благодаря ви, лейди Огдън. — Алиса бе учудена от ентусиазираната подкрепа на по-голямата сестра.

— Трябва да тръгваме, дами — обяви Тристан. Помогна и на двете да се настанят и потърси с поглед Алиса. — Можете да ми се обадите, когато пожелаете — усмихна й се той и добави: — Аз сам ще ви съобщя веднага щом намеря подходящ архитект. Приятен ден, лейди Алиса! — Младият мъж й отправи ослепителна усмивка и скочи в каретата.

— Наслаждавай се на препускането, Трис — подразни го Морган от висотата на расовия си кон.

Той бе наясно, че брат му би яздил и най-голямата кранта, ако имаше възможност да избегне возенето с карета в дамска компания.

Конете потеглиха и Морган се наведе към Алиса.

— Ще се опитам да тръгна от Рамсгейт веднага щом мога, любов моя. Мечтая за времето, което ще прекараме насаме.

Младата жена кимна с разбиране, а сърцето й преливаше от обзелата я тъга. Оставаше пак сама. Но не това я плашеше най-много — ужасяваше се от мисълта, че Морган ще я забрави.

— Спомняй си за мен — прошепна тя, а думите едва-едва излизаха от устните й. — Моля те, не ме изоставяй.

Когато младата шивачка се появи неочаквано на входната врата няколко дни по-късно, Алиса разбра, че не е забравена.

— Дукът бе много точен в указанията си — обясни момичето на Алиса. — Аз трябва да ви взема всички необходими мерки и да ги отнеса при господарката си, мисис Уайт. Тя притежава магазин за облекло в Лондон. Много добър магазин, ако смея да изкажа мнението си. Беше ни платено да ви снабдим с пълен гардероб, и то възможно най-скоро.

Победена от щедростта на Морган, Алиса стоеше търпеливо, докато момичето си свърши работата.

След седмица сандъците започнаха да пристигат, пълни със зашеметяващи дрехи.

С треперещи ръце Алиса разопакова първия, несигурна какво ще открие в него. Тя знаеше вече, че Морган притежава отличен вкус спрямо собственото си облекло, но не бе уверена, че мненията им съвпадат относно дамската мода, защото инстинктивно предчувстваше, че не би могла да облече нещо толкова официално като роклята на Каролайн например. Нито пък нещо аскетично като на лейди Огдън.

Но щом извади първата дреха, разбра, че страховете й са напразни. Беше семпла рокля. Единствено наситенозеленото на коприната подчертаваше елегантността и изяществото й.

Младата жена стоеше пред огледалото, облечена в новото чудо — въплъщение на мечтите й — и удивена наблюдаваше собствената си промяна. Самочувствието й се подобри и тя най-накрая реши, че няма да изглежда зле като дукеса. Така можеше да се съревновава с всяка друга жена.

Всеки ден пристигаха все нови и нови дрехи: дневни и вечерни рокли, пътнически костюми. Всички бяха разопаковани внимателно и прибрани. Тъканите бяха толкова разнообразни, колкото и роклите: коприна и сатен, батиста, по-леки крепове, както и тежки муселини. Тоалетите й се допълваха от множество аксесоари: тънки, сякаш изтъкани от паяжина, мрежести воали и тюлове. Цветовете също бяха великолепни — различни оттенъци на розово, кехлибарено, морскозелено, люляково, наситен сапфир. И, разбира се, бяло за официални приеми. Бельото съответстваше на този разкош: копринени чорапи, жартиери, корсет, който пристягаше талията и поддържаше високо гърдите. А обувките? Имаше за всеки тоалет. Любимият костюм на Алиса бе прекрасен комплект за езда от зелено кадифе с кокетна копринена шапка, увенчана с перо на върха, и черни кожени ботуши.

Внезапното пристигане на огромния и скъп гардероб от дрехи не остана незабелязано от слугите в Уестгейт Менър. Мисис Стратън попита Мейвис, която не знаеше нищо по въпроса, и после двете жени се нахвърлиха върху Пъркинс. Старият човек се смая от това нападение, но и той не можа да хвърли някаква светлина върху ситуацията. Най-накрая Мейвис се изправи срещу Алиса:

— Откъде, за бога, са всички тези скъпи и разкошни дрехи?

Младата жена почувства неудобство пред изпитателния й поглед. Не желаеше да разкрива връзката си с дука, преди тя да бъде официално обявена. Дълбоко в сърцето й се спотайваше несигурност и съмнение, че Морган може да се откаже да се ожени за нея. Алиса отчаяно се молеше, дори това да се случи, да си спести унижението да обяснява за провала на годежа си. Чак сега тя разбра колко глупаво постъпва — разбира се, че хората й щяха да забележат подаръците и да се питат какво става.

— Дрехите са подарък от дука — сухо обясни Алиса. Мейвис промърмори неодобрително:

— И откога приемаш такива скъпи подаръци от човек, когото едва познаваш?

— Откакто той ме помоли да му стана жена.

— Боже господи! — Мейвис седна, защото краката й явно отказаха да й служат. — Кога? Кога бе решено това? Кога ще е сватбата? — Очите й светеха с радостно възхищение, после потъмняха. — И кога възнамеряваше да ми кажеш?

— Извинявай, Мейвис. Случи се толкова бързо, че едва имах време да възприема тази мисъл сама. Представи си — аз, дукеса! — Тя потрепери при тези думи.

— И защо не? От тебе ще излезе чудесна дукеса. Нежеланието за разговор от страна на Алиса накара старата жена да я изгледа подозрително:

— Искаш ли да се омъжиш за този човек?

— Признавам, че много пъти ми се е искало да захвърля всичко това — и управлението на имението, и грижата за арендаторите — честно отговори Алиса. — Мисля, че дукът е честен човек и ще се разбираме добре. Само че все още не ми се иска да се разделя с независимостта си.

— Ти я загуби в момента, в който продаде онази малка къщичка, за да платиш дълговете на лорд Карингтън — отбеляза Мейвис. — Много по-добре е да си съпруга, отколкото гувернантка или компаньонка. Всъщност дукът е късметлия.

— Аз съм щастливката, Мейвис! Невероятно е, че мъж като дука ме желае.

— Теб? — извика Мейвис. — Ти да не би да не си с благородническа кръв? Това, че нещастният ти баща не искаше да види хубавото у теб, не означава, че имаш причина да се подценяваш.

Алиса мълчаливо обмисли думите на Мейвис.

— Права си — призна тя. — Аз се държа глупаво. Ще съобщя за намерението си да се омъжа на целия персонал веднага, след като бъде определена датата.

Мейвис напусна стаята с щастливо лице и Алиса се върна към работата си. Но не можеше да се концентрира върху книжата. Местеше се неспокойно на стола и знаеше, че няма да успее да прогони демоните на съмнението. Поне не всичките.

Но младата жена нямаше много време за съмнения през следващите дни. Беше заета да наема работници за ремонта на къщата. Тристан изпрати архитекта, някой си мистър Хенри Уолш, който след много приказки и многозначително повдигане на веждите, определи състоянието на къщата като бедствено, но увери, че той ще бъде нейният спасител. Алиса не обръщаше много внимание на неговото маниерно поведение, но когато той започна да чертае плановете за всяка стая, заедно с предложения за цветове и дамаски, включително и обзавеждане, тя трябваше да признае таланта му. Мистър Уолш наистина се оказа отличен архитект и тя с удоволствие му помагаше в желанието да възвърне блясъка и великолепието на сградата. Още нещо в негова полза бе и отношението му към младата жена. Дори и да беше шокиран от странното й положение в домакинството, той с нищо не го показа и винаги се отнасяше с добронамереност и уважение. Алиса бързо разбра, че той притежава качеството да намира най-бързите и удачни решения, а това улесняваше работата й, даваше й възможност да покаже уменията си. Надяваше се, че Тристан, Каролайн и Морган ще останат доволни от свършеното.

Къщата скоро се изпълни с хора и сякаш оживя, събудена след много години. Във всяко кътче сновяха майстори и всеки ден носеше по нещо ново — множаха се чертежите на мистър Уолш, както и трудностите за Алиса. Основната от тях бе, че тя не можеше да намери тихо и спокойно място, за да поработи няколко минути, без да бъде прекъсвана.

Тъкмо когато мислеше, че е открила една малко използвана стая и се опитваше да се концентрира върху последните документи от ремонта, вратата се отвори. Вдигна поглед и видя Пъркинс, колебливо застанал на прага.

— Тук съм, Пъркинс — извика тя. — Крия се. Ще трябва да ми обещаеш, че няма да казваш на никого, иначе няма да успея да свърша нищо.

— Искрено вярвам, че това не се отнася до мен, мадам — чу се дълбок мъжки глас.

Алиса почти изпусна писалката, когато видя дука.

— Морган — прошепна тя.

Сърцето й заби учестено, тя скочи от стола и се опря на бюрото, за да не се втурне през стаята пред смаяния поглед на възрастния човек.

— Благодаря, Пъркинс. — Дукът освободи иконома и се обърна към Алиса. — Явно вземате присърце задълженията си, мисис Карингтън. Вярвам, че мистър Уолш не ви кара да бързате.

— Разбира се, че не — отговори Алиса, като се опитваше гласът й да звучи спокойно. — Но е много трудно да се съсредоточа, когато ме прекъсват постоянно.

— Толкова ли ви харесва да работите? — Морган бе яздил шест часа, нетърпелив да я види, а единственото, което правеше в момента, бе да води някакъв незначителен разговор.

— Да, обичам работата си — отговори Алиса, а очите й не се отделяха от лицето му.

„Искам той да ме целуне!“ — каза си тя и нервно навлажни с език устните си. Боже господи, едва три часът е, а аз мисля само за ръцете и устните му.

— Какво? — попита тя, като в разсеяността си бе пропуснала въпроса му. — Извинявайте, Ваша светлост, не ви разбрах.

— Само се възхищавах на роклята ви, мис Карингтън. Изглеждате чудесно.

— Благодаря — изчерви се Алиса.

— Липсвах ли ви? — нежно попита мъжът.

— О, да! — възклицанието прозвуча съвсем естествено.

— Тогава ела и ми кажи „добре дошъл“ както трябва — чувствено прошепна той.

Краката й бързо я отнесоха до него.

— Здравей — просто каза Морган и я прегърна. Наведе се и я целуна. — Защото ти страшно ми липсваше.

Последните думи бяха измърморени толкова бързо, че тя не бе сигурна какво точно е чула, но преди да се замисли, дукът я целуваше отново.

И Алиса се отпусна, наслаждаваше се на ръцете му и на докосването на устните му. Чувстваше се великолепно отново в прегръдката му.

Мъжът усети как тялото му реагира на нейната близост. „Наистина ми е липсвала“ — разбра той.

— Преоблечи се — прошепна той.

— Какво? Какво каза?

— Да си облечеш костюма за езда. Веднага. Искам да ме разведеш из околностите.

— Сега? — объркано премигна тя.

— Ще се срещнем в конюшнята след двайсет минути — настоя Морган. Прегърна я отново и излезе.

Глава 7

Алиса стоеше в стаята си и докато се събличаше, усещаше как я изпълва омраза към собствената й слабост. Бе се държала като глупачка — той й бе поискал целувка и тя се бе втурнала към него като послушно кученце. А най-лошото беше, че й хареса. Целувката, разбира се, не властното му държание. Сега пък дукът заповяда да се присъедини към него за езда и тя се подчини без каквото и да било възражение. Като че ли в негово присъствие губеше способността си да мисли. Това положение направо я влудяваше и объркваше. И тя знаеше, че в най-скоро време трябва да направи нещо по въпроса.

Пухтеше от раздразнение, докато търсеше из гардероба черните кожени ботуши за езда. Най-после намери единия и вече се канеше да повика момичето, когато Луси се появи:

— Мога ли да ви помогна с нещо, лейди Алиса? — попита учтиво прислужницата.

— О, Луси, благодаря на бога, че си тук — облекчено въздъхна Алиса. — Не мога да се закопчея на гърба, нито пък да открия другия ботуш.

Момичето сръчно оправи копчетата на блузата, намери липсващия ботуш и й помогна да приключи с тоалета.

Вече по-спокойна, Алиса седеше мирно, докато я решеха и оформяха от медните букли висока прическа. После Луси внимателно постави на върха й малка шапчица и я прикрепи с множество фиби.

— Готово — обяви тя със задоволство. — Дукът ще бъде доволен.

Алиса присви подозрително очи.

— Знае ли още някой, че дукът е в имението?

— Мисля, че да — вдигна рамене момичето. — Мисис Стратън беше навън с Нед, когато Негова светлост пристигна.

— Разбирам — с кисела усмивка изкоментира Алиса.

Защото ако мисис Стратън знаеше, че дукът е тук, до вечерта всеки в имението щеше да научи новината.

Алиса влезе запъхтяна в конюшнята и видя дука, застанал пред един от конете, да разговаря сериозно с Нед. Младото момче държеше в ръце поводите на огромен сив жребец, а една красива кестенява кобилка бе вързана близо до него. Алиса знаеше, че Тристан бе изпратил конете си в имението, но все още не бе виждала тези два прекрасни екземпляра.

— Лейди Алиса — каза Нед, щом я видя. — Оседлал съм ви коня.

Тя забеляза страничното седло върху сивия жребец, който момчето поведе към нея. Приближи се към могъщите гърди и нежно го потупа по муцуната.

— Чудесно момче си ти. Откъде пристигна?

— От една малка животновъдна ферма в Кент — съобщи дукът и с удоволствие наблюдаваше възхищението й. — Твой е.

— Купил си го за мен! — Очите й се разшириха от изненада. Отново се почувства объркана от прилива на непознати емоции. Радваше се на подаръка, но усещаше, че проявява слабост и се подчинява безпрекословно на всички прищевки на този мъж.

— Той е прекрасно животно — каза най-после тя, а гласът й прозвуча несигурно, някак си колебливо, сякаш се опитваше да се защити от нещо.

Впечатлена, но без да го показва, Алиса грациозно се качи на седлото с помощта на Нед.

— Моля те, информирай мисис Стратън, че дукът и аз ще се върнем за обяд по-късно този следобед — поръча Алиса на момчето, докато преминаваха през двора на конюшнята.

Яздиха мълчаливо няколко минути. Най-после Морган проговори:

— Можеш да ми благодариш.

— Моля?

— Казах, че вече можеш да го направиш. Нали се канеше? Или не?

Объркана, Алиса отговори непредпазливо:

— Не съм те молила да го купуваш.

Знаеше, че се държи детински, но не можеше да се спре.

— Не ти ли харесва?

— Разбира се, че е прекрасен. Всеки, който поне малко разбира от коне, би го харесал. Направо е великолепен.

— Тогава къде е проблемът?

— Проблем? Няма такъв. Кой казва, че има проблем?

— Скъпа, мис Карингтън — в очите на дука проблясваха опасни искрици. — Започвате да се повтаряте.

— А вие, уважаеми, започвате да ме дразните. — Тя отметна глава и пришпори жребеца, като остави дука далеч зад себе си.

Той наблюдаваше ездата й, любуваше се на стабилната, красива стойка на младата жена върху седлото. Костюмът за езда обгръщаше плътно стройната и фигура, подчертаваше плавните извивки на тялото. Мъжът се усмихна и пришпори коня след плячката си.

Настигна я и я принуди да забави ход тъкмо преди ливадата да премине в гора. Дукът се пресегна и хвана поводите на жребеца. Поведе го сред дърветата.

Бързата езда бе разсеяла гнева на Алиса и тя вече се упрекваше, че се е държала толкова глупаво, като сърдито дете. Явно бе успяла да го ядоса.

Дукът спря на малка полянка и слезе от коня. Алиса скочи от своя без чужда помощ и някак си успя да се задържи на крака. Погледна мъжа право в лицето, не беше сигурна какво се криеше там.

— Ще ми обясниш ли какво не е наред? — започна Морган търпеливо.

— Аз… аз — прошепна тя колебливо, като не намираше точните думи. Разсеяно късаше на парченца някакво листо и най-после каза: — Благодаря ти за новия кон. Беше неочаквано за мен, но много мило, от твоя страна, да го купиш. С огромно удоволствие ще го яздя. И трябва също да ти изкажа благодарности за дрехите, които ми изпрати. Те са до една красиви, но твърде много за жена като мен.

Морган продължаваше да я гледа изпитателно.

— Ще бъдеш ли така добра да им кажеш какво те безпокои, Алиса? — с равен тон продължи той, а ръката му легна на рамото й.

— Ами, бях толкова радостна да те видя тази сутрин — тихо отговори тя. — Докато не започна да ми нареждаш. И… и… после се появи този великолепен кон.

— Ти не харесваш коня?

— Не, чудесен е. — Тя въздъхна объркано. — Но аз рядко съм получавала подаръци, Морган. А още по-рядко — заповеди. Предполагам, че ще ми отнеме известно време да привикна — тя вдигна брадичка. — А може и да не успея.

Дукът се усмихна.

— Защо придобивам впечатление, че повече няма да се докоснеш до този кон?

— Защото си умен.

Морган се изсмя.

— Ти вече ми показа достатъчно колко си независима и горда. А можеш да бъдеш и чувствителна. Признавам, че не съм срещал, нито пък съм търсил подобни качества у една жена, но при тебе аз наистина ги ценя.

Алиса го погледна изненадано и почувства, че все повече се привързва към този мъж. Собственият й баща винаги се бе подигравал с нейните прояви на гордост и независимост, а съседите се държаха отчуждено — пак по тази причина. Беше невероятно да срещне някого, който открито й казваше, че я харесва.

— Мога само да се надявам, Морган, че мнението ти няма да се промени коренно с времето — каза тя, като нарочно говореше и самоуверено.

Той отново се разсмя с глас на тона й — дълбок, клокочещ смях, извиращ някъде от дълбините на мощните му гърди.

— Разбрах мнението ти, Алиса. Няма нужда да се държиш така!

Тя почувства, че се изчервява, и сведе очи. Мъжът се приближи, нежно докосна брадичката й с върховете на пръстите си. Когато повдигна глава, Алиса видя лицето му пред своето. Устните му се наведоха към нейните и ги притиснаха в изгаряща целувка. И тя го прие, разтвори леко уста и езикът му се плъзна навътре. Усети тръпки по тялото си, защото той продължи да изследва езика и небцето, а ръцете му обгърнаха гърдите й.

Дори и през дебелата материя на дрехата Алиса усети набъбването на зърната си и се притисна силно към мъжа.

— Ела, любов моя — въздъхна той и я поведе между дърветата към малката полянка с мека трева. — Изпитвам страхотен глад за теб.

— Морган — запротестира тихо тя. — Та ние сме сред гората.

— Ами да — дрезгаво се съгласи мъжът, като се измъкна от връхната си дреха и продължи с разкопчаването на ризата, докато я водеше за ръка. — И сме сами. Не е ли чудесно?

Алиса видя подскачащите мускули под бялата ленена риза и ръцете й се протегнаха да ги докоснат.

— Ти си толкова красив — с благоговеен тон промълви тя.

През онази нощ тази красота бе скрита от мрака в стаята, но сега, на яркото следобедно слънце, тя виждаше всяка от прекрасните извивки на изваяното му като истинска скулптура тяло.

Той се усмихна.

— Казва се приятен, Алиса. За мъжете се говори като за симпатични, не и красиви.

Младата жена поклати глава:

— Ти си красив — настоя тя.

Постави длан на рамото му и той стоеше, без да помръдне, докато ръката й се плъзгаше бавно по мощната гръд.

— Мога да усетя биенето на сърцето ти — прошепна тя.

— То бие за теб, любов моя — отговори несъзнателно Морган и чак тогава изненадан разбра, че казва самата истина.

Алиса продължи да изследва тялото му и ръката й се спря на плоския му корем. Мъжът шумно пое дъх. Да, тя не го разочароваше. Той изръмжа с удоволствие, когато жената смело докосна мъжествеността му.

— Толкова е голям!

— И ще става все по-голям, ако продължаваш да правиш това, любов моя — дрезгаво прозвуча гласът му.

— Чувствам се толкова странно, когато те докосвам по този начин — призна Алиса. Колебливо го погали и усети как твърдината под ръката й действително се увеличава. — Цялата треперя и едва дишам:

Мъжът отново изръмжа при това невинно признание и почти изгуби контрол. Едва потисна желанието си да я повали на тревата и да я вземе веднага. Притисна с ръка нейната, повдигна я и я постави на врата си. Тя сама го обви и с другата и притисна тяло до неговото.

Тръпки на удоволствие обзеха цялото му същество и той разбра, че трябва да направи нещо много бързо, преди да се предаде на желанието. Положи я на земята по гръб.

— Сега е мой ред, любима! — Протегна ръка, повдигна полата на костюма за езда, запретна я над кръста й и зарови пръсти в бельото, като се стремеше към голата плът, скрита под него. Очите й проблеснаха смутено, когато пръстите му погалиха копринените къдрави косъмчета върху издутината, където бедрата й се сливаха.

Морган я целуна дълбоко, езикът му бродеше из дълбините на устата й, а пръстите му продължаваха да дразнят влажните къдрици в чувствен ритъм.

— Готова си вече за мен — промърмори той. Дъхът му пареше ухото й и тя се вкопчи безпомощно в раменете му.

Кожата й гореше, всеки нерв от тялото й трептеше като струна.

— Морган, трябва да спреш — прошепна тя.

— Не говори, любима! — Хвана я за хълбоците, повдигна тялото й към устните си и целуна влажния триъгълник.

Алиса извика шокирана и рязко се надигна.

— Господи, Морган — ужасът в гласа й бе явен. — Какво правиш?

Дукът знаеше, че прибързва, но не можеше да спре.

— Лежи спокойно, Алиса — изкомандва той с плътен глас. — Няма да те нараня.

Тя не бе сигурна, но все пак остана неподвижна, след като той я притисна отново към земята. После усети хладния бриз по плътта си, дори и в най-интимното си кътче, защото мъжът разтвори краката й и главата му се намести между тях. Езикът му нежно навлезе в дълбините на тялото й. Тя се заизвива и замята, замаяна и удивена от тази странна интимност, която той изискваше от нея. След малко започна да стене. От напрежението почти я болеше. Проплака, когато ласките станаха непоносими. Лудешки движеше хълбоци, за да се нагоди към ритъма на жестоките устни. Неразбираеми звуци заизлизаха от устата й и тя почувства, че повече не издържа.

А дукът дишаше тежко, но продължаваше ласките. Едната му ръка нетърпеливо се опитваше да разкопчее бричовете. Най-накрая се освободи от стегнатите дрехи, обгърна младата жена със силните си ръце и я покри с горещото си тяло.

— Не мога да чакам — накъсано прошепна той. Пулсиращата му плът без усилие навлезе в нея и сега тялото й бе готово да го приеме.

— Обвий ме с крака — дрезгаво нареди мъжът.

Тя се подчини и те се задвижиха в ритъм, слети в погълналата ги страст. Алиса усещаше как той става все по-твърд и по-твърд, все по-голям и по-голям с всеки тласък. Тя прокара пръсти през косата му, привлече главата му към жадните си устни и почувства как семето му се излива в тялото й. Той се отпусна върху нея изтощен, но с прекрасното усещане за пълно удовлетворение.

Алиса галеше с пръсти врата му и се наслаждаваше на гъстата черна коса. Все още бе в нея и тя отново го обгърна с крака.

— Тежа ли ти? — сънливо промърмори той.

— Не, добре ми е — отговори Алиса.

Искаше да задържи този момент възможно най-дълго:

— Небето е толкова синьо — въздъхна доволно тя. — Въпреки че би ми се искало да прекараме остатъка от деня тук, най-добре е да помислим за връщане. Мисис Стратън ни е приготвила обяд.

— Мм… — изръмжа Морган и силите му стигнаха само да се претърколи по гръб. Съзнанието и тялото му бяха така отпуснати, че въобще не можеше да се помръдне. — Студено ми е — потрепери леко той, защото вятърът се засили.

— Ами ако се закопчеете, сър, може би ще се стоплите — засмя се Алиса.

Тъй като той не го направи, тя протегна ръка и с гальовна загриженост притвори бричовете му.

После оправи полата си и като се приюти до тялото на мъжа, реши, че моментът е подходящ да обсъдят бъдещето.

— Какво мислиш за нашата сватба? — реши се тя. Не получи отговор и се подпря на лакът.

— Морган? — тихо извика, но дукът спеше непробудно. Опита се да го събуди, но не успя и после реши, че изглежда толкова спокоен и доволен в съня си, че не трябваше да нарушава спокойствието му.

С примирена усмивка се приюти до топлото мъжко тяло.

— Предполагам, че мисис Стратън ще има достатъчно основания за клюки — промълви тя, преди да затвори очи.

Разбуди я някакъв глас, който ги викаше някъде в далечината. Очите й се отвориха сепнато и паника сви гърлото й, когато разбра, че вече е много късно. Морган спеше обтегнат на земята до нея и не реагираше на виковете. Тя се изправи решително, тъй като мъжът приближаваше.

— Морган! — изкрещя тя и затърси шапката и иглите си за коса. — Морган, събуди се! — разтърси го отчаяно младата жена.

Дукът се стресна и скочи на крака.

— Какво става? Има ли някаква опасност?

— Някой идва насам — засмя се тя, защото той изглеждаше толкова свиреп, готов да се бие, все още неразбуден напълно.

— Страхувам се, че и двамата сме спали твърде дълго и са изпратили човек да ни търси. Току-що чух някой да вика. Може би е Нед.

— Нед? — попита Морган и прокара объркано пръсти през косата си. Той разтърси глава в напразно усилие да проясни ума си. — Мисля, че Трис е прав за непробудния ми сън.

Оправиха дрехите си набързо и събраха разпръснатите наоколо игли и ръкавици.

— Нека ти помогна — предложи той, когато я видя да се мъчи с косата си. Умело нави нагоре дългите букли, а после постави шапката и я закрепи с иглите.

Той го прави по-добре от мен, помисли си тя с безпокойство. Не й се искаше да си разваля деня, като го ревнува от жените в миналото му, но не можеше да не забележи опитността му в работата с дамски аксесоари. Той почисти листата и тревичките от костюма й и заключи, че изглеждат задоволително.

— Не съвсем — Алиса гледаше към бричовете му. Той проследи погледа на чудесните зелени очи и видя, че някои от копчетата бяха разкопчани. Ухили се и поправи пропуските й.

— За разлика от теб не съм толкова добре запозната с подробностите от облеклото на другия пол — отбеляза тя, докато той развързваше конете.

— Скоро ще се научиш, сладка моя. — Морган й помогна да се качи на коня.

После внимателно я поведе извън гората. Към края й Алиса забеляза Нед.

— Сивият си навехна крака. Досега вървяхме пеш, за да не го товарим излишно — съобщи невъзмутимо дукът на момчето.

Нед кимна с разбиране при това извинение. Но умните му очи не пропуснаха пребледнялото лице на Алиса, нито пък объркания й поглед. Разбира се, това не му влизаше в работата, пък и той не беше от приказливите. Освен това се радваше на господарката си за тази връзка. Господ единствен знаеше колко благородно бе сърцето на лейди Алиса. Тя заслужаваше щастие.

— Да заведа ли сивия до конюшнята вместо вас, Ваша светлост? — съвсем спокойно попита момчето.

Морган се поколеба за момент.

— Не мисля, че ще е необходимо, Нед. Можеш да яздиш напред. С лейди Алиса ще те следваме по-бавно.

Алиса се обърна към Морган, след като Нед се отдалечи.

— Мислиш ли, че подозира нещо?

— Вероятно — избоботи дукът. — Момчето не е глупак, а и ти изглеждаш доста… доволна.

Младата жена въздъхна:

— Просто се надявам да си държи езика зад зъбите. Не бих могла да издържа, да съм обект на постоянни клюки във всяко семейство от околността.

— Не смятам, че ще каже нещо на останалите. Той е много разумен.

Морган настоя да яздят спокойно, за да дадат възможност на Нед да разкаже за случилото се на останалите.

— Ти беше доста убедителен — продължи Алиса. — Не съм много сигурна, че ми хареса начинът, по който така лесно лъжеш.

Морган я изгледа внимателно:

— Да не искаш да кажеш, че би желала да му съобщя истината?

— Не, разбира се, че не. Аз само… Ти… нали няма да ме лъжеш, Морган? — попита тя сериозно и замислено.

— Никога нарочно — той отмести поглед от изпълнените й с болка очи и заоглежда пейзажа. — Земята е добре поддържана. Свършила си чудесна работа в имението, Алиса. Тристан ще трябва много да се старае, за да поддържа този ред.

Тя наклони глава, поласкана от комплимента.

— Надявам се брат ти да има предвид цялата огромна работа, свършена от всички тук. Разбира се, един компетентен управител би се оправил с по-голяма лекота, но Тристан би могъл да се вслушва в съветите на арендаторите и проблемите на работниците.

— Не се безпокой. Въпреки че е по-малкият брат в семейството, Тристан знае какви са отговорностите на едрия земевладелец. Трябваше да се научи в младежките си години.

— Това не ми звучи никак весело. Защо е било необходимо да го прави? Какво е било детството ви?

— Щастливо. — Морган изглеждаше отпочинал и доволен. — Родителите ни починаха преди десет години. Липсват ми и до днес. Те бяха много привързани към двамата си синове. Ако не бе дисциплината, налагана от дядо ни, и двамата щяхме да се превърнем в разглезени контета. Като по-голям обикновено бях водач в лудориите, но брилянтните идеи принадлежаха на Тристан, Спомням си как едно лято решихме да плаваме из океана, за да намерим пиратско съкровище. Обаче имахме голяма нужда от пари за закупуване на кораб и наемане на екипаж. Затова Трис реши да станем разбойници.

Алиса се усмихна.

— Успяхте ли да ограбите някого?

— Не. Цялата вродена упоритост на две момчета не е достатъчна, за който и да е раздразнен кочияш. След като поработихме упорито цял ден, не можахме да накараме да спре нито една кола.

— Играта с маски е толкова чудесно преживяване в детството. Маскираш се и изчезваш.

— Ако и действителността бе толкова проста и ясна — замислено каза той.

Алиса се учуди на последните думи. Морган винаги я бе впечатлявал като човек, който получава всичко желано и прави каквото си поиска въпреки последствията. Погледна го въпросително, а той й отвърна с топла, приятелска усмивка. Сърцето й заби учестено и тя почувства, че биха могли да се разбират. Лесно беше да се влюбиш в човек като него. Мисълта да живее с този мъж и да споделя всичко с него й носеше усещането за непрекъснато болезнено очакване. Объркана от чувствата си, тя замълча, а и скоро пристигнаха в двора на конюшнята.

— Мисис Стратън е сервирала обяда в дневната, лейди Алиса, тъй като работниците имат работа в трапезарията — съобщи Нед.

— Ще се присъединя към вас, след като се освежа, Ваша светлост — жизнерадостно каза Алиса. — Ще ми отнеме само няколко минути.

Морган поклати глава неохотно.

— Дълбоко съжалявам, мис Карингтън, но не мога да остана. Очакват ме в Лондон тази вечер на бала на лейди Честър. Налага се да тръгвам незабавно.

— О, разбирам — тихо отговори Алиса. — Ще се върнете ли скоро?

— Веднага щом мога — обеща Морган, наклони глава и прошепна в ухото й: — Хареса ми нашата разходка днес. Ще ти липсвам ли, любов моя?

— Ни най-малко — излъга тя, като му се усмихна чаровно. — Желая ви приятен път.

Обърна се бързо и тръгна към къщата, като по някаква странна причина не се подчини на желанието си да го изпрати с поглед. Вече сама в стаята си, съблече измачкания, изцапан от тревата и пръстта костюм и внимателно го остави на стола, за да бъде почистен. Потрепери от студ в долната си риза. После си легна, сгуши се сред завивките. Съзнанието й се връщаше към изживяното през следобеда. След това си го представи облечен за бала тази вечер, страхотно привлекателен в черния си фрак. Чудеше се защо не й предложи да го придружи до Лондон; все пак те бяха решили да се женят. Но си спомни, че все още носи траур заради баща си. Това бе основателна причина да не бъде представена все още в обществото. Реши, че той щеше да я запознае с плановете за тяхното бъдеще, след като уреди някои неща. Може би така се постъпваше, а той бе наясно с порядките във висшите кръгове. И въпреки това още при следващото му идване тя трябваше да разговаря с дука докога ще продължава годежът им. Алиса прегърна възглавницата и реши да си почине още малко, преди да слезе за късния обед. После заспа непробудно.

Морган мислеше непрекъснато за Алиса, докато пришпорваше двойката прекрасни коне към Лондон. Искрено съжаляваше, че трябва да я остави, но не беше възможно да отсъства от бала на лейди Честър, организиран в чест на годежа на Тристан и Каролайн.

Освен че бе брат на младоженеца, бе необходимо да се появява възможно най-често на обществени места, за да поддържа впечатлението за постоянни контакти с влиятелни членове на правителството.

Подобно поведение трябваше да предизвика Фолкън да действа. И въпреки направеното досега, нямаха никакъв успех със заложените капани в Рамсгейт Касъл и в дома му в Лондон.

Дукът се надяваше нещата да се изяснят скоро. Въпреки уверенията на лорд Касълриг относно безопасността на старата дукеса, Морган се безпокоеше. Бе положил огромни усилия да я убеди да остане в Лондон след бала, но нищо не можеше да я спре да потегли за Рамсгейт сутринта.

Връзката му с Алиса бе още едно, макар и приятно, усложнение. Той напълно разбираше, че не можеха да разчитат на уединение, докато в Уестгейт Менър продължаваха ремонтните работи. Знаеше, че най-доброто решение бе да й осигури собствен дом. Възможно най-бързо.

В момента не можеше да й предложи къща в Лондон. Алиса бе твърде горда от работата си в Уестгейт Менър и щеше да се почувства обидена, ако я накараше да напусне имението сега. Той се изсмя гласно, като не можеше да повярва, че прави толкова отстъпки на тази жена. Но тя не приличаше на никоя от предишните му любовници и Морган бе решен да й осигури специални условия. Тялото му се напрегна при спомена за следобедната им разходка. Алиса му бе отговорила с неподозирана страст, синхронът им бе бил съвършен. Тази жена бе изтъкана от невинност и чувственост и той искаше пак да се наслади на това очарователно съчетание.

И все пак, под привидната й твърдост и самоувереност Морган съзираше нежна, ранима душа и това докосна кътче от сърцето му. Започваше да се грижи за нея, независимо от страстта си. Всъщност това, от което и двамата се нуждаеха, бе да прекарат известно време заедно. Приятната мисъл извика усмивка на лицето му. Тя нямаше да го разочарова — нито като любовница, нито като компаньонка.

Морган дръпна юздите и конете забързаха. Дукът бе нетърпелив да приключи с делата си в Лондон и да се върне отново при Алиса.

Глава 8

Морган се плъзгаше без усилие с Каролайн по лъскавия паркет на залата, краката му автоматично следваха ритъма и сложните фигури на танца. Балът имаше явен успех и всички се забавляваха чудесно.

Но не и той. Седмицата бе ужасна — претоварена с излишни срещи и обществени изяви, за да бъде привлечено вниманието на шпионина. Това продължаваше твърде дълго и дукът знаеше, че ако не направи нещо, във Военното министерство щяха да започнат да се безпокоят.

Не беше обичайно за Морган да се появява толкова често на балове и затова не бе странно, че започнаха приказки заради внезапната промяна в поведението му. Плъзнаха слухове, че търси подходяща жена за съпруга, които го изпълниха с отвращение. Неуспехът на първия му брак го потискаше от години и решението му да не се обвързва отново бе окончателно. Той често се питаше от кого се страхува повече — от французите или от нова съпруга.

Продължаваха да кръжат с Каролайн из залата. Погледът му се плъзгаше по множеството от лица, опитваше се да открие нещо необичайно, което да го доведе до Фолкън.

— С Тристан най-сетне определихме датата — съобщи Каролайн.

— Мм… — отговори дукът, задълбочен старателно да се взира в околните лица.

— Майка ми настоява да чакаме до есента, но Тристан каза, че не може да отлага повече от началото на лятото.

— Чудесно.

Каролайн вдигна глава, погледна го и разбра, че той не й обръщаше ни най-малко внимание.

— Решила съм, че Тристан трябва да носи костюм от розов сатен — игриво продължи тя. — Ще изглежда просто великолепно.

— Разбира се — дойде разсеяният отговор.

— А за теб определих бледолилавото. Освен ако не настояваш за жълто — лилаво райе. Знам, че е малко ексцентрично за теб, но все пак това е моята сватба и аз искам всичко да е идеално.

— Да, идеално.

— Чудесно! — извика Каролайн. — Ще изпратя шивача ти на Чаринг Крос, за да започне незабавно работа по костюма. Така добре ли е?

— Какво? Искаш моят шивач да ти ушие костюм? За какво?

— Не за мен, Морган — хапливо се изсмя Каролайн. — Костюмът е за теб, ще го облечеш на сватбата ми.

Морган сведе поглед и видя веселия блясък в очите й.

— Хайде, Морган — продължи тя. — Ти вече се съгласи. Няма да се отречеш от обещанието си сега, нали?

— Не — каза бавно той. — Разбира се, че можеш да ми поръчаш костюм, ако смяташ, че е необходимо.

— Ха! — възкликна триумфално момичето. — Значи ще носиш жълто — лилаво райе?

— Какво? — прогърмя гласът му и двамата едва не се сблъскаха със съседната двойка.

— Чу ме добре — подигра се тя. — Искрено казано, Морган, трябва да обръщаш повече внимание на една жена, когато й обещаваш нещо. — Каролайн го потупа успокоително с ветрилото. — Ще държа да спазиш уговорката ни, дори и само заради ползата от урока.

Морган се засмя.

— Предполагам, че трябва да го направиш. Това е най-малкото, което заслужавам заради грубостта си. Не бях забавен партньор, Каролайн — дукът се поклони елегантно. — Моля те да ме извиниш.

Каролайн се засмя чаровно:

— Прощавам ти, Морган.

Дукът я съпроводи извън танцовата площадка до отворените високи френски прозорци, през които проникваше свежият бриз.

— Иска ми се да знам какво е привлякло вниманието ти — каза тя няколко минути по-късно. Проследи погледа му към група хора в отдалечения край на залата и продължи с тон на познавач: — Да не би прекрасната Маделин Дюпон да е привлякла погледа ти?

— Прекрасна? — като ехо отговори Морган и спря очи на хубавата дребна брюнетка. — Може и да има няколко души тук, които да смятат, че е красавица.

— Не е необходимо да криеш от мен, Морган — изсмя се Каролайн. — Тя е една от най-харесваните и преследвани жени този сезон. Горкият ми брат Гилбърт — ще бъде покрусен, когато разбере за интереса ти. Той си въобразява, че може да събуди любов у хубавата французойка. Но как би могъл да се сравнява един обикновен наследник на барон с теб — богат и високопоставен дук?

— Имаш невъобразима фантазия, Каролайн.

— Не се тревожи, Морган. Тайната ти ще бъде запазена.

Дукът се канеше да я убеди, че младият Гилбърт няма от какво да се притеснява, но се въздържа. Реши, че няма да навреди, ако обърне известно внимание на мис Дюпон. Доста френски емигранти се навъртаха наоколо. Хора, чиято лоялност бе поставена под съмнение от Министерството на войната.

— Тайна? — попита Тристан, присъединил се към тях. — Чух, че каза нещо за Морган и тайни?

— Брат ти е очарован от мис Дюпон — нетърпеливо обясни Каролайн.

— Добре опазваш тайни, Каролайн — усмихна се кисело дукът.

— Но това е Тристан — защити се момичето. — Ако не можеш да се довериш на единствения си брат, тогава на кого?

Морган не отговори, погледът му не слизаше от Маделин Дюпон.

— О, скъпи — внезапно каза Каролайн. — Ето я и леля Еудора. Нямах възможност да говоря с нея, а тя толкова иска да разбере подробностите за сватбата. Знам, че трябваше да танцуваме, но нали няма да имаш нещо против да разменя няколко думи с нея, Тристан?

— Разбира се, че не, любов моя — отговори годеникът й. — Аз ще си стоя тук и ще изглеждам покрусен.

Тя му отправи страстен поглед и тръгна да посрещне леля си. Щом останаха сами, Тристан се обърна към брат си:

— Изглежда, Каролайн се е развихрила отново да ти търси жена. Искрено се надявам да не те е обидила. Знам колко мразиш да те сватосват с разни момичета.

Морган махна с ръка.

— Не се безпокой за това, Трис. Каролайн бе просто наблюдателна. Аз наистина търсех вниманието на мис Дюпон.

Тристан подсвирна удивено.

— Ако наистина имаш намерение да ухажваш Маделин, ще трябва да изолираш брат й, Хенри. Наблюдава я неотлъчно.

— А ти познаваш ли го?

— Срещал съм го два пъти. В дома на Каролайн. Доколкото си спомням, я дразнех, че Хенри ухажва Присила. Всъщност по-малкият брат на Каролайн е хвърлил око на красивата Маделин.

— А тя отвръща ли на чувствата му?

— Не може да се каже със сигурност. Предизвиква го да я ухажва, но съм чувал, че французите са специалисти в тези неща. Бащата на Каролайн едва не получи удар, като разбра за желанието на сина си. Малкият явно е хлътнал доста.

Морган се ухили, като си спомни приповдигнатите рецитации на барон Гренъм относно войната.

— Да, спомням си. А били ли са братът и сестрата Дюпон в Рамсгейт Касъл?

Тристан помисли малко и отговори:

— Да. Бяха канени на семейното тържество за Коледа миналата година. Беше такава тъпканица, че едва ли си ги забелязал. Може би са гостували още един или два пъти, но не съм сигурен. Ти не говориш за сериозни намерения спрямо това момиче, нали, Морган? — учудено попита той.

— Може би имам нещо предвид — загадъчно съобщи дукът. — Но не в смисъла, който ти питаш, скъпи братко. Извинявай, но отивам да проверя дали мис Дюпон е поела ангажимент за вечерята.

Морган прекоси препълнената зала с умението на човек, който често го е правил, после спря до една мраморна колона и се загледа в групата младежи, наобиколили французойката. Наблюдава ги няколко минути и не можа да не се възхити на флирта, който момичето водеше — отправяше остроумни забележки към всеки един, но без да обръща прекалено внимание на никого, като въпреки това ги предизвикваше всичките да продължават да се надяват в успеха на ухажванията си.

Кратка пауза в разговора позволи на дука да се включи в кръга обожатели. С един-единствен смразяващ поглед успя да прогони някои от тях, но малцина все пак останаха. Сред тях бе и братът на Каролайн, към когото Морган се обърна.

— Би ли бил така любезен да ми окажеш честта, да ме представиш на мадмоазел Дюпон?

Изражението на Гилбърт говореше, че това е последното нещо на света, което би свършил, но нямаше начин да откаже.

— Мадмоазел Дюпон, мога ли да ви представя Морган Аштън, дук на Гилингам? — почти беззвучно каза младият човек.

— Мадмоазел — обади се с копринено нежен глас дукът, повдигна ръката й и положи многозначителна целувка върху нежната кожа. — Очарован съм най-после да се запозная с вас.

Маделин Дюпон се изчерви леко при този очевиден интерес, но остана царствено спокойна. В присъствието на дука останалите приличаха на непослушни момчета.

— Ваша светлост — напевно отговори момичето. — Толкова съм доволна да се запозная с вас. Каролайн често ми е разказвала за очарователния брат на Тристан.

Дукът й отправи зашеметяваща усмивка:

— Ласкаете ме, мадмоазел.

Тя му върна усмивката и Морган трябваше да признае, че момичето е хубаво. Беше дребна, едва стигаше рамото му. Дълбокото деколте на снежнобялата коприна очертаваше прекрасни гърди и чудесно контрастираше с черните къдрици и тъмните очи. Докато я преценяваше, в съзнанието му изплува образът на Алиса и сладката й усмивка, но дукът бързо прогони видението, защото имаше ясно определена цел — да очарова французойката. За съжаление, нямаше голяма възможност за разговор, тъй като внезапно отнякъде изникна брат й.

— Готова ли си за вечеря, Маделин? Лейди Огдън бе така добра да ни предложи места на своята маса.

— Какво чудесно съвпадение. Аз също възнамерявах да седна там. Мога ли да ви предложа ръката си? — Жестът бе толкова неочакван, че нито Гилбърт, нито Хенри успяха да реагират. Объркана, тя погледна първо единия, после другия, най-сетне сви рамене философски и прие предложената й ръка.

Хенри и Гилбърт тръгнаха след тях и неотлъчно ги следваха до залата с бюфета.

Гилбърт пръв забеляза лейди Огдън, седнала на голяма маса в единия от ъглите на огромната зала.

— Ще вечеряш с нас, Морган? — леко изненадана попита тя, докато малката група се настаняваше около масата.

— Ако не възразяваш, Присила — отговори дукът.

— Разбира се, че не — незабавно каза тя. — Виждам, че вече си се запознал с мадмоазел Дюпон. А представиха ли ти брат й, Хенри Дюпон?

— Сигурен съм, че сме се срещали из игралните зали, нали, сър? — излъга Морган, а в гласа му се таеше предизвикателство.

— Може би — вяло отговори младият човек. Той изглеждаше още по-раздразнен от вниманието, с което дукът обграждаше сестра му, когато разбра с кого всъщност си има работа.

Маделин умело заглади впечатлението от неловкото мълчание, като започна да бъбри за незначителни неща. После вниманието на всички се насочи към ястията, които лейди Холанд предложи на гостите си. Вместо дългото, сложно, обичайно меню в центъра бе оформена огромна маса, натежала от изобилието на безброй блюда с фазани и различни домашни птици, рибни предястия, пудинги, желета, пасти, плодове, ядки и бонбони.

Елегантно облечени прислужници с напудрени перуки сновяха между този импровизиран бюфет и масите. Стотици малки свещи разпръсваха светлина, носеше се уханието на прекрасните цветя, аранжирани в изкусни фигури.

Щом всички се настаниха удобно, Морган насочи разговора към Маделин.

— Кажете ми, мадмоазел Дюпон, липсва ли ви родната Франция? — попита дукът с най-очарователния си глас.

Момичето трепна леко, но все пак отговори охотно:

— Съжалявам, Ваша светлост, но имам бледи спомени за Франция. Била съм много малка, когато чичо ни е успял да ни преведе с Хенри тайно през границата. Оттогава не сме се връщали.

— А родителите ви, мадмоазел?

— Гилотинираха ги, Ваша светлост — отговори рязко Хенри вместо сестра си. — Те нямаха нашия късмет.

— Искрено съжалявам — кратко каза Морган, като не вярваше в историята на Хенри. — Не знаех.

— Съдбата ни не е необикновена, Ваша светлост — заговори меко Маделин, като се опитваше да заглади впечатлението от грубостта на брат си.

— Но вие не може да не храните надежда някой ден да си възвърнете земите и титлите — продължаваше да ги притиска Морган. — Говори се, че Наполеон е склонен да върне собствеността на онези благородници, които го подкрепят.

— Не сме толкова неблагоразумни да разчитаме на милостта на един луд, Ваша светлост — остро прозвучаха думите на Хенри. — Ние сме отявлени роялисти и никога не бихме опозорили името си, като служим на корсиканеца.

— Трябва да опиташ еленовото месо, Морган — намеси се лейди Огдън, опитвайки се да смени опасната тема. — Никой не може да се похвали с готвач като този на лейди Холанд.

Морган реши да отстъпи и разговорът се пренесе върху обичайните теми за храната, присъстващите гости и последния кон на Гилбърт. Дукът наблюдаваше Хенри Дюпон по време на вечерята. Не можеше да се освободи от усещането, че французинът крие нещо. Въпреки че създаваше впечатление за активен участник в разговора, Хенри не изпускаше от поглед околните. Сякаш се пазеше от някого. От кого или от какво, Морган засега не знаеше.

След вечерята господата се извиниха и се пренесоха в игралната зала да поиграят вист. Морган не успя да седне на една маса с Хенри Дюпон и бързо се отегчи. Реши, че ще има по-голям успех с Маделин, докато брат й не я надзираваше, и тръгна да я търси, но тя сякаш бе изчезнала.

— Странно — мърмореше си дукът, докато обикаляше за втори път балната зала.

След това видя отдалечаващата се рижа глава на Гилбърт до отворената врата на терасата. Младият човек бе хванал здраво Маделин под ръка и двамата излязоха навън. Решил, че е издърпал достатъчно ушите на младежа за тази вечер, Морган сметна за проява на лош вкус да последва двойката. След като се сбогува с брат си и с домакинята, дукът напусна бала в значително по-добро настроение, отколкото при пристигането си.

Седна в каретата, отпусна се и чак тогава разбра колко бе изморен. Седмицата наистина бе ужасна, но все пак бе попаднал на някаква следа. Първото нещо за сутринта бе посещението му във Военното министерство, за да проучи брата и сестрата Дюпон. След това можеше да прекара останалата част от деня в Уестгейт Менър. Секретарят му, Джейсън Камерън, бе уредил всичко относно последния подарък за Алиса и Морган бе нетърпелив да й го поднесе. Мисълта извика радостна усмивка на устните му.

Дукът хвърли последния лист хартия върху дъбовата маса, разочарован и вбесен от неуспеха си. Бе прекарал цял ден в министерството да търси някаква информация, но не откри нищо.

Досието им бе кратко. Братът и сестрата, две сирачета, бяха пристигнали в Англия преди петнайсет години с чичо си Филип Лобер, брат на майка им. Филип починал преди две години, явно бе успял да изнесе от Франция богатството на семейството, преди да избяга с племенниците си. Маделин и Хенри бяха водили охолен живот. В момента обитаваха модерно жилище на Джеймс Стрийт, недалеч от дома на Морган. Притежаваха и малко имение в Кент.

Като не намери никаква следа в папката на Дюпон, Морган започна да проверява документацията за останалите френски емигранти. Мислеше, че може да открие връзка между някои от тях и Дюпон. Но и тези усилия не се увенчаха с успех.

Всъщност около Маделин и Хенри нямаше нищо подозрително, докато в секретната информация за други хора все пак можеше да се закачи за нещо: финансови проблеми или възможност за изнудване по лични причини. Липсата на каквито и да било особени данни за Дюпон само подсили подозрението на дука, че те не бяха това, за което се представяха.

Дискретно почукване на вратата прекъсна мислите му.

— Влез — с привичния си заповеден тон каза дукът, като се чудеше кой ли би могъл да е — в ранната утрин бе забелязал само обичайната охрана в сградата.

— Добро утро. Ваша светлост — поздрави го лорд Касълриг. — Виждам, че сте много зает днес.

— Напразни усилия, Ваша светлост — Морган посочи разпилените папки с отвращение. — Не можах да стигна до нищо интересно, след като прерових всичко това.

— Успокойте се — меко каза лорд Касълриг. — Естествено, не очакваме, че Фолкън ще бъде разкрит лесно. Но щом сте тук, значи имате нещо предвид. Разказвайте.

— Добре… — провлачено започна Морган. Никак не му се искаше да изглежда глупаво, но си наложи да продължи: — Мислех, че ще открия някаква информация за Дюпон, Хенри и Маделин. Познавате ли ги?

— Дюпон… Дюпон — лордът разсеяно потриваше бузата си. — А, онази брюнетка, нали? Дребничка и много хубава. А брат й винаги е неотлъчно до нея.

Като знаеше, че секретарят по международните въпроси има набито око за хубавите жени, Морган не се учуди, че Касълриг е забелязал Маделин.

— Прекарах по-голямата част от сутринта да чета материалите за тях. Няма нищо, абсолютно нищо, дори и намек за някаква нередност. Чудя се защо въобще са съхранили тук толкова незначителна и никого неинтересуваща информация.

Лорд Касълриг хвърли по един погледна папките.

— Прав сте — съгласи се той. — Според документите те са напълно безопасни. Но нещо трябва да е събудило подозрението на нашите хора.

— И аз мисля така. Всичко е прекалено хубаво, за да е вярно. Освен това разбрах, че са гостували няколко пъти в Рамсгейт през последните месеци. Тези двамата заслужават внимателно проучване.

— Ще пратя някого от моите хора незабавно. Разбира се, това е просто едно съмнение, може и да не излезе нищо. И все пак, не бива да пренебрегваме единствената следа, която имаме засега.

— А какво става със заложените капани?

— Всичко стои непокътнато — разочаровано отговори Касълриг. — Но все още не е късно, минаха едва няколко седмици. Нося ви и допълнителна, поверителна информация, която трябва да скриете на подходящо място. Ако мислите, че ще е по-добре, разместете и първите две папки. Оставям решението на вас.

— Добре — отговори Морган. Взе документите от лорда и ги пъхна във вътрешния джоб на палтото си. — Ще очаквам да ме осведомите, ако откриете нещо за семейство Дюпон.

— Ще ви държа в течение — усмихна се Касълриг. — А сега ме извинете, Ваша светлост, но регентът ме очаква за обяд.

Дукът кимна за сбогом и седна отново зад бюрото. Подреди папките на местата им и реши, че е крайно време да потегли за Уестгейт Менър. Часът бе почти единайсет.

Глава 9

— Подготвил съм ти една изненада — казваше Морган на Алиса, докато поемаше чашата чай от протегнатата й ръка.

Бе пътувал бързо и безпроблемно и пристигна за кратко време, тъкмо за следобедния чай.

— Само не и още един подарък — възкликна тя, все още развълнувана от внезапното му появяване. — Честно, Ваша светлост, трябва да спрете.

— На мен ми харесва.

— Но аз се чувствам неудобно. Истината е, че сега, за тези няколко седмици, получих повече подаръци, отколкото през целия си живот, и ако продължавате по този начин, ще банкрутирате — колебливо заключи Алиса, като не искаше да изглежда неблагодарна.

Знаеше, че е глупаво да възразява срещу скъпите, красиви неща, с които той я отрупваше, но предпочиташе да прекарват повече време заедно. Или поне да й съобщаваше за пристигането си в имението.

— Смея да твърдя, че ще привикнеш с този начин на живот, скъпа моя — сухо отговори той.

После реши да не се сърди, а да се наслаждава на редките мигове насаме с Алиса.

Тя му приготвяше чиния със сандвичи и дукът впери жаден поглед в деколтето на новата жълта муселинена рокля. Гледката беше прекрасна. Медната й коса бе прибрана в нисък кок на тила и разкриваше млечнобялата кожа пред възхитените му очи. Морган изпита почти мъчително желание да целуне изящната шия. Напрежението растеше и мъжът се размърда неспокойно на стола. Колкото по-дълго я гледаше, толкова по-трудно издържаше.

Алиса забеляза, че той я наблюдава, и го погледна крадешком. Дукът бе толкова хубав в светлобежовите си кожени бричове, прилепнали плътно към бедрата му. Тъмният редингот контрастираше чудесно със снежнобялата копринена риза, а по красивото му лице бе изписано колко много я желае. И тя се запита кога ли щеше да я целуне. А после да я докосне, гали, подлудява. Стресна се от мислите си и неволно въздъхна.

— Опарих се, докато отпивах от чая — отвърна тя на въпросителния му поглед. Странно, но за момент се изплаши, след като й се стори, че той се придвижи по-близо към нея. Мислеше си, че Морган усеща ускорения пулс на сърцето й и предателската топлина на тялото й. Сви се на стола си и реши да подхване най-безопасната тема:

— Времето е много топло за сезона, необичайно е, нали? — високо започна тя и си помисли, че говори като истински идиот.

— Случило ли се е нещо? — попита дукът с нахална усмивка, тъй като много добре разбираше, че близостта му я кара да се чувства притеснена.

— Разбира се, че не — излъга Алиса. — Още чай, Ваша светлост?

Той поклати глава и като се ухили широко, стана на крака.

— Хайде, Алиса. Заповядах на Нед да оседлае конете. Тръгваме ли?

Алиса скочи радостно. За пръв път не я доядя на заповедния му тон. Всичко бе по-добро от това да седи с него в една стая и да й хрумват неприлични мисли.

— Моля, изчакайте ме да си взема наметалото и шапката, Ваша светлост. След малко ще се присъединя към вас.

Настаниха се в откритата карета и Алиса се почувства щастлива и доволна. Можеше да се наслаждава на разходката. Близостта на Морган я очароваше и тя не се опитваше да го прикрива.

Не забеляза къде точно отиват и затова се изненада, когато конете завиха рязко и потеглиха по настлана с чакъл алея. Високите кедрови дървета придаваха особен колорит на мястото. Изящната постройка в дъното на алеята излъчваше царствено спокойствие и загадъчност. Приличаше на малък замък, с двете странични кръгли кули и тясната, но по-висока в средата, явно предназначена за наблюдателница. Имаше и още четири квадратни по фланговете, които говореха ясно, че зданието е строено още през средните векове. По сивата каменна фасада се виеше бръшлян.

— Какво очарователно място — извика Алиса, когато спряха пред тежките дъбови врати.

Дукът хвърли юздите в ръцете на очакващия ги слуга и скочи от каретата. Протегна ръце и вдигна Алиса. Притисна я към силното си тяло и сърцето й заби учестено, щом се взря в сивите очи.

— Очакват ли ни? — попита тя, любопитна с кого ще се срещнат.

Нервно оправи роклята си и се помоли да изглежда достатъчно представителна. Как можа този ужасен мъж да не й каже, че предприемат визита.

Младият слуга отвори входната врата и ги придружи до голямо антре. Алиса предпазливо се заоглежда, докато чакаха. Къщата бе странно тиха.

Въпреки че не бе много просторна, изглеждаше изискана с високия си, богато украсен с орнаменти, таван. Подът излъчваше топлина от леко розовеещия мрамор, стените бяха боядисани в подобен, малко по-тъмен, оттенък. Алиса реши, че ефектът е чудесен.

— Искаш ли да разгледаш? — загадъчно попитат дукът.

— Не разбирам, Ваша светлост. Никой ли не живее тук?

— Засега не. Но скоро къщата ще е обитаема. Ключът, мис Карингтън! — Дукът извади от джоба си голям месингов ключ и го протегна към Алиса. — Повечето от стаите са обзаведени, но предполагам, че ще искаш сама да направиш някои промени. Харесва ли ти?

Известно време младата жена се опитваше да схване значението на казаното.

— За мен? — възкликна най-накрая тя удивено. — Купил си я за мен?

— За нас — меко я подразни той. — Знам, че държиш на самостоятелността си, затова съм уредил документите и къщата е твоя собственост. Но ми се иска да прекарвам тук повече време заедно с теб. Бих желал да ти върна Уестгейт Менър, но Тристан и Каролайн просто се влюбиха в мястото. Надявам се, че това ще бъде достойна замяна. Нали не си разочарована?

— Разочарована — проплака Алиса, все още зашеметена. — Та аз съм поразена, изумена, смаяна…

Тя знаеше, че дукът има много резиденции, но ето, че бе избрал специално кътче само за тях двамата — отдалечено от света, уютно и красиво. Това беше много повече от един жест на щедрост. Разбра, че Морган не само е оценил същността й на независима жена, но очевидно нямаше нищо против тя да си остане такава. Очите й се изпълниха със сълзи и Алиса извърна бързо глава, за да ги скрие.

— Благодаря — просто промълви тя. Не знаеше какво да каже повече. — Ще обичам това място, Морган. Радвам се на красотата му, но още повече на жеста ти — купил си го за нас.

— Ела, нека видим всичко. — Дукът бе доволен, че тя е щастлива и облекчен от факта, че не се бе почувствала обидена, защото къщата бе в провинцията.

Всичките си любовници бе настанявал в Лондон. Плащаше наема и всички останали разноски, докато връзката продължаваше. Сега изпитваше чувството, че няма да се насити дълго време на тази жена, но бе реалист и знаеше, че всичко си има край. И бе най-добре, когато свършваше при взаимно съгласие. Но междувременно и двамата щяха да се наслаждават на интимността и любовта си без неудобствата и задълженията, които един брак изискваше.

Знаеше също, че постъпва доста екстравагантно, като й подарява къщата, но бе убеден, че тя заслужава сигурност в бъдеще. Заедно с това малко имение, той щеше да й предостави и необходимата издръжка.

Обиколиха заедно стаите, след което се запознаха с няколкото души от персонала. Възхищението и благодарността на Алиса растяха и тя непрекъснато се радваше на разни предмети — обожаваше антикварните вещи, особено китайския рисуван порцелан. Реши обаче, че повечето от картините трябва да се махнат. Всяка стая й носеше нови преживявания и Морган бе доволен да я види толкова щастлива.

— Мисля, че тук ще са необходими златисти завеси — каза тя, след като разгледа спалнята на господаря. — И подходяща сатенена покривка на леглото. А също и зелено персийско килимче под него. Може да е на кафяви и жълти листа. Одобряваш ли идеята?

— Скъпа мис Карингтън, би трябвало вече да знаете, че харесвам всичко, което вършите в спалнята — ухили се палаво той и затвори вратата зад гърба си.

Алиса усети как сърцето й замря, защото Морган тръгна към нея.

— Ваша светлост! — запротестира тя, когато той я взе в ръцете си. — Морган, моля те… Слугите!

— Те имат достатъчно добро основание да си затварят очите за неща, които не ги засягат — отсече той.

Хубавото му лице се изкриви в похотлива усмивка и дукът се приведе над устните й. След като се противи малко в началото, Алиса отговори страстно на целувката му. Любовта им бе всеотдайна и й носеше такава радост. Тя потръпна от желание, когато Морган прошепна в ухото й еротичните си копнежи.

Ръцете му не спираха да я галят и притискат към силното му тяло. Той повдигна брадичката й, Алиса се взря в очите му и видя блясъка на страстта. Големите му ръце обгърнаха лицето й, той целуна поред челото, бузите и накрая меките, податливи устни. Взаимното им желание пламна, нетърпението победи волята й. Морган изследваше с език устата й, вкусваше сладостта й, искаше все повече и повече.

Всяка частица на тялото й отговаряше на този зов. Тя стенеше, извиваше се и му шептеше колко неразумна и полудяла от страст я караше да се чувства той.

Морган обсипваше с нежни целувки лицето й и умело я водеше към голямото легло. Ръцете му жадно галеха гърдите и. Прокара пръсти по тънкото й бельо и Алиса въздъхна от удоволствие. Тя целуна гърлото му, вдиша чудесния мъжки аромат, опияни се от близостта им. Беше й толкова добре, толкова сигурно в прегръдката му. Наслаждаваше се на всеки момент. Повдигна глава и му върна целувката с такава страст, че той почти изгуби контрол.

— Бях далеч от теб цяла вечност, сладка моя — прошепна мъжът дрезгаво.

Бе изумен от смелостта й да показва чувствата си и нуждата да бъде с него. Забори се с множеството малки копчета на гърба на роклята й. Накрая, изгубил търпение, просто свлече дрехата и разкри прекрасните заоблени гърди. Ръцете му поеха снежнобялата плът, езикът му подразни набъбналите зърна.

Алиса задвижи бедрата си, притисна се в твърдата му мъжественост, закопняла за сливането на телата им. Пръстите й разкопчаха ризата и най-после се добраха до голите му гърди, обсипани с къдрави косъмчета. Страстно се притисна към тялото му.

— О, господи — изръмжа дрезгаво Морган. — Ще разкъсам тази рокля, ако не спреш, любов моя.

Алиса се усмихна доволна, че има такава власт над него. Отстъпи крачка назад и започна да го съблича.

Морган стоеше неподвижен и се наслаждаваше на новото й хрумване. Остави се в ръцете й и после, гол и туптящ от страст, я обърна към себе си и доразкопча дрехата й. Паднаха в леглото и забравиха всичко наоколо.

Алиса се обърна по гръб и усети пръстите му в топлата си утроба, докато езикът му, проникваше в устата й.

— Господи, толкова си мека, топла и влажна за мен, любов моя — прошепна Морган, а пръстите му ставаха все по-нетърпеливи.

— Искам те в мен — прошепна тя, лудешки устремена към него, извивайки като лък тялото си.

Той се разсмя радостно.

— Тогава го направи, мила — каза той и се изтегна в леглото.

Алиса изглеждаше объркана за момент:

— Не те разбирам, Морган!

Той я грабна, извъртя я, повдигна я и я настани седнала върху бедрата си.

— О… — долетя тихият й шепот. — Сигурен ли си в това, което правиш, Морган?

— Абсолютно сигурен, сладката ми — провлече, а, устните му се извиха в ням въпрос.

Тя се надигна и после бавно се спусна, като усещаше възбуждащото проникване в плътта си. Морган изпъшка от напрежението, което искаше да утоли. Протегна ръце, сграбчи гърдите й и с рязко движение се оттласна нагоре.

Тя пое въздух шумно и той веднага спря.

— Боли ли те?

— Не. Чувствам се великолепно.

Думите й го подтикнаха към действие — ръката му се плъзна към копринения триъгълник.

— Толкова си красива — прошепна в забрава. Косата й се диплеше, разпиляна на медни вълни, изящните гърди се надигаха и спускаха бавно, лицето й сияеше с особена прелест. После, сякаш досетила се внезапно какво да прави, тя се задвижи в прастария, чувствен ритъм и го остави без дъх. Мускулите й се стегнаха около тялото му и му показаха, че кулминацията за нея е настъпила. Вглеждаше се удивено в лицето й, докато удовлетворението дойде. Вълнението й доведе до неговото освобождаване и чувството, че излива в дълбините й семето си, бе необикновено и прекрасно.

Малко по-късно се опитваха да успокоят дишането си. Морган я бе приютил до биещото си от любов сърце. Косата й ги обливаше като водопад и Алиса непрекъснато оправяше ту един, ту друг кичур. Сгуши лице във врата му и си призна:

— О, Морган. Обичам те толкова много.

Думите се изплъзнаха с такава лекота, че тя нямаше време да помисли предварително. После тялото й се напрегна от реакцията му. Той мълчеше. И колкото по-дълго мълчеше, толкова повече се стягаше топката в стомаха й. Алиса въздъхна. Може би не я бе чул, помисли си тя с объркано чувство на съжаление и облекчение. Да обича човек като него, си беше риск и тя се чувстваше несигурна и лесно ранима. Трябваше да чака мига на признанията и емоциите.

— Тежа ли ти? — попита тя в желанието си да разбере потискащото мълчание.

Повдигна се на лакти, косата й се разпиля по лицето му и Алиса протегна ръка, за да отмести кичурите. Той отвори очи и я погледна с такава нежност и топлота, че гърлото й се стегна от прилива на сълзите. Отмести се бързо от тялото му и си помисли, че ако този мъж не престане да я гледа така, тя щеше да направи някоя глупост. Като да му повтори, че го обича, например.

На Морган не му хареса отдръпването й и той отново я взе в ръце. Люлееше я нежно върху тялото си и тя се наслаждаваше на почивката. Видя голямата върба, поклащаща клони пред прозореца на стаята. Забеляза птичката, прехвръкваща от клонче на клонче, да вика малките си. Притисна се до любимия си и може би за пръв път в живота си се почувства сигурна.

— Време е да се връщаме, скъпа. — Гласът на Морган наруши спокойното мълчание.

Алиса се стресна и го погледна въпросително.

— Мисис Стратън ще се безпокои, ако не сме в имението преди смрачаване.

— Да. И ще има още един чудесен повод да клюкарства — с лек смях го прекъсна Алиса.

Изправи се гола, скочи от леглото и започна да рови из дрехите си за долната риза.

После седна в края на леглото и внимателно обу чорапите си, докато Морган си слагаше бричовете.

— Кога ще се местим тук, Морган?

— Щом като прецениш, че е готова за живеене, любов моя. Няма да ти отнеме много време. Доколкото виждам, не възнамеряваш да правиш големи промени. Може би няколко седмици ще ти бъдат достатъчни. Надявам се, че разбра как ще си прекарваме времето тук.

Няколко седмици! Ако щяха да се местят толкова скоро, то Морган явно бе уредил всичко по сватбата. Алиса се почувства засегната, че не я бе попитал за желанието й, нито пък я бе осведомил за намеренията си. След това реши, че и без това не би могла да помогне много. Всъщност не знаеше нищо за сватбените приготовления. Не беше дори присъствала на венчавка.

— Не си планирал голяма церемония в Лондон, нали, Морган? — предпазливо попита Алиса. — Надявам се, че всичко ще бъде много семпло, само с присъствието на най-близките ти.

— М-м… — промърмори дукът с глава под леглото. Тъкмо вадеше ботушите си.

— Не предпочиташ ли този вариант? — продължи тя. — Знам, че може би се очаква да бъдат поканени доста хора и да го направим по-пищно в Лондон, но не бихме ли могли да избегнем официалността? Освен това ми се струва, че е най-добре да бъде сутринта. Сигурна съм, че ще се приеме от всички.

— Кое ще се приеме? — попита Морган разсеяно, докато търсеше сред завивките ризата си.

— Семплата брачна церемония.

— За какво?

— За нашата сватба.

— Моля? — Главата му отхвръкна нагоре и той я загледа смаяно.

— Добре… добре — бързо каза тя и отвърна поглед от гневното му лице. Аз просто предположих. Няма нужда да се ядосваш. Ще направим това, което ти искаш и смяташ за най-добро — обърна му гръб и се зае да прихваща косата си срещу голямото пиринчено огледало.

— Скъпа мис Карингтън, ще ми обясните ли за какво, по дяволите, говорите? — изкрещя той, приближи се до нея, грабна я за лакътя и я извъртя към себе си.

— Морган, боли ме! — извика тя, изплашена от гнева, изписан по лицето му, и объркана от реакцията му. — Аз просто споделях мислите и желанието си за семпла венчавка. Не ми се щеше да усложняваме нещата.

— Говориш ми със загадки, драга. Не знаех, че ще се женим. — Той снижи глас, но Алиса усети презрението.

Морган охлаби желязната си хватка, но продължи да стои надвесен над нея и да се взира с ненавист в очите й.

— Да не се женим? — като ехо повтори тя, напълно объркана. — Променил си решението си?

— Никога не сме обсъждали подобен въпрос — обяви той с по-спокоен глас.

— Но… но първия път, когато бяхме заедно — Алиса заекна и продължи с дрезгав шепот: — След като ти… ти каза, че искаш да се грижиш за мен. Ти… ми обеща закрилата на твоето име.

— Да. Така беше. И ти прие — отговори бавно той, като започваше да разбира.

— Съгласих се да стана твоя жена.

— Съгласи се да ми станеш любовница — меко я поправи Морган, като се питаше как се е стигнало до толкова грешно тълкуване на намеренията му.

— Какво?

— Моя любовница — повтори той.

— Боже господи! — прошепна Алиса в шок, толкова удивена от думите му, че едва говореше. Отпусна се на близкото канапе и се опита да подреди мислите в главата си. Но не успя.

Морган стоеше до нея и на няколко пъти прочисти гърлото си. Чувстваше, че не би могъл да я вини, и това усложняваше положението му. А и сам се чувстваше виновен за неловката ситуация. Протегна ръка да я утеши и тя се сепна, повдигна глава и го загледа, сякаш я бе ударил.

— Не ме докосвай — изсъска. — Как смееш да ме оскърбяваш с подобно предложение?

Бе се събудила от транса и сега се бореше за остатъците от достойнството си. Морган си помисли, че предпочита тихата й скръб.

Алиса скочи от мястото си и заобикаля из стаята като животно в клетка.

— Как може да си толкова жесток и да ме унижаващ по този начин? — спусна се тя към него.

Гневът й събуди ответна реакция и дукът се разкрещя:

— Не ми се правете на невинна девица, мис. Припомням ви, че дойдохте доброволно в леглото ми — злобно добави той, като смътно съзнаваше, че не е прав.

Но не можеше да се сдържи.

Очите й проблеснаха като ножове към лицето му и тя цялата пламна при спомена за всеотдайността си през онази тяхна първа нощ.

— Беше различно тогава и ти го знаеш.

— Какво да знам?

Алиса не му отговори. Защо да му обяснява сега? Вече нямаше значение. Нямаше да се женят. Беше излязла пълна глупачка. Как въобще си го бе помислила? Студ обхвана тялото й и тя потрепери. Единствената й мисъл бе да се махне оттук.

— Тръгвам си — бавно каза тя. Недооблечена, грабна обувките и шапката си и излезе от стаята.

— Проклятие! — изруга дукът.

Седна в края на леглото и започна да се бори с ботушите си, като се ослушваше за каретата. Бе убеден, че тя щеше да потегли без него.

Затова се изненада, когато я видя да чака, свита в ъгъла на двуколката, озарена от залязващото слънце. Мълчаливо взе поводите и се взря в прекрасния профил до себе си. Искаше му се тя да го погледне и да се разберат, но Алиса седеше сковано, вперила невиждащ поглед пред себе си.

Може би трябваше да не избухва така и по-късно да й обясни ужасното недоразумение, помисли си дукът. Сега щеше да постъпи по този начин. И той остана мълчалив, като обсъждаше наум аргументите в своя полза. Въобще не мислеше да я остави да си замине така. Много време бе минало, откакто някоя жена бе привлякла сериозно вниманието му. И нямаше намерение да я изпуска.

Щеше да й предложи всички материални облаги, които тя желаеше. По дяволите, щеше даже да узакони собствеността й чрез завещание в писмен вид. Щеше…

Но брак! Ей богу, самата мисъл за това го караше да се облива в студена пот.

Дукът сви устни, дръпна юздите и красивите коне забързаха по алеята.

Глава 10

Изминаха доста път в мълчание. Най-после Морган заговори:

— Бях изненадан, че ме чакаше.

Алиса просто въздъхна и тръсна глава. Би си тръгнала, разбира се, ако имаше и най-малка представа как да се добере до Уестгейт Менър.

— Вярвам, че си все още разстроена от това недоразумение между нас — опита отново дукът.

„Недоразумение! — мислено изфуча тя. — Дадох му сърцето си и тялото си, а той ги стъпка.“

Когато наближиха алеята на Уестгейт Менър, цялото й самообладание я бе напуснало. Всичко, което искаше в момента, бе да се скрие от този мъж и да се наплаче в стаята си. Тогава можеше да се дави в сълзите си до задушаване. Не изчака каретата да спре напълно и скочи, като едва не си счупи врата.

Морган и Нед, който чакаше да поеме поводите на конете, наблюдаваха паникьосани и изумени. Спусна се към вратата и някъде отдалеч чу Морган да я вика:

— Алиса, почакай — заповядваше гласът му и тъй като тя не се подчини, дукът се втурна към нея.

Чуваше тежките му стъпки зад гърба си и затича по-бързо. Успя да стигне фоайето и забърза задъхано по стълбището. Отчаяно движеше крака, вземаше стъпалата по две, по три в усилието си да се отдалечи от мъжа, който я преследваше. Но не успя. Той я настигна и сграбчи ръката й по-грубо, отколкото бе възнамерявал.

— Това беше глупаво — извика той. Раздразнението му се бе стопило. — Трябва да поговорим, Алиса.

— Няма какво да обсъждаме, Ваша светлост — просъска тя. — Оставете ме на мира още сега. Не искам да се превръщам в играчка на който и да било мъж.

Разпаленият й тон го ядоса наново:

— Не желая повече да търпя подобно детинско поведение. Ще слезеш долу, в библиотеката, с мен и ще обсъдим всичко пак, спокойно и разумно — настоя той.

— И ако откажа?

— В такъв случай ще те нося до там и ще те заключа, докато не излезем някак си от тази къща.

Очите й гневно се присвиха. Властното му поведение сякаш взриви яростта й:

— Сега, като си помисля, винаги съм знаела, че не си истински джентълмен.

Морган се усмихна на този коментар, като се забавляваше от желанието й да го обиди. Поне бе развързал езика й.

Пъркинс ги срещна пред библиотеката.

— Моля те, гледай да не ни безпокоят, Пъркинс — нареди дукът и затръшна вратата пред носа на иконома.

Алиса влезе бавно в стаята. Чу, че вратата се затръшна и след това прищракването на ключа. Събра остатъците от гордостта си и се впусна в атака:

— Няма да се превърна в твоя курва!

— Боже господи, нима това си мислиш? — удивено промълви Морган, учуден от думите, но още повече от спокойния тон.

— Да не би да греша? — Тя стоеше с ръце на кръста и го гледаше предизвикателно.

— Никога не съм си мислил за теб по този начин, любов моя — искрено и нежно отговори той. — Това, което се случи между нас, е нещо специално и много рядко. Ти ме привличаш както никоя друга жена досега. Не искам да те загубя.

— Тогава ще се оженим — с търпелив глас го прекъсна тя.

Морган се намръщи и поклати глава.

— И защо толкова настояваш за брак?

— А ти защо не искаш да го обмислиш? — остро попита Алиса.

— Бракът налага толкова ограничения, това е една постоянна връзка, Алиса. Аз бях женен, но неуспешно. Беше безсмислено и болезнено. Взех решение да не го правя отново. Честно казано, не съм сигурен, че съм подходящ за брачен живот. Бихме могли да имаме много по-задоволителна връзка от брака и когато по взаимно съгласие решим да се разделим, ще го направим цивилизовано. Ще те осигуря финансово и ти няма да се безпокоиш за бъдещето си. В много отношения договорката ни ще има повече преимущества от един брак.

Алиса поклати глава. Той правеше нещата да изглеждат толкова прости.

— Ами обществото, Морган? Как ще се отнесе към мен? По същия начин, както ако съм твоя съпруга? Ще поискаш ли да се появиш с мен в претъпканата бална зала? Не съм достатъчно наясно с порядките във висшите слоеве, но и това, което знам, ми стига, за да разбера, че би било скандално.

Морган направи презрителна гримаса.

— И без това се опитвам да избягвам повечето изяви от този род, но бих могъл да те заведа до Лондон и да те придружа на различни места. Ще пътуваме и до континента, ако искаш, Италия, Испания, Гърция, Франция. Войната няма да трае дълго. Мисля, че можем да бъдем щастливи.

Алиса затвори очи, за да обмисли окончателното си решение. Бе изкушена, наистина изкушена, но знаеше дълбоко в сърцето си, че няма да приеме. Той говореше, че ще приключат връзката си цивилизовано, но тя бе наясно, че няма да понесе унижението, когато се умори от нейната компания и я захвърли. Щеше да си спести поне тази болка.

— Не мога да ти бъда любовница, Морган — уморено каза тя.

Мина покрай него и се опита да отключи.

Болката в гласа й го измъчваше. Тя приключваше връзката им, разбра той с удивление и нарастваща паника. Тръгваше си от живота му. Завинаги.

— Нали каза, че ме обичаш? — подхвърли горчиво Морган.

Алиса замръзна на мястото си, тялото й се вцепени. Бавно се обърна и го погледна право в очите. Сърцето й биеше до пръсване.

— Как смееш да ми говориш за любов? — прошепна с пребледняло от ярост лице. — Ти пръв ми говореше колко рядко срещано, колко специално е чувството, което изпитваш. И въпреки това не го смяташ достатъчно за един брак. Или аз съм причината? Аз ли не съм достойна за дука на Гилингам?

— Стига си ми обръщала думите наопаки. Обясних ти за тази проклета женитба. Но ти не ме обичаш.

— Добре, щом искаш, ще ти го кажа, въпреки че си обикновен негодник. Обичам те! Но независимо от това няма да ти бъда любовница. Отказвам да бъда презряна от обществото, дори и с цената на сърцето си — изкрещя Алиса вбесена, че той я накара да признае чувствата си.

— И откога те е грижа толкова за обществото? — попита дукът, странно наранен от факта, че любовта й към него е в основата на нещастието й.

— Откакто ти реши да ме затвориш далеч от хората — прозвуча изпълненият й със сълзи глас. — През целия си живот ще бъда отхвърлена — шепнеше тя толкова тихо, че той се приближи, за да я чуе. — Баща ми никога не се е интересувал от живота ми. Местните благородници не знаеха какво да правят с мен и най-накрая ме изолираха. Все едно не съществувах. Моите хора в имението ме считаха за човек от висшето общество и спазваха необходимата дистанция. Останах без своя среда, не принадлежах на никоя социална група — повдигна рамене и се вгледа в сребристосивите очи пред себе си. — Да те обичам, бе най-чудесното нещо в моя живот, но няма да поема по пътя, който ти предлагаш, Морган. Прав си: не ме е грижа за титлата, за богатството, за работата ми и дори за положението ми в обществото. Но това е част от твоя свят и ако споделям живота ти, дори и за кратко, аз не искам да бъда низвергната от която и да било негова част. Няма да позволя да бъда отново никъде. Няма да го направя и заради теб. — Сълзите й потекоха и тя не се опита да ги скрие.

Морган усети болката й с душата си и като знаеше, че е причина за страданието й, почувства гняв. Защото не можеше да й даде това, от което тя се нуждаеше толкова отчаяно.

— Никога не съм имал намерение да те нараня или обидя — меко каза той. — Повярвай ми поне за това.

— Знам — честно отговори Алиса и преглътна мъчително.

Неохотно повдигна очи и срещна погледа му. Сърцето й се сви от болка, като прочете разкаянието по красивото му лице. Ако само можеше да превъзмогне отвращението си към брака! Алиса бързо потисна зрънцето надежда. Новата надежда щеше да породи нова болка.

— Бих желала да се оттегля в стаята си. — Тя прехапа устни, за да сдържи мъката.

Морган бавно отключи вратата и Алиса се плъзна безшумно навън. Раменете й се тресяха леко от потисканите ридания. И въпреки че дукът не чуваше плача й, болката й отекваше в душата му през цялата безсънна нощ.

Силните удари на чук ставаха все по-ясни и по-ясни за помътнелия му мозък. Бавно, Морган се върна към реалността. Отвори предпазливо очи, но после бързо ги затвори. Изпита болка от ярката светлина на деня. Бученето в главата му продължаваше, слепоочията му туптяха болезнено. Изправи се някак до седнало положение, но погледът му се замъгли, когато отново отвори очи. Опря лакти на коленете си и разтри нещастната си глава с длани. Главоболието не намаля.

В библиотеката цареше безпорядък — подът беше покрит с празни бутилки от вино, следи от безсънната му пиянска нощ. Морган изпъшка с отвращение. Що за идиотски начин да прекараш нощта — да пиеш сам до безпаметство. И какво промени това? Всичко, което постигна, е схванато тяло от това проклето канапе. И страшният махмурлук.

Колебливо почукване на вратата го накара да вдигне глава.

— Да… — простена Морган и ожесточено разтърка слепоочията си.

— Мистър Хенри Уолш е, Ваша светлост. Мога ли да вляза? Пристигнаха работниците, които ще поставят орнаментите на тавана.

Морган тъкмо пращаше мистър Уолш по дяволите, когато се намеси Пъркинс:

— Кафе, Ваша светлост? — достолепният иконом успя да надвика рева му.

— Пъркинс, ти ли си? Влез.

Икономът влезе и едва не настъпи търкалящата се по пода чаша, докато прекосяваше стаята. Не каза нищо за състоянието, в което намираше Морган. Наля голяма чаша кафе и я подаде на дука с думите:

— Ще инструктирам мистър Уолш да прати работниците да свършат нещо друго, Ваша светлост. След това ще ви донеса закуската.

— А чукането? — примоли се Морган.

— Ще наредя да изпратят дърводелците в другата част на къщата.

След третата чаша кафе дукът се почувства по-добре, въпреки че настроението му бе ужасно. Пъркинс влезе втори път със сребърен поднос в ръце, от който се носеше пара. Стомахът на Морган се разбунтува от миризмата на топлата храна и той се намръщи.

— Мисис Стратън мислеше, че ще сте гладен тази сутрин, Ваша светлост — спокойно каза икономът, като забеляза изражението му. — Снощи не вечеряхте.

Твърдо решен да не разочарова стария човек, дукът си взе филия препечен хляб и отхапа. След като реши, че ще се справи с цялото парче, той предпазливо продължи, а после похапна от рохко сварените яйца и от говеждото филе. Когато приключи, Пъркинс мълчаливо започна да разчиства стаята. Това явно бе досадна работа за стария иконом, но той я свърши безупречно.

— После ще пратя Луси да почисти дрехите ви. — Пъркинс държеше измачканите редингот и риза. — Останалите ще трябва да се изперат, докато се къпете.

Когато старият човек вдигна редингота, Морган забеляза белият плик да се подава от вътрешния му джоб. Документите на лорд Касълриг! Съвсем бе забравил за тя.

— Почакай малко, Пъркинс! — Морган взе плика и се зачуди какво да го прави. Погледна към бричовете си, но те нямаха джобове. Очите му обходиха бързо стаята и се спряха на голямото старинно дъбово бюро. Изглеждаше почти същото като това в лондонската му къща. Спомни си, че този стил предполагаше тайно чекмедже.

— Чие е това бюро? — попита той иконома.

— Ничие, Ваша светлост. Мисля, че мистър Уолш смята да го мести на тавана. Не е подходящо за новата мебелировка.

— Чудесно — отговори дукът.

Щом остана сам, той огледа бюрото и наистина откри скрито чекмедже в долната част. Сложи документите вътре. Не беше много оригинално да ги скрие там, но пък щяха да са на сигурно място. И без това не бе уверен, че ще се наложи да ги използва.

Дръпна звънеца, за да му донесат още горещо кафе, но тъй като икономът не се появи, дукът реши, че са откачили звънеца. Нетърпеливо обу ботушите, набързо оправи ризата си и излезе в коридора да търси някого от слугите. Видя Алиса, преди тя да го е забелязала. Стоеше в другия край и говореше тихо на Нед. Бе облечена в онази безформена кафява дреха, с която я бе срещнал за първи път. Дори и от разстояние забеляза тъмните кръгове около очите й. Изглеждаше изморена, слаба и много красива.

Нед си излезе и тя тръгна към библиотеката. Тялото й видимо се стегна, когато го забеляза. Очите й нервно зашариха наоколо и той си помисли, че всеки момент ще се обърне и ще побегне. Но тя успя да се съвземе.

Сърцето й заби с познатия ритъм, защото бе само на няколко крачки от Морган. Косата му бе разрешена, лицето — небръснато, яката на ризата — отворена. Изглеждаше безпомощен.

— Добро утро — поздрави той колебливо.

Алиса кимна леко, като не се довери на гласа си.

Стояха и се гледаха. Положението бе неловко.

„Ще заплача“ — помисли си тя и бързо се извърна, за да избегне погледа му.

— Алиса, спри — замоли се той и тръгна след нея.

— Недей — прекъсна го младата жена, усетила пръстите му да сграбчват ръката й. Откопча ги с усилие и го погледна в очите. — Остави ме на мира, моля те.

Морган трепна от агонията, прозвучала в гласа й.

— Има някои неща, които трябва да доизясним, Алиса.

Тя го погледна, сякаш бе изгубила разсъдъка си.

— Не искам да обсъждам нищо с вас — раздразнено и уморено прозвуча гласът й. — Вече си казахме всичко.

— Моля те да ме изслушаш — настоя дукът, докато я водеше към библиотеката.

Алиса му разреши, защото нямаше повече сили да се бори. Той затвори вратата зад гърба си и се обърна към младата жена:

— Първо, искам да се извиня за… за всичко — започна колебливо Морган. Прокара ръце през косата си с раздразнение, като се опитваше да събере мислите си. Оказа се по-трудно, отколкото си бе представял.

Алиса стоеше до вратата, готова да побегне, с вид на ранена сърна. Мъката, отпечатана на красивото й лице, бе непоносима за него. С дълбоко поемане на въздух, той скочи в дълбоки, опасни води:

— Ще се оженим веднага след като оформя необходимите документи — кратко и ясно произнесе той.

Студената решителност в думите му я накара да потрепери.

— Не разбирам. Защо така внезапно промени мнението си?

Морган се усмихна цинично:

— Нещата ми се изясниха през тази нощ, Алиса. Възползвах се от твоята невинност и безпомощност и сега честта ми налага да поправя грешката си.

Тя тъжно поклати глава. Той се чувстваше виновен. Думите му трябваше да я зарадват, но само я накараха да страда повече. Пое си дъх, за да добие смелост:

— Ние няма да се оженим, Ваша светлост. Не мога да си позволя този брак със знанието, че сте отстъпили в момент на слабост. И явно в не съвсем трезво състояние. — Тя безсмислено се взираше в празните бутилки, които икономът бе събрал върху бюрото. — Някой ден ще ме намразите заради брака, който съм ви наложила. А аз няма да мога да го понеса.

За част от секундата той помисли да обори аргументите й, но се въздържа. Може би това бе наистина най-доброто решение и за двамата.

Алиса наруши мълчанието. Гласът й бе слаб, но овладян:

— Опаковах всички дрехи, които сте купували за мен. Сандъците са подредени във фоайето. Можете да инструктирате Пъркинс къде да ги изпрати. Ключът за къщата е в малката кутийка за бижута в големия зелен сандък. Нед ще се погрижи да съпроводи сивия жребец според вашите нареждания до необходимото място.

— Алиса — прекъсна я дукът. — Това не е нужно. Аз съм ти подарил всички тези неща. Искам да ги задържиш. Особено къщата.

— Не мога — дрезгаво прошепна тя, защото в съзнанието й изплува блестящият слънчев следобед, в който се бяха любили. Дали това се случи наистина вчера, мислеше си Алиса. Сега й се струваше, че е било много, много отдавна, преди цял един живот.

Морган бе наранен дълбоко от факта, че тя не желае да приеме нищо от него. Настояваше да е осигурена, тъй като, без да знае, имаше вероятност да е бременна. Той не се бе въздържал. И как, за бога, трябваше да й каже това!

— Алиса, може да има… ъ… някои последствия от нашата връзка, които се налага да обсъдим — започна внимателно дукът.

Тя го погледна изумено. Той подозираше, че тя няма и най-малка представа за какво става дума. Стига толкова дипломация, каза си дукът и попита направо:

— Кога за последен път почувства месечното си неразположение?

Лицето й пламна от смущение, тя впи поглед в килима, като се питаше дали е чула правилно въпроса.

— За бога! — въздъхна в недоумение как е възможно да се обсъжда толкова интимен въпрос. По този повод бе имала един-единствен разговор, когато бе на тринайсет години и Мейвис й бе обяснила физиологичните промени на женското тяло.

— Алиса, нашата любов би могла да доведе до зачеването на дете — настоя Морган. — Ако месечният ти цикъл е спрял, значи си бременна.

— Не съм сигурна кога ми се случи за последен път — нежните й бузи пребледняха. — Дете? — промърмори тя и замята безумно глава. — Как ще се грижа за него?

— Ще трябва да ми съобщиш незабавно, ако разбереш, че носиш дете. Ясно ли е?

— И какво ще направиш?

Морган въздъхна тежко и потри врата си:

— Ще се погрижа за теб, Алиса. Трябва да ми имаш доверие. Искам обещанието ти, че ще ми пишеш веднага. Прати писмо до Рамсгейт Касъл или в Лондон. Пазиш ли адресите?

Тя кимна.

— И ще се наложи да пиша за нещо толкова лично в писмото?

Той помисли за момент:

— Не е необходимо да съобщаваш подробности. Просто ми изпрати лично писмо. Аз ще разбера. Обещаваш ли?

Алиса кимна отново, защото той отдаваше толкова голямо значение на този факт. А и нямаше представа, какво щеше да прави, ако наистина се появеше дете.

Дукът въздъхна облекчено и седна на малкото канапе, доволен, че бе изпълнил най-трудната си задача. Разсеяно допи остатъка от студеното кафе, а очите му не изпускаха нито за миг бледото лице на Алиса. Тя изглеждаше като в транс.

След малко дойде на себе си, осъзна, че той я наблюдава, и потръпна от неудобство.

— Аз също моля за едно обещание, Ваша светлост.

Видя, че той застана нащрек.

— Бих желала да завърша работата си в Уестгейт Менър. Мистър Уолш предвижда да подготви къщата за Тристан и Каролайн до края на лятото.

— Да не мислиш, че ще моля Трис да те уволни? — прекъсна я Морган, обиден от хрумването й, че би могъл да бъде толкова жесток.

— Знам — каза тя тихо. — Но ще ти бъде много неловко да ме виждаш тук. И затова искам да обещаеш, че няма да идваш, докато не напусна.

Лицето му остана безизразно. Дукът прикри болката от молбата й.

— Така да бъде.

Всичко бе уредено. Нямаха какво повече да си кажат.

Глава 11

Беше средата на май, почти два месеца след последната им среща. Дукът спазваше обещанието си и не се появи в Уестгейт Менър, но Тристан, Каролайн и Присила идваха често, за да обсъждат с мистър Уолш ремонта на къщата. Те винаги намираха време да разговарят с Алиса по време на посещенията си и да я държат в течение за последните новини относно Морган.

Каролайн непрекъснато бъбреше за всички онези прекрасни партита, които посещаваха с Тристан, и главно за бала в чест на годежа им. Особено възторжени бяха приказките й за новата й приятелка, Маделин Дюпон. Каролайн бе убедена, че французойката бе привлякла непостоянните очи на дука, и Алиса усети болезнената топка в гърдите си отново. Беше й невъзможно да седи и да слуша спокойно за безкрайния низ от балове, на които дукът и неговата прекрасна Маделин ходеха заедно. И тя започна да избягва Каролайн.

Присила, от своя страна, показваше по-голям интерес към обзавеждането на къщата и Алиса често търсеше нейната компания. Младата жена нямаше нищо против да отговаря на непрекъснатите й въпроси и когато не успяваше да я съпровожда, Присила обхождаше имението сама.

Имаше обаче много по-важен проблем от този да ревнува последните похождения на Морган. Дните и седмиците минаваха, а нямаше и следа от месечния й цикъл. Алиса се паникьоса. После реши, че причината бе в нервите, и се поуспокои. В нейния случай вярата, че няма последствия след любовните им изживявания, бе за предпочитане, отколкото мисълта за едно невинно, малко същество, което тя не би могла да осигури финансово.

Работата в имението напредваше по-бавно, отколкото мистър Уолш бе предполагал. Грижите по цял ден ангажираха мислите на Алиса. Но нощите й бяха ужасни.

Тристан идваше доста често и сам в имението. Неговото присъствие също й носеше утеха и Алиса започна да очаква с нетърпение посещенията му. Той бе внимателен и мил, винаги в добро настроение. Бог го бе дарил с остър ум. Младата жена можеше винаги да разчита, че той ще я разведри и ободри.

В една чудесна пролетна утрин градината примами Алиса с уханието на разцъфналите рози и тя се скри от работата и останалите хора. Разхождаше се безцелно сред цветята и се удивляваше на красотата, която вещата ръка на новия градинар бе създала. Вдъхваше силната сладка миризма на цветовете, които бе откъснала за стаята си. По листенцата все още блестяха кристални капки сутрешна роса. Наведе се да откъсне една жълта роза, скрита в храста, и почувства как кръвта нахлува в главата й, по лицето й се стекоха капки пот, причерня й и тя се отпусна безжизнена на земята.

— Лейди Алиса — изкрещя Нед и се спусна към нея, като видя сгърченото й тяло. — Добре ли сте?

Тя бавно отвори очи. Цветовете изглеждаха размазани, но най-после лицето на Нед се проясни пред погледа й.

— Добре съм, Нед — треперливо прозвуча гласът й.

Момчето внимателно я повдигна.

— Трябва да съм изгубила равновесие.

— Сигурна ли сте, че нямате никакви наранявания? — Нед никак не беше убеден от обяснението й. — Изглеждате ужасно бледа. Нека ви помогна да влезем вътре и да си легнете.

Мистър Уолш ги срещна на входната врата.

— Боже мой, какво се е случило? — извика той, като я видя да върви бавно, придържана от Нед. — Да не сте се наранили?

— Не, разбира се, че не, мистър Уолш. — Тя се опита да смекчи впечатлението от случилото се. — Бях несръчна и паднах, това е. Нед бе наблизо и ми помогна. Благодаря ти, Нед. — Тя нарочно се отдели от момчето и тръгна сама. Но трябваше веднага да се вкопчи в голямата махагонова маса. Опасяваше се, че те няма да й повярват и ще продължат да се суетят около нея. После почувства познатото гадене да се надига в гърлото й и се примоли двамата мъже да излязат, преди да се унижи пред тях. Затвори очи и задиша дълбоко, за да спре повръщането.

— Ще отида за Мейвис — каза Нед, докато я гледаше загрижено.

— Не е необходимо, Нед — възрази тя, но той не я послуша и бързо излезе.

Мистър Уолш й помогна да седне на канапето и й наля чаша вода. Засуети се несръчно наоколо, а на нея й се искаше да изпищи от натрапеното й внимание. Стомахът й се бунтуваше и усилието да се сдържа й костваше неописуеми мъки.

И двамата въздъхнаха облекчено, когато Мейвис влезе.

— Какво се е случило, моето момиче? Нед ми каза, че си паднала в градината.

— Преувеличил е. Просто загубих равновесие. Не знам защо е цялата тази загриженост! — Алиса ги гледаше невъзмутимо й спокойно.

— Предполагам, че си се преуморила? — реши Мейвис, но никак не хареса бледите й бузи. Момичето беше бяло като платно.

Мистър Уолш се обърка.

— Но, моля ви, кълна се, че не съм искал да се преуморява — отчаяно каза той и се наведе да я огледа по-отблизо — Но съм съгласен, че изглежда зле. Ще трябва да си почине днес. Сигурен съм, че ще се справя и без нея.

Алиса отвори уста да възрази, но предупреждението в очите на Мейвис я възпря.

— Благодаря ви, мистър Уолш — без желание каза тя. — Оценявам вашата загриженост. Ще се видим утре.

— Надявам се, че ще се чувствате по-добре — измърмори Уолш и излезе от стаята.

— Ако нямате повече нужда от мен, по-добре да се връщам на работа — съобщи Нед. — Пристигна новата карета на лорд Тристан и Хоукинс има нужда от помощ за почистването й.

Алиса се раздразни, че той не си тръгна веднага след нейното кимване, а изчака разрешението на Мейвис.

Щом останаха сами, старата й бавачка я изгледа изпитателно.

— Добре съм, Мейвис — побърза да я увери Алиса. — Не знам защо всеки прави голям въпрос от тази незначителна случка.

— Не изглеждаш добре.

— Благодаря — кисело отговори Алиса.

— Ще кажа на мисис Стратън да ти запари чай. Ще успокои стомаха ти.

— Откъде знаеш, че ми е лошо? — заекна Алиса и чак тогава разбра, че се е издала.

Мейвис присви очи и стисна устни.

— Мисля, че е крайно време да си поговорим, моето момиче. Искаш ли да ми кажеш нещо?

— О, Мейвис! — очите на Алиса се насълзиха. — Не може да е вярно.

Старата жена въздъхна. Най-лошите й предчувствия се потвърдиха.

— Само защото не искаш да е истина, нещата няма да се променят. — Тя протегна ръка и потупа успокоително Алиса. — Не си първото момиче, което разбира, че носи бебе.

— Но как ще поема отговорността за едно дете, Мейвис? — трепна Алиса, все още отказвайки да приеме реалността.

— Трябва да се надяваш, че това е основното. Аз ще бъда винаги до теб. И освен това, дукът има последната дума — заключи Мейвис хитро.

Алиса я погледна удивена. Нищо не убягваше от вниманието на старата жена.

— Не мога да се омъжа за него — каза тихо тя и съвсем не приличаше на силната, интелигентна жена, която Мейвис познаваше.

— Но ти ще му кажеш за детето, нали? — обезпокоена попита бавачката.

— Имам ли избор?

— Не — твърдо отговори Мейвис.

— Тогава ще му съобщя новината. Ще напиша писмото още днес следобед. Той ми каза, ако има нужда, да го търся в Рамсгейт или в Лондон. — Алиса безпомощно се загледа в дланите си. — Разочаровах ли те, Мейвис?

— Разбира се, че не — каза по-възрастната жена и я прегърна.

Мейвис не бе на себе си от тревога, когато Алиса й обясни, че няма да има сватба. Каквото и да се бе случило между двамата, то трябваше да се уреди незабавно. Едно дете беше на път да се роди и тя вярваше в разума и сърцето на дука, за разлика от младото момиче пред нея.

— Стига с тия сълзи — засмя се бавачката, усетила мокрото си рамо. — Нещата ще се оправят, ще видиш! Сега ми кажи как се чувстваш.

— Ужасно — изстена Алиса, благодарна, че има с кого да говори за неприятните си изживявания. — Изморена съм постоянно, гади ми се, щом погледна храна.

Мейвис поклати глава с разбиране.

— И с майка ти беше така. Не се безпокой, това ще мине.

Тя мълчаливо взе снежнобяла кърпа и попи сълзите на момичето. Те побъбриха доста дълго и решиха, че бебето ще се роди някъде около Коледа.

Алиса отпиваше от слабия чай и се чувстваше значително по-добре, облекчена, че няма повече нужда да се крие от действителността. Щеше да се свърже с дука и да намерят някакво благоприятно решение. Прекара останалата част от деня на бюрото си в писане на писмо до Морган. Нямаше ни най-малка представа, какво да му каже. Накрая успя да подреди няколко изречения, с които се интересуваше за здравето му и го питаше какъв подарък би я посъветвал да купи за сватбата на Тристан и Каролайн. Направи две копия на написаното, запечата писмата с восък и адресира едното до Рамсгейт, а другото до Лондон, защото не знаеше къде може да намери дука в момента. После смело написа „лично“ с надеждата, че той веднага ще забележи надписа и ще побърза да се появи в имението. Чак сега се почувства почти спокойна.

Но Морган не получи известието й.

Хенри Дюпон харесваше да бъде шпионин. Обичаше силните вълнения и опасността. И, разбира се — парите. Не беше от тези, които вярваха в някакви си каузи и идеи. Привличаше го играта.

Фактът, че шпионската дейност се наказваше със смърт, не го тревожеше. Първо трябваше да го хванат, после щяха да го съдят. А Хенри нямаше никакво намерение да им дава подобна възможност. Никога. Той беше умен. Далеч по-умен от британските власти.

Да получава информация за французите, бе детска игра. Тъй наречената английска аристокрация бе твърде осведомена и много бъбрива. Няколко питиета, няколко раздавания на карти и хоп! Ставаше му ясно кой има достъп до важни документи в Министерството на войната. Щом набележеше целта, не му представляваше никаква трудност да открие някой от обслужващия персонал, на съответната личност — слугите се сменяха толкова често, колкото и модните дрехи. След като вербуваше подходящия човек, идваше ред на Фолкън.

След толкова време на съвместна работа Хенри и сега се възхищаваше на таланта му. Въпреки че самият той го бе обучил, подозираше, че вече е далеч под професионалното ниво на ученика си — хитър, ловък и безмилостен.

Маделин Дюпон влезе в стаята и прекъсна работата му. Бе облечена в тънка, прозрачна дреха, хлабаво пристегната на кръста. Тя пресече стаята и седна близо до него. Протегна ръка, прокара пръсти през косата му, като се опитваше да привлече внимание. Бяха прекарали няколко часа в леглото, но споменът за податливото, меко женско тяло го възбуди отново.

— Ела да си легнем пак, Хенри — изръмжа жената и съблазнително погали гърдите си. — Самотно ми е без теб.

— Ти си една ненаситна уличница — процеди мъжът с отвращение. — Знаеш, че трябва да копирам тези документи и да ги върна на Фолкън до тази вечер. Иначе собственикът ще забележи липсата.

— Но ти си тук вече толкова време — нацупи се Маделин. — Друг път не си се бавил толкова.

— Използвам нов код. Много е сложно и изисква голямо внимание.

— Различен код? И защо? По каква причина Фолкън изисква тази непрекъсната смяна?

— Сменихме куриерите и Фолкън не иска да разберат самоличността му, ако хванат този. Умно, нали?

Маделин му направи физиономия, която показваше мнението й по въпроса.

— Ако не те познавах по-добре, щях да си мисля, че ревнуваш от Фолкън — подразни я Хенри.

— Ха! — тръсна тя дългата си тъмна коса. — Що за смехотворна идея!

Маделин не му беше сестра, а любовница и съучастничка. Бе му толкова вярна в личния живот, колкото той създаваше впечатление, че е привързан към нея на обществени места.

Историята бе необикновена. Двете малки хлапета скитаха по разрушените от революцията улици на Париж, когато Филип Лобер ги откри. Той бягаше от страната и му бе добре платено да изведе зад граница двете деца на сестра си. Но той бе захвърлил малките на произвола на съдбата и те умряха. Филип бе отчаян от загубата, защото така нямаше да получи настойничество, а оттам и достъп до парите на Дюпон. И той реши да замести починалите деца с други. След като сестра му и съпругът й бяха гилотинирани, Филип, вече извън Франция, успя да се добере до настойничеството и богатството, вложено в чуждестранни банки. Тримата се установиха в Англия и бяха приютени от английското общество: две малки сирачета и техният чичо, благородник, който бе успял да спаси децата от смъртта.

Външният вид и маниерите бяха най-важни за висшите кръгове и Филип се погрижи потомците му да получат необходимото възпитание. Но самият той бе жесток и безскрупулен човек, без какъвто и да било морал. Децата научиха и тези уроци. Това ги подготви за бъдещата им дейност.

— Какво е това? — попита Маделин, като разглеждаше документите от Уестгейт Менър. Тя вдигна два бели плика от бюрото на Хенри.

— О, тези ли? — отговори Хенри и махна с ръка. — Взех ги по погрешка. Това е за дука на Гилингам. Имаха надпис „лично“ и изглеждаха важни. Но всъщност не са. Някаква глупава жена иска съвет от дука относно подаръка си за сватбата на Тристан и Каролайн.

— Да ги сложа ли в общия куп или за връщане е останалите документи?

— Не се притеснявай. Вече счупих печатите и нямам време да ги поправям.

Хенри поскрибуца с писалката по листа пред себе си още няколко минути и после отпусна ръка.

— Най-после. Готов съм — въздъхна облекчено той. — Сега ела при мен и ми покажи колко ме обичаш.

Алиса чакаше отговор на писмата си. Времето течеше мъчително — гаденето се усили, повръщането зачести. Тя не знаеше кога ще й се случи и се налагаше да бяга от стаята, давейки се. Това затрудни много работата й. Мистър Уолш вероятно си мислеше, че тя е много болна, защото се случваше да го спира два пъти на един ден по средата на изречението, за да изхвърчи навън.

По съвета на Мейвис започна да носи сухи, корави бисквити в джобовете на дрехата си и да си похапва, когато й прилошаваше. Те помогнаха малко и Алиса бе благодарна, че Мейвис е до нея и знае добре какво е необходимо за бъдещата майка.

Работата не напредваше според очакванията на мистър Уолш и той определи нов срок — есента. Удвоиха работниците и това създаде много грижи на Алиса. Отвличаше вниманието й през деня, но през нощта оставаше насаме със себе си. Мислеше си за мъничкото късче живот в себе си и за мъжа, който бе посял семето. Радостта се сменяше с мъка, младата жена се опитваше да предвиди реакцията на Морган към нероденото им дете. Тя лежеше будна по цели нощи и обмисляше какво щеше да направи дукът за нея и бебето. Предполагаше, че той ще им осигури някаква пожизнена рента. Може би щеше да купи и къща, където никой не я познаваше. Преди няколко години мисис Стратън й бе разказвала за най-малката дъщеря на лейди Хармън, Ана, която била опозорена от лорд Албърт Джонсън. Ана била изпратена в Италия да роди и никой не я бе виждал оттогава. Но Алиса знаеше, че толкова голяма промяна в живота й — да напусне родната си страна — бе невъзможна.

Мисълта за женитба често се прокрадваше в ума й, но като си припомняше отношението на Морган към брака, тя потискаше подобни романтични идеи. Той едва ли би й предложил отново да му стане жена. И все пак една малка непокорна струна в сърцето й й припяваше, че дукът би се оженил за нея от привързаност, а не по задължение. Тя хранеше тази илюзия дълбоко в душата си. Каквото и да беше крайното му решение, Алиса вече знаеше, че ще трябва да се откаже от гордостта си и да приеме желанието му. Въпреки различията между тях, тя бе убедена, че Морган ще направи всичко възможно, за да подпомогне нея и детето. Но на първо място в съзнанието й бе опазването на този малък живот в утробата й, от който в началото се бе страхувала, после отхвърляла, а сега обичаше безумно. Защото за първи път в живота й някой щеше да й принадлежи изцяло. И тя щеше да закриля и опази детето си с цената на живота си. Нямаше да позволи на никого да го нарани.

Нямаше значение къде ще се установи. Щеше да се представи за вдовица, за да не лепнат на детето епитета „копеле“. Винаги трепваше при тази мисъл, че едно невинно дете може да бъде низвергнато и жестоко наказано от обществото.

Болезнените спомени от нейното самотно детство се бяха врязали дълбоко в душата й и Алиса бе твърдо решена собственото й дете да живее в сигурност и никога да не изпита срам заради родителите и произхода си. Може би нямаше да е възможно детето да получи името, което му се полагаше по право, но пък щеше да има цялата любов, на която беше способна. Това дете щеше да знае колко много го обича и иска тя и никога нямаше да бъде пренебрегвано.

Всички прозорци бяха отворени, за да нахлува топлият юлски бриз. Беше неделя и Уестгейт Менър си почиваше, странно спокоен без ударите на чукове и стърженето на триони.

Алиса седеше тихо в креслото си и пиеше чай с Пъркинс, мисис Стратън, Мейвис, Нед и Луси. Цялото внимание бе съсредоточено върху стария иконом, който четеше на глас от „Лондон Таймс“ отзвука за сватбата на Тристан и Каролайн. Въпреки че вестникът бе от няколко седмици, подробностите от грандиозното събитие бяха описани в изящна проза и всички се наслаждаваха, сякаш бяха присъствали.

Въпреки решението си да не слуша, Алиса не успя да преодолее любопитството си и картината се запечата в съзнанието й: „Роклята на булката, вълшебно творение от снежнобяла коприна и тафта, бе гарнирана с ръчно изплетена брюкселска дантела покрай деколтето и ръкавите. Цялата предна част над кръста бе обсипана с малки перли. В ръцете й нежно сияеше букет от портокалови цветчета.“

Пъркинс поспря, за да отпие от чая си и продължи:

„Клетвите за вярност бяха разменени в църквата «Сейнт Джордж» на Хановер Скуеър в присъствието на принца регент. Братът на младоженеца, Морган Аштън, дук на Гилингам, стоеше до младата двойка, както и Присила, сестрата на младоженката. Самият дук също бе обект на интерес заради избора му на дама по време на тържеството — Маделин Дюпон, сестра на мосю Хенри Дюпон. Може би ще станем свидетели на още една венчавка в близко бъдеще.“

Алиса едва не се задави с чая си, докато Пъркинс четеше тези редове. Представи си Морган с друга жена! Скочи и напусна, за да не си причинява повече болка. Остана сама в стаята си, отвори прозореца и се замисли дали Маделин му бе любовница. Сълзите потекоха по лицето й и в този момент тя усети движение в утробата си. В първия момент не бе сигурна какво е това, но то се повтори и сълзите й рукнаха с нова сила. Бебето се бе размърдало. Беше прекрасно, невероятно и все пак страшно. Обхвана корема си с ръце, сякаш да го защити. „Обичам те, мой малки непознати — проплака сърцето й. — Дори и ако баща ти не го е грижа за нас.“ После отново видя Морган да съпровожда красивата Маделин Дюпон.

Почукването на вратата спря сълзите й.

— Аз съм, Мейвис. Добре ли си?

Алиса пое дълбоко дъх, за да се успокои. Изтри очи и пусна Мейвис в стаята. Затвори вратата и се обърна към бавачката си.

— Времето накъсява, Мейвис. Трябва да измисля нещо.

— Не смяташ ли да почакаш до идването на дука?

Алиса й отправи тъжен поглед:

— Но той не идва!

— Не можеш да бъдеш сигурна, че…

— Стига, Мейвис. Минаха цели шест седмици, откакто пуснах писмата. Не съм получила никакво известие от него досега. Време е да погледна нещата направо. Морган е приключил с мен.

— Сигурна съм, че грешиш, трябва да му пишеш пак!

— Не! — Алиса бе категорична. — Отказвам да се унижавам повече. Ти чу статията от вестника. Намерил си е други, по-приятни начини да прекарва времето си. Аз трябва да се оправям сама.

— Знаеш, че онова беше само предположение, слухове — продължи Мейвис с опитите да й вдъхне надежда.

— Вече прекарах достатъчно безсънни нощи, за да си представям дука като баща — тъжно каза Алиса. — Мълчанието му ми дава отговора.

— О, бедното ми дете — промълви нежно Мейвис.

— Усетих детето си да се движи — прошепна Алиса с благоговение. После грабна ръцете на старата жена в своите. — Няма време за страдание, Мейвис. Това дете има нужда от мен. Заради него трябва да отхвърля всички напразни надежди.

— Какво ще правим?

— Първо ще намерим мястото, където да живеем. Мисля да се представя за вдовица, така че не може да е близо до Хемпшир.

— А парите — попита Мейвис. — Ще стигнат ли?

— Спестих всичките си заплати досега. Не е много, но ще са достатъчно за храна в началото. След колко време ще си проличи?

Тя застана пред огледалото и прокара ръце по корема си, като критично оглеждаше тялото си. Талията й се бе разширила, гърдите й напираха под тънката рокля. Но засега старата износена кафява дреха я спасяваше. Не мислеше, че някой е забелязал промяната до този момент, но дори и да беше, едва ли се бе досетил за бременността й.

Мейвис я огледа замислена.

— След месец-два няма да можеш да прикриеш корема си.

— Мистър Уолш си тръгва след три седмици. Той очаква останалата част от работата да приключи под моето наблюдение. Ако останем, докато ремонтът приключи, ще е някъде около средата на септември. Много ли ще съм наедряла тогава?

Мейвис кимна.

— Да, сигурна съм, че бебето ще се оформи.

Алиса се сви, като да се защити.

— Имаме нужда от повече време. — Тя се заразхожда из стаята, като мислеше на глас. — Винаги проверявам свършеното през деня вечер. Ако изчаквам всички да си тръгнат, преди да огледам работата им, никой няма да ме вижда. Пъркинс може да реши всеки по-малък проблем, а аз ще му давам забележките си от проверките, за да запознае хората на следващата сутрин. Мистър Уолш излиза в отпуска, Луси, Моли и Хоукинс ще отидат за няколко седмици при семействата си. Слугите няма да се върнат, докато Тристан и Каролайн не се настанят. Пъркинс остава, също и Нед, разбира се. На тях някак си ще намеря кураж да кажа истината.

— А мисис Стратън?

Алиса въздъхна разочаровано.

— Ще ми е трудно да съобщя новината на Пъркинс и Нед, но те ще я запазят в тайна. Мисис Стратън ме уважава много, но езикът й не се подчинява на волята. Много е рисковано да я посветя.

— Почакай малко — прекъсна я Мейвис, защото й хрумна нещо. — Мисис Стратън все говори колко иска да посети братовчед си в Плимут. Ако я убедим да отсъства няколко седмици, тя също няма да се върне преди пристигането на Тристан и Каролайн и ние отдавна ще сме заминали.

— Ще ни трябва време да намерим място, където да живеем. А и няколко допълнителни заплати няма да са ни излишни.

— Имаме пенсията, която дукът ми уреди, а и можем да отседнем при сестра ми в Корнуол, докато се уредим.

Алиса бе забравила за пенсията на Мейвис, щедро осигурена от Морган. Как бе могъл да е толкова благороден към жена, която едва познаваше, а да изостави собственото си дете? Незаконното си дете, припомни си тя.

— Мислиш ли, че ще се справим? — попита Мейвис.

— Единственият проблем остават Тристан и Каролайн — заключи Алиса. — В последното си писмо Тристан пише, че не смятат да се местят в Уестгейт Менър до Коледа. Къщата няма да е готова до началото на новия сезон, а Каролайн ще иска да остане в Лондон, за да може да посещава баловете. Сигурна съм, че той ще е достатъчно зает с нея и няма да ни посещава често. Мога да му пиша редовно и да го осведомявам подробно за работите тук. А когато идва, ще бъда неразположена.

— Не мислиш ли, че ще стане подозрителен?

— Може би. Тогава ще заминем незабавно. Моля се да е достатъчно запленен от жена си, за да го е грижа за мен.

— Тогава решено — въздъхна Мейвис.

— Да… — бавно се съгласи Алиса, а умът й все още бе зает с мисълта за парите. И се сети за всички онези излишни мебели, с които бе претъпкан таванът.

— Всъщност имам още някои идеи как да си набавим пари.

— Добре. Стига вече планове засега — приключи разговора Мейвис. Не й харесваше как изглежда Алиса.

— Лягай и си почивай, ще те събудя за вечеря.

Алиса се канеше да протестира, но изведнъж усети колко бе изморена и отпаднала. Сега, повече от всякога, трябваше да се грижи за себе си. Имаше много работа за свършване. Септември щеше да дойде толкова скоро и тя трябваше да е подготвена да напусне Уестгейт Менър. Завинаги.

Глава 12

Тристан се разхождаше из кабинета на Морган и най-после седна зад бюрото, където дукът обикновено работеше. Почувства се удобно в кожения стол и с удоволствие протегна краката си върху бюрото.

— Каролайн иска да знае дали ще има място в твоята карета за нас довечера. Баба се отказа от вечерните забавления, а жена ми настоява, че ти и Маделин се нуждаете от компания за операта.

Морган му отправи недоволен поглед.

— И как точно е разбрала Каролайн, че ще водя Маделин на опера тази вечер?

Тристан се протегна и отвори уста в ленива прозявка.

— Ами те двете ходили на соарето на лейди Джърси днес следобед. Въпреки че едва ли човек трябва да е гений, за да разбере, че ще придружаваш Маделин. Ти направо не се отделяш от нея през последните няколко месеца.

Морган долови сарказма в гласа на Тристан.

— Не одобряваш ли, братко? — издигна вежди той.

— Недей да се сърдиш, Морган. Само казвам какво виждам. Но ако питаш за мнението ми, добре, въпросът не е в това, дали одобрявам. Просто не разбирам от какво си привлечен.

— Не смяташ Маделин Дюпон за привлекателна? — засмя се Морган, което рядко му се случваше напоследък. — Никога не съм мислил, че ще дойде ден, когато няма да оцениш една хубава жена. Бракът ли те промени толкова?

Тристан повдигна рамене.

— О, предполагам, че Маделин е достатъчно хубава. Бог знае как зет ми, Гилбърт, е зашеметен от нея, въпреки че ти направо монополизира дамата в последно време. Но през всичките тези дни, които прекара с нея, ти не изглеждаш щастлив, Морган. Винаги съм се надявал да срещнеш жена, която ще ти носи радост.

— Не съм се спрял на Маделин Дюпон. Нека кажем, че ме забавлява временно.

Дукът беше впечатлен от верния усет на брат си, но се надяваше, че ситуацията не беше ясна и за останалите. Той наистина се чувстваше отегчен от компанията на французойката, но бе важно за мисията му да бъде близо до нея и брат й.

Морган се протегна към шкафа до стената и взе две чаши. Наля вино за двамата и смени темата.

— Кажи ми кога се местиш в оня стар паметник, който ти подарих? Мислех, че ще е готов до август.

— И аз смятах така — разсмя се Тристан, като схвана положението — брат му не искаше да обсъжда Маделин. Беше загрижен, но не трябваше да прекалява. Знаеше, че ако Морган иска да му се довери, ще го направи, когато реши. — Работата по къщата се проточи и няма да приключи скоро. Възхищението ми от нашата баба нарасна стократно през последните месеци. Чудя се как е търпяла дядо ми да прави ремонт на Рамсгейт Касъл цели двайсет години! А са живели тук през повечето време, когато се е вършела работата. Трябва да е било ужасно.

Морган се съгласи със смях.

— Неслучайно нейният герб е гравиран върху камъка над главния вход.

— Все още се надяваме да се настаним в Уестгейт Менър преди Коледа. Каролайн иска да изчакаме, докато всичко приключи. Много от познатите ни вече си отпътуваха за именията, но за нея все има какво да се прави в Лондон — хубавото му лице се намръщи. — Надявам се, че не ти създаваме проблеми, Морган. Винаги можем да отседнем у семейството на Каролайн, ако нарушаваме спокойствието ти — нещастното му изражение показваше колко му допада тази идея.

— Не ставай смешен. Това е толкова мой, колкото и твой дом. Честно да ти кажа, доволен съм, че сте тук. Също и баба. Знаеш колко обича да бъбри с Каролайн.

— Обещавам да се изнеса оттук възможно най-скоро. Мистър Уолш вече е напуснал Уестгейт Менър и лейди Алиса наблюдава довършителните работи.

Морган усети сърцето си да трепва при споменаването на името й. Рядко му се случваше да мине и ден, без да си мисли за нея. Първо се опитваше да се убеди, че нуждата му е само физическа, но никоя друга жена не успя да привлече вниманието му. Дори и в леглото.

После си каза, че чувството му ще си иде с времето, но дяволското време се точеше твърде бавно. Липсваха му оживените разговори с Алиса, вдъхновението й към всяко нещо в живота. Понякога се чувстваше разочарован, че не получи писмо, което да му покаже, че тя носи неговото дете. Мисълта бе егоистична и жестока, но щеше да му даде необходимото извинение да нахлуе отново в живота й.

— Как е мис Карингтън? — попита дукът с възможно най-безразличен глас.

— Бих желал да знам — отговори Трис и отпи от виното си. — Последните два пъти, когато се отбих в Уестгейт Менър, тя се чувстваше неразположена. Ако не я познавах по-добре, щях да си кажа, че ме избягва.

Морган прие скептично предположението му. Не й беше присъщо подобно поведение. Тя никога не бягаше от нищо и никого. С изключение на самия него.

— Много се съмнявам — промърмори.

— Добре… може би си прав. Вероятно е попаднала в плен на моето очарование и след като се е влюбила безнадеждно, не й се иска да ме вижда, защото съм вече женен и не може да ме има.

— Не мисля, че е забавно, Тристан!

— Боже господи, Морган, успокой се. Само се пошегувах. — По-малкият брат бе изумен от гневната бръчка между веждите на дука — той изглеждаше направо бесен.

Морган прокара пръсти през косата си и въздъхна.

— Съжалявам, Трис. Малко съм разстроен напоследък.

Това бе интересно, реши Тристан, който знаеше доброто мнение на брат си за Алиса Карингтън. Трябваше да го поразпита още малко.

— Знаеш ли, често се чудя защо лейди Алиса не се е омъжила. Та тя е най-прекрасното същество — интелигентна, очарователна, забавна. Ако се облече както трябва, ще е направо зашеметяваща. — Той се втренчи в Морган и никак не се разочарова от реакцията му.

— Тя наистина е много красива — прошепна Морган и по лицето му пробягна някакво особено замечтано изражение. Беше си спомнил първия път, когато видя голото й тяло — толкова нежно, меко и всеотдайно.

И си призна, че тя му липсва. Много. Особено сега, след като бе прекарал толкова време в компанията на Маделин Дюпон, която бе просто една егоистка, търсеща богатство и титла.

Чак сега се сепна и осъзнал хитростта на Тристан, веднага прикри настроението си:

— Като знам как е израсла, едва ли ще си намери подходящ мъж.

Сигурен съм, че си прав — съгласи се Тристан, който не бе изпуснал нито една подробност от изражението и оттенъка в гласа на брат си, щом се споменеше Алиса.

Но засега това бе достатъчно. Нямаше да го притиска повече. В бъдеще обаче имаше твърдото намерение да разбере как прямата мис Карингтън е успяла така дълбоко да впечатли хладнокръвния Морган. Загадката си заслужаваше.

Огромният часовник във фоайето отброи шест удара.

— Съжалявам, но ще трябва да те оставя — каза дукът облекчен, че разговорът приключи. — Имам среща в шест и половина и не искам да закъснявам. Ще бъда готов за тръгване към операта в осем. Ако все още искате да се присъедините с Каролайн, ще ви чакам.

Беше седнал срещу лорд Касълриг и внимателно преглеждаше последните сведения от министерството. Информацията, която бе скрил в Лондон и Рамсгейт, бе стигнала някак до французите. Въпреки че брегът около Рамсгейт бе наблюдаван и не бяха забелязани подозрителни лица, Фолкън си бе свършил работата.

Морган бе пропилял много и напразни усилия да се добере до шпионина и фактът, че не бе по-близо, отколкото в началото, го изнервяше неимоверно. Бе убеден, че Хенри Дюпон работи за французите и вероятно Маделин също бе замесена. Ето защо продължаваше да поддържа впечатлението, че я ухажва. Не мислеше, че Хенри е Фолкън, знаеше само, че той може да го заведе до него. Само че досега нито дукът, нито пък хората от министерството успяваха да хванат французина на местопрестъплението или пък да доставят на властите сигурни доказателства.

— Това е копие на информацията, която е преминала през Канала — започна лорд Касълриг. — Този път успяхме да задържим куриера, но ни отне доста време да дешифрираме кода. По-голямата част е от теб. Би ли погледнал?

Морган кимна, след като прочете доклада.

— Тези са от лондонската ми резиденция — каза той и хвърли първата страница на масата. — Другото е от Рамсгейт. И то, след като ги бях скрил на доста трудно за откриване място. Явно човекът им е много способен — всички документи са намерени.

— А какво ще кажеш за това? — Касълриг му подаде още една страница, която нарочно бе задържал досега.

— Това ли? — повтори Морган и докато четеше, по лицето му се изписваше все по-голяма изненада.

— Информацията е по-стара от другите, но положихме страшно много усилия, за да разгадаем новия код. Къде беше я сложил?

— Господи! — Морган започваше да разбира. — Тези книжа никога не са били в моите резиденции, лорд Касълриг.

— И къде ги съхраняваше?

— На място, където си мислех, че са в пълна сигурност — отговори дукът и усмивка на облекчение разтегли устните му.

Информацията бе от онези два плика, които бе скрил в старото бюро в библиотеката на Уестгейт Менър. Не се бе поинтересувал от тях, тъй като не му бяха потрябвали през последните пет месеца.

— Мисля, че точно това ни трябваше, лорд Касълриг. Най-накрая нашият човек сбърка и тази грешка ще му струва скъпо.

— Трис… Тристан! — Морган чукаше по вратата на брат си, но тя бе заключена.

Дукът продължи да упорства, търпението му вече се изчерпваше.

— Трябва да те видя веднага, Трис. Ела в кабинета след пет минути — извика той и си тръгна, преди да чуе каквото и да било възражение.

— Милостиви небеса, Морган! — обади се старата дукеса, излязла от спалнята си, за да провери за какво е цялата тази врява. — Защо стоиш така и крещиш като продавач на пазара?

— Извинете, мадам — ухили се Морган. — Искам Тристан да излезе от тази спалня. Много е важно и трябва да говоря с него незабавно.

— Мисля, че Трис е зает точно сега, Морган. Той и Каролайн си… си почиват, преди да излязат довечера — обясни дукесата.

— Почиват ли си? — провлече дукът. — Та те само това правят. Сутрин, обед, вечер — те си почиват. Знам, че са младоженци, но има нещо от съдбоносно значение, което се налага да обсъдя с Трис. След това той може да се върне към почивката си. — Морган й отправи цинична усмивка. — Боже мой, бабо, вие се изчервихте.

— Съвсем не — отговори дукесата с най-царствения си тон, но бузите й пламтяха и дукът се ухили широко. — Невъзможен си понякога, Морган.

Мъжът се втурна към нея и залепи целувка на бузата й. Чувстваше се по-добре за пръв път от толкова месеца, радостен от обрата на събитията след срещата с лорд Касълриг. Имаше нужда от информация, която само Тристан можеше да му даде, и не желаеше да чака нито минута повече.

— Кажи им да побързат, бабо. Ако до десет минути Тристан не излезе, ще вляза аз.

— Не можеш да направиш подобно нещо! — шокирана извика дукесата, като премигваше смутено. — Тръгвай си, Морган, брат ти ще дойде след малко — и тя го избута към стълбището.

След около двайсетина минути Тристан се появи, явно раздразнен: Не се бе погрижил дори да се дооблече — бе наметнал долната си риза и бе навлякъл набързо бричовете и ботушите. Не можеше да повярва, че брат му го е измъкнал от леглото.

— Какво, по дяволите, е толкова важно, че не може да почака до довечера, Морган? — попита веднага той.

— Успокой се, Трис — тихо започна дукът. — Извинявай за безпокойството, но е много належащо. Като начало искам да знам къде се намира в момента Хенри Уолш. Трябва незабавно да се свържа с него. — Морган спря за момент и се ухили. — Между другото, бричовете ти са разкопчани.

Тристан му отправи смразяващ поглед и после бавно оправи панталона си.

— Ти ме прекъсна в сюблимен момент, Морган. Съмнявам се, че Каролайн би ти простила някога…

— Сигурен съм, че ще направи усилие — прекъсна го Морган и продължи да разпитва брат си въпреки намръщеното му изражение. — Ще ми трябва също и пълен списък с имената на всички, които си наемал да работят в Уестгейт Менър. И доставчиците в това число. Предполагам, че нямаш всички тези данни, затова ще се свържа с Уолш. Но съм уверен, че си водил някои документи лично. Бих желал да ги видя веднага. И ми кажи кой е посещавал имението с теб и Каролайн. Искам да знам за всеки, който е стъпвал в Уестгейт Менър през последните пет месеца — довърши дукът и погледна брат си в очакване.

Тристан го изгледа объркано.

— Морган, да не си полудял? Дори и да имах цялата тази информация, за какъв дявол ще ти трябва? Какво ще правиш с нея?

Дукът се замисли за момент. Не искаше да измисля някоя правдоподобна лъжа веднага, а и можеше да разчита на брат си. Но все пак не му каза истината. Щеше да е по-безопасно за Тристан, а и за всички останали в семейството да не знаят за мисията му.

— Няма значение защо са ми необходими тези данни. Можеш ли да ми ги дадеш?

— Морган! — Тристан бе вбесен до крайност и нервно барабанеше с пръсти по бюрото. — Какво става?

— Довери ми се, Трис!

— Добре — разпери ръце брат му. — Ще направя всичко, което мога. Но те предупреждавам, че не можеш да намериш Хенри Уолш. Той е при семейството си някъде в Ирландия и ще се върне в Англия към края на месеца. Имам и някои от документите, които искаш, но основната част от счетоводните книги се съхраняват в Уестгейт Менър. Човекът, който ти трябва, е Алиса Карингтън. Тя води всички книжа, проверява работата на наетите майстори й се грижи за заплащането им.

— Какво?

Сега бе ред на Тристан да накара брат си да се чувства неловко.

— Знаеш много добре, че лейди Алиса ръководи ремонта. Нали сам я препоръча?!

Морган почти изпсува.

— И това си беше чудесно предложение, Морган. Дори нямаш представа как се справя тя. Води подробни записки и управлява парите много умело.

Дукът скочи от стола и се заразхожда из стаята. Не му се искаше да се срещне с Алиса точно сега. Чувствата му не бяха преминали, щеше да изпитва несигурност в нейно присъствие. А освен това бе обещал да стои далеч от Уестгейт Менър.

— Не можеш ли да пратиш някого, за да донесе документите? Иди самият ти! — Той погледна с надежда към брат си.

Тристан се усмихна чаровно, като се наслаждаваше на раздразнението на брат си. Бе доволен да види, че теорията му за Алиса Карингтън не е безпочвена.

— А, не, Морган, не мога. Не знам какво точно търсиш. Ако искаш да ми кажеш… — провлачено завърши Тристан, а коварната му усмивка влуди дука.

— Отивам аз! — избоботи Морган неспокойно и странно развълнувано.

— Чудесно. Има ли нещо друго? — попита Тристан и тръгна бавно към вратата.

— Не — прозвуча зад гърба му троснатият отговор. — Тръгвам още утре на зазоряване. Много ти благодаря за помощта.

Дукът пристигна в Уестгейт Менър малко след обяд. Докато яздеше по чакълената алея, той си помисли колко променено изглеждаше всичко. Сградата лъщеше от чистота — тухлите бяха измазани, счупените — подменени. Прясно боядисаното дърво сияеше отдалеч. Алеята бе опасана от изящно подредените храсти. Моравата грееше със свежа зеленина. Наоколо бе чисто и сякаш те канеше да влезеш.

Скочи от седлото и застана пред големите дъбови врати с нови пиринчени ръкохватки.

„Странно успокояващо ми действа фактът, че някои неща не са се променили“ — помисли си той, защото, както и първия път, чакаше напразно някой да поеме жребеца му. Понечи да извика Нед или Пъркинс, но после промени решението си и поведе коня към конюшнята.

Не намери никого и там, затова свали седлото на животното, даде му прясна вода и храна и го върза в една от празните клетки. После се отправи към кухнята, уверен, че ще завари мисис Стратън около печката.

Но изненада Пъркинс. Икономът седеше сам и довършваше обяда си.

— Ваша светлост! — заекна удивено старият човек, когато забеляза дука.

— Здравей, Пъркинс — с най-обикновен тон започна Морган, сякаш бе говорил с иконома вчера, а не преди цели пет месеца. — Има ли някой вкъщи?

Пъркинс забави отговора си, после каза:

— Всички заминаха в отпуска да посетят семействата си преди пристигането на лорд Тристан. Тук сме само с Мейвис и Нед.

— А лейди Алиса?

— Неразположена е — автоматично отговори икономът с думите, предназначени за всеки, който търсеше Алиса.

Всъщност тя бе в горната градина. С Мейвис беряха свежи зеленчуци за вечеря. Старият човек се съмняваше, че господарката му ще иска да се срещне с дука. Особено в сегашното си състояние.

Морган присви раздразнено очи при това обяснение. Изглежда, Тристан не преувеличаваше, като каза, че Алиса избягва да се среща с него.

— Няма значение — измърмори дукът ядосано. — Ще я видя, след като си свърша работата. Можеш да й съобщиш, ако искаш.

Без повече приказки, той остави объркания иконом и тръгна към библиотеката, за да намери бюрото, в което бе скрил документите. Но щом отвори вратата, замръзна на прага, за да се увери, че не е сбъркал стаята. Нищо не бе останало от предишния й вид — на прозорците висяха нови кадифени завеси, ориенталски килимчета със сложни изображения по тях покриваха пода. Огледа още веднъж, възхити се на ефекта, после потърси бюрото. Нямаше го.

Обърна се да се върне при Пъркинс, но икономът вече стоеше пред него.

— Мога ли да ви помогна, Ваша светлост?

— Да, Пъркинс. Къде е бюрото, което стоеше ей там, под оня прозорец? — посочи той към центъра на стаята и се опита да събере мислите си. — Нали това е библиотеката?

— Да, Ваша светлост. Миналия месец поставиха нови мебели.

— Разбира се — прекъсна го Морган, като си спомни изведнъж. — А старото обзавеждане трябваше да отиде на тавана. Можеш ли да ми покажеш?

Мълчаливо отидоха до таванското помещение. Около двайсет минути дукът обикаля между спретнатите редици от мебели, докато Пъркинс го чакаше безизразно до вратата. Морган успя да се удари няколко пъти в ниските корнизи и гласно кълнеше безплодните си усилия. След още десет минути търпението му се изчерпа. Почувства главоболие и раздразнение.

— Няма го, Пъркинс — каза най-после той. — Само тук ли складирате стари мебели?

— Да, Ваша светлост.

— Може би точно това бюро е преместено в друга стая?

— Не мога да ви кажа със сигурност, Ваша светлост — отговори икономът, който знаеше много добре какво се бе случило с бюрото.

Морган сви устни. Пъркинс отговори на изпитателния му поглед, без да трепне, но дукът можеше да се закълне, че старият човек лъже.

— Сигурен съм, че лейди Алиса ще знае какво е станало. Съобщи й, че я чакам в салона за гости.

Тогава забеляза паниката в очите на иконома.

— Както ви казах вече, Ваша светлост, лейди Алиса не се чувства добре и не приема посетители.

— О, но мен ще приеме, Пъркинс — тихо и твърдо каза дукът. — Дори и ако трябва сам да я извадя от стаята й.

Пъркинс разбра, че не може да направи нищо, и го последва по петите. Морган спря в коридора на втория етаж и огледа затворените врати.

— Коя е нейната, Пъркинс?

— Тя не е в стаята си, Ваша светлост.

В лявата част на устата му затрептя нерв и дукът си наложи голямо усилие да сдържи гнева си.

— И къде е тя, Пъркинс?

Икономът обмисля положението няколко секунди. Лоялността му към Алиса не подлежеше на съмнение, въпреки че нямаше да работи за нея още дълго време. Старият човек бе много разстроен, когато тя му разказа за състоянието си, и той се закле, че ще й помогне с каквото може. Но сега, когато стоеше, и с инат се взираше пред себе си, той разбра, че нищо на този свят няма да спре Морган Аштън да види Алиса.

— Тя е в южната градина с Мейвис, Ваша светлост — прошепна Пъркинс. — Излезте от галерията и тръгнете към розовата градина, после завийте надясно.

Морган вървеше в мекия есенен ден и усещаше как гневът му намалява с всяка стъпка. Нямаше причина срещата им да бъде неприятна. Щеше да остане за кратко и да свърши работата си възможно най-бързо — да вземе информацията, от която се нуждаеше, да открие старото бюро и да потегли към Лондон.

Спази указанията на Пъркинс и мина покрай разцъфналите рози. После чу гласа на Алиса, но все още не различаваше думите й. Най-накрая я забеляза в подножието на хълма да стои в началото на една зеленчукова леха. Беше с гръб към него и първото нещо, което видя, бе разпуснатата й коса. Гъстият водопад от медни кичури падаше до кръста. Младата жена продължаваше да бъбри с Мейвис и се навеждаше от време на време да откъсне по нещо и да го сложи в кошницата. Напълни я и се обърна, за да почисти ръцете си.

В този момент вятърът духна по-силно, развя полите на дрехата й, после я прилепи към тялото й и Морган едва не падна по очи — широката рокля вече не скриваше наедрялото тяло и тайната в него.

Минаха няколко дълги минути. Той стоеше, парализиран от гледката на бременната жена. Бе шокиран. Мускулите му се схванаха от напрежение, хиляди въпроси се щураха из главата му.

Тя не се бе обадила. Вълна на собственическо чувство заля съзнанието му, когато спря отново поглед на издутия корем. Неговото дете растеше там. Продължаваше да стои неподвижен и да съзерцава тялото й, обещаващо нов живот. Живот, който той бе създал и който щеше да му бъде отнет, ако съдбата не го бе довела тук.

Какъв глупак бе! Тя беше обещала да му пише, ако разбере, че е бременна. И той й се бе доверил. А сега разбираше, че тя бе предала доверието му.

Алиса чу, че някой идва, и се обърна, като очакваше Нед или Пъркинс. Но видя Морган и застина, после премигна няколко пъти, като не вярваше на очите си. Толкова много безсънни нощи бе прекарала да си представя срещата им. Сега не знаеше дали този мъж е истински, или сънува. Но видението се приближи и заговори:

— Добър ден, мис Карингтън.

Гласът му бе хладен и груб.

Глава 13

Алиса не помръдваше. Кръвта се дръпна бавно от лицето й и тя се взираше невярващо в мъжа пред себе си. Беше го чакала толкова много, че сега не искаше да приеме присъствието му като реалност. Морган й каза нещо, но тя не разбра думите. Мозъкът й бавно осмисли това, което очите й виждаха, и сърцето й заликува.

После забеляза напрежението, изкривило широките рамене, почувства гнева, извиращ от дълбините на сивите очи. Беше си все така горд и арогантен, красив и неустоим, както си го спомняше.

И безсънните, безкрайни нощи, в които се бе заричала, че няма да я е грижа повече за него, бяха пометени от тези няколко секунди съзерцание. Погледна в сребристосивите очи, завладели мечтите й от първия миг, в който го бе видяла, и разбра дълбоко в сърцето си, че винаги ще го обича.

Стоеше срещу нея и гледаше корема й. Очите й проследиха неговите и също застинаха върху потръпващата издутина.

Всеки чакаше другият да проговори пръв. Нарастващото напрежение изтощи нервите й до краен предел и Алиса се извърна. Бавно повдигна кошницата, като да защити себе си и детето от вперения поглед на дука. Жестът го вбеси.

— Мое ли е? — процеди той през зъби.

Знаеше, разбира се, че е негово, но болката и гневът, които го разкъсваха, правеха езикът му безмилостен. Съзнанието му бе пълно с обвинения, сърцето му — с хладно недоверие.

Морган замахна към нея. Искаше да я нарани, както тя него, като бе запазила в тайна детето.

Лицето й пребледня, очите й блеснаха гневно.

— Как смееш! — задави се тя от ярост, очите й се напълниха със сълзи, болката, породена от думите му, разби и без това нараненото й сърце.

Унижението и гневът бяха опасна комбинация. Алиса отметна ръка и зашлеви мъжа с цялата сила, на която беше способна. След това изпадна в истерия и риданията разтърсиха цялото й тяло.

Морган потри пламналата си буза разсеяно. Не се изненада от реакцията, сам бе провокирал гнева й. Яростта му намаля, като я гледаше как жално плаче. Риданията й кънтяха в душата му и проясниха съзнанието му. Инстинктивно протегна ръка, за да я утеши.

— Не ме докосвай! — изсъска тя, а дъхът й излизаше на накъсани тласъци от гърлото.

Алиса се задърпа и заизвива, за да избегне прегръдката, но не успя да отхвърли ръцете му.

— Позволи ми — дрезгаво прошепна той и я притисна към гърдите си нежно, но здраво.

Твърде изморена, за да се бори, тя спря и остана неподвижна и скована. Морган нежно погали косата и гърба й, опита се да облекчи вцепененото тяло и да смекчи болката, която бе причинил. Малко по малко се отпусна и прие утехата.

Най-накрая риданията затихнаха. Дукът извади от джоба си бяла ленена кърпичка. Алиса я взе, отстъпи назад и задуха носа си шумно, съвсем не по характерния за дамите начин. Морган се усмихна и сега успя да я огледа по-подробно.

Носеше най-обикновена розова муселинена рокля с висока, набрана яка, ръкавите й стигаха до лактите и нямаше талия. Коремът й още повече изпъкваше на високата й тъничка фигура.

Морган протегна несигурно ръка, за да го докосне. Не беше уверен как щеше да реагира тя отново.

— Не можем ли да седнем? — помоли Алиса, нарушила най-после мълчанието. — Лесно се уморявам напоследък.

Дукът наистина се притесни за нея. Докато отиваха към голямата пейка, подслонена под дъбовите дървета, Алиса видя, че Мейвис си е отишла, и се почувства по-добре. Молеше се старата й бавачка да не е станала свидетел на срамното им поведение.

— Кога? — просто попита той, щом седнаха.

Тя разбра.

— Бебето ще се роди през декември, преди Коледа. Така смятаме.

— Кой още знае?

— Мейвис, разбира се, Пъркинс и Нед.

— И защо, по дяволите, не ми каза? Не мога да повярвам, че си го скрила от мен.

Алиса усети гнева, който Морган се стараеше да потисне. Но се обърка съвсем. Ако не от нея, откъде бе научил за бебето? Та тя му бе писала, както се бяха разбрали.

— И защо би те интересувало моето бебе? — остро попита младата жена. — Нали току-що най-нахално питаше кой е бащата!

Морган я изгледа ядосано.

— Това е моето дете. Защо не ми каза?

— Писах ти — бързо отговори тя. — Два пъти.

Думите му, че бебето е от него, стоплиха наранената й душа.

— Къде изпрати писмата?

— Едното в Лондон, другото в Рамсгейт.

— Не съм получавал нищо. — Дукът не бе съвсем уверен в твърдението й, но не можеше и да отрече, че не вижда разумна причина да го лъже в подобен момент.

— Ох! — възкликна Алиса, също несигурна, че той казва истината.

После си припомни яростната му реакция и изненада и реши, че той наистина не е знаел за бременността й.

— Какво мислиш да правиш? Къде ще отидеш? — попита Морган.

— С Мейвис ще се преместим в Корнуол. Сестра й Луис любезно се съгласи да ни подслони, докато родя. След като бебето се появи, се надявам да си намеря работа и да се установим там.

— Как ще се издържаш?

— Когато се почувствам достатъчно добре, ще започна работа. От пенсията на Мейвис ще плащам наема. Надявам се да изкарвам достатъчно за прехраната.

Той затвори очи, за да изтрие гледката за нейното самотно съществуване в борба за оцеляване с незаконното дете. Това нещо не можеше да се случи. Не и докато той бе жив.

Морган въздъхна дълбоко, погледна я и забеляза тъмните кръгове около очите, които й придаваха още по-измъчен вид. Тя нямаше да издържи още дълго на подобно напрежение. Трябваше да отложи разговора за по-късно. Всъщност не бе останало нищо за обсъждане. Той вече бе решил какво ще предприеме и никой на този свят не можеше да го разубеди. Щяха да се оженят, разбира се. Незабавно. Но не бе убеден, че тя не се опитва нарочно да скрие от него състоянието си. Бе сигурен, че гордостта й я възпира да се отдаде на чувствата си и може би нямаше да иска да се омъжи за него. Бе му отказала веднъж. Бъдещите й планове явно не включваха Морган Аштън. Беше му ясно, че ако не поеме нещата в свои ръце, ще загуби и нея, и детето.

Алиса го разглеждаше смело и открито, като се мъчеше да разбере за какво мисли този мъж. Бе я изслушал без всякакъв коментар. Радваше ли се за бебето? Искаше ли то да стане част от собствения му живот? Всичко, което тя знаеше, бе, че той е човек на честта и отговорността. При всички случаи щеше да предложи финансова помощ. А тя не бе сигурна, че ще понесе унижението. Но трябваше да го направи и да не мисли сега за това.

— Ако не си тук да разговаряме за детето, тогава защо?

Даваше му чудесна възможност да смени темата и да получи необходимото време, за да я подготви и съобщи решението си.

— Дойдох да свърша нещо неотложно, което изисква съдействието ти. Ще дойдеш ли с мен в къщата?

Тя кимна и двамата тръгнаха бавно в напрегнато мълчание. Влязоха в библиотеката и Алиса се настани на елегантен златист стол с резбовани крака. Изглеждаше странно, кацнала на него с големия си корем, но преднамерено избягваше ниските удобни кресла, от които трудно ставаше.

Морган остана прав с кръстосани пред гърдите ръце. Не бе сигурен откъде да започне. Важната мисия, заради която бе дошъл, сега изглеждаше незначителна в сравнение с личната драма в живота му.

— Каза, че имаш нужда от помощта ми — започна Алиса, като се надяваше, че разговорът няма да трае дълго.

— Да — каза бавно дукът, като се опитваше да събере мислите си. — Трябва да видя документацията, която водиш за ремонтните работи. Необходим ми е списък на всички, които са били наемани. Доставчиците също.

— Има ли нещо нередно? — попита тя, объркана от искането му. — Мислех, че Тристан е доволен от начина, по който ръководя нещата.

— Проблемът не е в теб, уверявам те — отговори дукът. — Моята молба няма нищо общо с работата ти.

— Държа документите в кабинета. Ще ти ги дам веднага.

Преди той да успее да възрази, тя бе станала и бързо излезе.

Върна се след няколко минути и му подаде три големи папки.

— Това е списъкът с имената, свършената от всеки работа и получената заплата. Тук са доставчиците на мебели. Ще забележиш, че не всичко от поръчаното е пристигнало. В третата папка са онези, от които сме купували материали — тухли, гипс, дърво. Това ли е всичко?

— Да, точно от това имам нужда — отговори Морган с възхищение от четливо изписаните, подредени страници. — Но има още един проблем. Спомняш ли си какво е станало със старото дъбово бюро, което бе тук?

— Бюро? — с най-невинен глас попита Алиса. Защо му трябваше да се интересува? Той едва ли бе забелязал съществуването на подобна вещ. — Всички стари мебели бяха пренесени на тавана.

— Вече проверих там. Няма го.

— Бюрото не е там? — повтори в недоумение тя, после сбърчи вежди, сякаш се опитваше да си спомни. — Мисля, че не знам къде би могло да бъде.

Но Алиса бе лош лъжец. За малко Морган едва не си помисли, че между нея и Фолкън съществува някаква връзка. После се надсмя над хрумването си. Та тя изглеждаше толкова разтревожена.

— Има ли нещо, което не ми казваш, Алиса? — меко попита той.

Алиса почувства леката острота във въпроса и започна да движи нервно ръцете си.

— Защо е толкова важно това бюро? — Тя все още избягваше погледа му.

Морган се намръщи.

— Ти знаеш къде е, нали?

— Ами… то… не е тук — изчерви се от унижение тя.

— И къде е?

— Продадох го.

— Продала си го? — объркано повтори дукът. — И защо?

Младата жена сви рамене.

— Имах нужда от пари.

Алиса чакаше всеки момент той да посегне да я удари. Спомняше си за една от гувернантките, мис Райън, която винаги я хващаше на местопрестъплението. „Мисли внимателно, преди да направиш нещо, Алиса — би казала мис Райън с назидателен тон. — Защото миналите ти простъпки ще се връщат винаги, за да те накажат.“ Погледна виновно корема си, после вдигна глава към намръщения Морган и си помисли, че всъщност мис Райън е една много мъдра жена.

— Кой го купи?

— Мистър Хопкинс. — Тя истински се мразеше в този момент. — Той притежава малък магазин в града. Често ми е помагал, като купуваше разни неща, с парите, от които плащах дълговете на лорд Карингтън.

— Разбира се, това е било, когато ти си притежавала имението — бе сухият коментар на дука. — Дали бюрото е все още при него?

— Предполагам, освен ако не е намерил купувач.

Проблемът се задълбочаваше. Бюрото можеше да е изнесено от къщата, без някой да е открил документите. Но би могло да се случи и така, че да са ги намерили и продали. Алиса току-що бе признала, че се е нуждаела от пари. Иначе не би си присвоила нещо, което не й принадлежи. Морган стисна устни, като си представи тази последна възможност. Опита се да разсъждава. Когато Фолкън действаше, секретните материали винаги оставаха на местата си, за да не може собственикът да разбере, че някой ги е пипал. По тази причина Морган бе предполагал на времето, че шпионинът работи на място. После реши, че документите се изнасят, а след това се връщат на притежателя им. Така че, ако това бе работа на неговия човек, всичко щеше да си стои в секретното чекмедже на бюрото! Но ако не беше там, би могло да се предположи, че някой друг се бе възползвал случайно от ценността на намереното. В този случай агентите на лорд Касълриг нямаше да могат лесно да открият информацията, защото не съществуваше връзка между Фолкън и Уестгейт Менър. Налагаше се да открие бюрото незабавно. Алиса щеше да го заведе до магазина на Хопкинс.

— Приготви се. Ще посетим мистър Хопкинс.

Алиса потръпна ужасено. Не можеше да се появи в града в подобно положение.

— Морган, моля те — прошепна тя с поглед, впит в безформената си талия. — Не искам да ходя там.

— Не бих те молил, ако не бе жизненоважно. Зелените й очи се вгледаха в лицето му. То бе честно и открито.

— Добре — въздъхна уморено. — Ще дойда. Веднага съжали, че се е съгласила, но не можеше вече да се откаже! Освен това бе отговорна за бюрото и трябваше да му помогне, щом толкова го искаше. Ако се прикриваше добре с наметалото, можеше и да не се издаде.

Морган излезе да търси Нед, докато Алиса се качи до спалнята си, за да си вземе наметалото и шапката.

Дукът се разпореди да впрегнат най-добрите коне в новия файтон на Тристан. Времето бе топло и откритото возило щеше да е по-удобно за разходка до града. После зачака Алиса нетърпеливо във фоайето. Тя обаче се забави. Морган нервничеше, като едва се сдържаше да не се качи до стаята й.

Въздъхна облекчено, когато я видя да слиза по стълбите, загърната от главата до петите в широка черна вечерна наметка. Ясно бе намерението й да скрие бременността си от любопитни погледи. Носеше голяма шапка, от която лицето й почти не се виждаше. В ръцете си стискаше плетена чанта.

— Готова ли си?

Алиса кимна и му позволи да я заведе до вратата. Там краката й като че ли отказаха да вървят и тя спря.

Морган я побутна нежно и най-после успяха да стигнат до файтона, където дукът я настани внимателно. Пое поводите от ръцете на Нед и я погледна, преди да потеглят. Алиса изглеждаше напрегната, присвила рамене и вперила поглед някъде далеч пред себе си.

Изминаха половинчасовия път в пълно мълчание. Алиса сдържа дъх, когато поеха по главната улица. Морган се държеше, сякаш бяха тръгнали на разходка из Хайд Парк, и тя едва не му изкрещя да удари конете, за да вървят по-бързо.

— Къде е магазинът на Хопкинс?

— Надолу по тази улица — бързо и нетърпеливо отговори Алиса.

Беше четвъртък следобед и нямаше много хора. Алиса бе благодарна, че не привличаха особено внимание. Спряха срещу магазина и тя въздъхна облекчено — вътре не се виждаха никакви хора. Изчака нервно Морган да слезе и да й помогне. Веднъж стъпила на земята, тя наведе глава и се отправи, почти тичайки, към сградата.

Звънчето на вратата се обади и това бе най-сладкият звук, който бе чувала от много време насам — успя да се добере дотук, без да я забележат.

— Много впечатляващо, скъпа — промърмори дукът. Алиса подскочи при тези думи и се огледа отново — бяха сами.

— Можем ли да свършим най-после с тази неприятна задача? — прошепна трескаво тя.

Той се ухили и на нея й се прииска да го заудря с чантата по нахалното лице. Изглеждаше толкова хубав! Как можеше да се забавлява с нейното напрегнато очакване? Не разбираше ли как се чувства? Не знаеше ли колко ужасена до смърт щеше да бъде, ако срещнеха някой познат?

— С какво мога да ви помогна?

Мистър Хопкинс беше добър човек и хитър, но честен търговец. Магазинчето му бе претъпкано с дребни предмети и мебели с най-различен размер и стойност. Бе едър човек с огромен корем. Бе също безнадеждно късоглед без очилата си, които непрекъснато губеше. И сега не ги носеше.

Алиса пристъпи, за да го поздрави.

— Добър ден, мистър Хопкинс — едва чуто каза тя, като се надяваше на късмета си.

— Лейди Алиса? — Лицето му се проясни, когато разпозна гласа й.

Бе имал винаги добри отношения с нея и харесваше умното момиче.

— Каква приятна изненада. Какво мога да направя за вас в този прекрасен следобед?

— Тук съм заради някои мебели от имението — обясни тя.

— О, чудесно. Кажете на Нед да докара пред магазина каруцата и аз ще му помогна да разтоварим.

Алиса се изчерви до корените на косата си. Погледна към Морган, като очакваше да види презрителното му изражение. Той обаче се усмихваше чаровно. Изглежда, се забавляваше страхотно.

— Не, не, мистър Хопкинс. Не съм дошла да продавам нищо. Всъщност искам да купя нещо обратно.

— Да го купите? — Мъжът не повярва на ушите си. Местните аристократи не можеха да се похвалят с много ум относно тези неща, разбира се, но лейди Алиса винаги го бе впечатлявала с интелигентността си.

— Това няма да е необходимо — намеси се дукът твърдо. — Искам само да огледам бюрото. Ако не възразявате, мистър Хопкинс.

Търговецът вдигна глава по посока на гласа, като едва сега забеляза Морган.

— Разбира се, че не — каза той. — Само да си взема очилата. Ваша светлост, и ще ви помогна да намерите онова, което търсите. — Той се засуети, като се чудеше вътрешно на странностите на някои хора.

— Не! — извика Алиса в паника. — Моля ви, не се безпокойте, мистър Хопкинс. Аз ще помогна на Негова светлост.

Тя се обърна гневно към Морган.

— И ти ме влачи чак дотук само за да огледаш тази проклета вехтория?

— Не можеш ли просто да ми помогнеш? — влудяващо се ухили той.

Алиса пое дълбоко дъх и се опита да се успокои.

— Разбира се — каза с най-сладък глас.

Намериха бюрото в един от ъглите. Тя наблюдаваше безмълвно как дукът отвори тайното чекмедже и извади голям бял плик.

Морган бе изключително доволен от объркването, изписано по лицето й. Тя явно си нямаше и представа, че документите са скрити там. Всякакви предположения за връзката й с Фолкън отпадаха.

— Предполагам, че нямаш намерение да ми кажеш какво има там.

— Права си.

— И как е попаднало вътре?

— И това няма да научиш. Дай ми сега една минута да благодаря на мистър Хопкинс за помощта.

Алиса остана до вратата и едва не скърцаше със зъби, докато го чакаше. Искаше й се да го удуши. Бавеше се толкова дълго. Единственото, за което можеше да мисли сега, бе как да се добере отново до каретата, без да я видят. Досега бе идвала тук само за да продава мебели. Знаеше, че няма право, но мислеше, че Тристан и Каролайн няма да забележат, а и не се интересуваха от старите вещи. Нуждата й от пари надделя над съвестта. Чувстваше срам от това, което бе направила, но имаше намерение да даде на Морган малкото спечелени от продажбата пари и да приключи въпроса.

Най-после дукът свърши с разговора и Алиса видя, че мистър Хопкинс взе предложените монети. Тя му извика за довиждане и огледа улицата. Като видя, че няма пешеходци, се накани за втори път да предприеме лудешкия бяг към каретата.

Морган я спря. Хвана я за ръка и пресече улицата заедно с нея. Алиса беше обхваната от мисълта за сигурността на каретата толкова много, че не забеляза как той забави крачка. Принуди се да вдигне глава, когато спряха. Погледна го, после бързо проследи посоката на очите му и се вцепени: точно към тях приближаваше най-голямата клюкарка в цялата област — лейди Джейн Робъртс с най-голямата си дъщеря Сесил.

Глава 14

Алиса почувства как устата и пресъхна, и се примоли:

— Побързай, Морган!

— Те вече ни видяха, Алиса. Единствената ни възможност е да се държим предизвикателно.

— О, господи! — Алиса преглътна конвулсивно, за да преодолее буцата, заседнала в гърлото й.

— Кои са? — спокойно се заинтересува Морган. Невъзмутимото му поведение само засили безпокойството й и тя замачка нервно края на наметалото си.

— По-възрастната е лейди Робъртс, по-младата — дъщеря й Сесил. Запознах се с тях преди няколко години на местния панаир. Лейди Робъртс е известна като най-голямата клюкарка в областта.

— Мислех, че честта принадлежи на мисис Стратън.

Алиса въздъхна:

— Не е смешно, Морган. Знаеш, че не мога да се срещна с тях. Моля те да вървим — прошепна младата жена.

Дукът потупа ръката й успокоително и остана на мястото си. След малко двете дами ги доближиха съвсем.

Алиса пое дълбоко дъх и със свободната си ръка прихвана краищата на наметката си, за да се скрие по-добре. Морган още по-здраво стисна другата й ръка.

„Може би те ще отминат, без да ме забележат“ — каза си Алиса, без да вярва в подобно чудо. Тя извърна глава и съсредоточи вниманието си върху копринените и сатенени платове, изложени на витрината на съседния магазин. И тъкмо когато реши, че желанието й се сбъдва, Морган заговори:

— Добър ден, дами — започна той с най-приятния си глас. После елегантно се поклони с шапка в ръка. — Не съм имал честта да се запозная с вас. Би ли ми доставила това удоволствие, скъпа?

На Алиса й се прииска да го убие. Тя го гледаше втренчено в красивия профил, зашеметена от неговото безочие. Настъпи очакващо мълчание и с пребледняло лице, тя най-после каза:

— Лейди Робъртс, Сесил, мога ли да ви представя Негова светлост, дука на Гилингам?

Физиономията на лейди Робъртс се вкамени от изненада. На Алиса й се стори, че дамата е съвсем наясно с нейното положение и би желала да я избегне. Само че как да направи подобно нещо, когато пред нея стоеше един дук. В края на краищата, тя реши да се престори, че всичко е наред, и след като се поколеба за секунда, прие запознанството. Сесил, явно неосведомена за ситуацията, направи кокетен поклон и се загледа в дука прехласнато. Бе запленена от външния му вид, но още повече от титлата. Изкикоти се и примигна закачливо. Алиса почувства гаденето да се надига отново в стомаха й.

Тримата си размениха още няколко безсмислени фрази, докато Алиса стоически чакаше, едва си поемаше дъх и не смееше да мигне, вперила поглед напред.

След цяла вечност разговорът свърши. Лейди Робъртс и Сесил си взеха довиждане, като дамата определено пренебрегна Алиса, и си тръгнаха.

Морган веднага пусна ръката й.

Младата жена трепереше цялата и го гледаше право в очите. Той твърдо отвърна на погледа й. Алиса почувства как хладна вълна облива сърцето й, загърна се плътно с наметалото, сякаш да защити себе си и детето, и се отправи към каретата. Качи се някак си, сама, без помощта на дука.

Най-накрая каретата потегли.

Алиса хапеше устни в безмълвна болка. Опита се да потисне сълзите, но не успя. Разочарованието и срамът надделяха и тя избухна в плач. Така и не забеляза, че бяха спрели.

— Моля те, не плачи, Алиса!

До болка познатият глас пресуши сълзите и пробуди гнева.

— Защо ги спря? Те, почти ни бяха отминали. Нямаше да говорят с мен, ако си бе замълчал.

— Вече ни бяха видели. Не можех страхливо да отмина.

— Страхливо? Да не би да си си загубил ума? Знаеш ли какво преживях през последните месеци? Превърнах се в затворничка, само и само да предпазя детето си от хищните им очи.

— Алиса, сърце мое, не се разстройвай толкова — молеше я Морган.

Пресегна се и нежно избърса сълзите. Но жестът я разгневи още повече.

— Махай се — изплака тя и го заудря по ръцете. — Не ме докосвай!

— Алиса, спри! Трябва да се успокоиш!

— Не, няма да се успокоя! Видя ли израза на лицето й? До довечера всички ще знаят как тя и скъпоценната й дъщеря са срещнали дука на Гилингам. С бременната му курва!

Морган трепна при последните думи, но я остави да излее гнева си.

— Не ме е грижа за моето собствено унижение. Знам коя съм и каква съм — една паднала жена, която никой не би приел в обществото. Но детето ми не заслужава това. Аз направих толкова много, за да защитя детето си, нашето дете! А ти, ти разруши всичко, като застана насред улицата и обяви, че аз, Алиса Карингтън, нося копелето ти. И дяволът не би постъпил така, Морган!

Дукът бе ужасен. Никога не бе предполагал, че можеше да я доведе до подобно състояние.

— Моля те, спри и ме изслушай. — В гласа му се прокрадна страх.

Погледът й започна да се избистря. Гледаха се дълго и мълчаливо.

— Прости ми, сърце мое — прошепна той едва чуто.

Нови сълзи бликнаха от широко отворените зелени очи.

— Мислех да се представя за вдовица в Корнуол — изсмя се горчиво тя. — Сега разбирам колко наивна съм била. Щеше да е невъзможно да прекарам останалата част от живота си в безпокойство, че все един ден някой ще разбере, че детето ми е копеле. Това е цената, предполагам! Щом се опитах да живея в лъжа…

Болката и безпомощността й сграбчиха сърцето му. Той беше виновният, негова бе отговорността.

— Боже мой, Алиса — прошепна Морган, — как ли ме презираш!

— Бих искала да можех — тихо прозвуча отговорът, толкова тихо, че той едва разбра чутото.

Протегна ръце и нежно я приласка. Тя неочаквано прие утехата и склони глава на рамото му в пълно изтощение.

Морган се страхуваше да я пусне, затова дръпна силно поводите, после ги пусна и конете продължиха сами бавния си ход до имението. Дукът нито за миг не охлаби прегръдката.

Алиса беше почти заспала, когато пристигнаха в Уестгейт Менър. Сънливо се протегна и докато разбере какво става, дукът я взе на ръце и я свали от каретата. Мина бавно покрай зяпналия от учудване Нед и внесе скъпоценния си товар в къщата.

Тя се бе разбудила и отчаяно се отблъсна от гърдите му.

— Моля те, пусни ме. И без това тежа твърде много.

— Обиждате мъжествеността ми, мис Карингтън — намигна й Морган.

После я залюля и тя скри глава във врата му, като си спомни мириса на силното мъжко тяло.

Дукът спря за момент, за да поговори с Пъркинс, и сетне продължи по безкрайното протежение на стълбището до нейната стая. Остави я в леглото, но тя напразно се опита да седне изправена в меката постеля. Бременността я правеше несръчна. Като се усмихна на безплодните й усилия, Морган протегна ръка да й помогне. Тя посрещна жеста му недоволно, намръщена заради явното му наслаждение от слабостта й. Искаше й се да се справи сама и безсилието й носеше само раздразнение. Потисна неудържимото желание да ухапе подадената й ръка и прие помощта.

Морган въздъхна престорено тежко, докато я повдигаше до седнало положение.

— Не е смешно, Морган. Бих искала да видя колко чевръст ще си ти, ако носиш такъв товар.

— Извинявай, любов моя — отговори той, като прикри веселостта си. — Но просто приличаш на пълнена патица с разперени крила, когато се опитваш да седнеш сама…

— Патица… патица! Продължавай! Какво друго, още по-неприятно, ще ми кажеш?

Той развърза наметката й и я постави на стола до вратата.

— Права си, разбира се — продължи със сериозен глас. — В действителност приличаш повече на гъска.

Алиса въздъхна и легна.

— Сигурна съм, че сега съм просто една крава — студено прозвуча гласът й.

Морган бързо се приближи до нея, повдигна брадичката й и се вгледа в зелените очи, уголемени от бледността на лицето. В този момент наистина съжали, че я подразни.

— Винаги съм мислел, че си красива, Алиса — дрезгаво каза той. — Но никога не съм те виждал по-прекрасна.

Ръката му се поколеба, после се плъзна към корема, където растеше детето му.

Алиса се обърка, почувствала треперещите му ръце. Тя се опита да го спре.

— Недей! — запротестира Морган. — Моля те, разреши ми да докосна нашето бебе.

Молбата му я спря да отблъсне ръцете, изучаващи корема й. И изведнъж бебето помръдна силно, сякаш риташе мъжа, който го безпокоеше. Или може би го поздравяваше?

— Господи! — възкликна Морган, стреснат от внезапното движение. — Често ли прави така? — отново притисна ръка към тялото й в очакване на ново раздвижване.

Алиса повдигна рамене, в очите й проблеснаха сълзи, бе благодарна за вълнението в гласа на мъжа. Тя почти повярва, че той обича бебето й. Опита се да стане и Морган неохотно й помогна. После подреди множество възглавници зад главата й, като се опита да я настани възможно най-удобно.

— Трябва да говорим, Алиса — започна сериозно той.

Тя кимна.

— Не бива да оставаме насаме в спалнята ми, Морган. Може би е по-добре да слезем долу.

Дукът се засмя на предложението й.

— Малко е късно да се тревожим за благоприличието, нали, мис Карингтън?

Тя също се засмя в отговор.

— Да, добре, предполагам, че наистина вече няма смисъл.

Колко обичаше да го вижда усмихнат. Изглеждаше много по-млад и по-малко сериозен. Погледна към разрошената му коса и напрегнатите сиви очи и въздъхна. Чудеше се дали детето ще спечели любовта му. Надяваше се да е така.

Морган седна до нея и взе ръката й в своята. Алиса усети топлината и силата на пръстите му и зачака.

— Първо искам да ти обясня отвратителното си поведение днес.

Алиса потръпна при неприятния спомен, но не го спря. Съмняваше се, че въобще съществува смислено обяснение, но й се искаше да се остави да бъде убедена.

Мъжът се сви под открития й поглед. Сега тя го слушаше внимателно и той имаше възможност да говори. Но откъде да започне? Особено след като й бе причинил такава мъка.

— Трябваше да ме заведеш при онова бюро в магазина на Хопкинс — започна Морган отново.

— За да вземем белия плик? — прекъсна го тя. — Не си ми казвал нищо за това.

Морган се намръщи.

— Нямам никакво намерение да ти казвам и в бъдеще.

Изправи се и закрачи нервно из стаята.

— Признавам, че нарочно изчаках лейди Робъртс. Трябваше да ти покажа, че не можеш да се справиш без мен, че се нуждаеш отчаяно от помощта ми. Искам да се оженя за теб и да се грижа за двама ви. Искам детето ми да се роди в Рамсгейт Касъл. Но се страхувам, че ти няма да ми разрешиш.

Тя го погледна недоумяващо.

— Не разбирам, Морган.

— Алиса. — Той прокара ръка по челото си, после впери поглед в тавана. — Няма да ти позволя да ме изхвърлиш от живота си.

— Ти сериозно ли говориш! — в гласа й звучеше удивление. — Искаш да се оженим. Наистина? Въпреки че се бе зарекъл твърдо да не го правиш никога?

Морган сведе очи и се загледа в корема й.

— И ти наистина остави тези две жени да ме огледат, за да си сигурен, че ще разбера какво ме очаква и ще се омъжа за теб? — повтори тя казаното от него, за да е сигурна, че е разбрала правилно.

— Да.

Тя поклати глава и се разсмя.

— Никога ли не ти е хрумвало, че можеш да ме попиташ, преди да се решиш на толкова сложна тактика?

— Вече ми отказа веднъж преди време — предизвикателно отговори той. — И ми забрани да идвам тук.

— Трябваше да ме попиташ, Морган — настоя Алиса тихо.

Дукът затвори очи и пое дълбоко дъх:

— Ще ми окажеш ли честта да станеш моя жена, Алиса?

Тя почувства как паниката я завладява и се помоли за търпение и разум.

— Благодарна съм ти, че искаш да бъдеш част от живота ни, Морган. И все пак се страхувам, че някой ден ще съжаляваш за решението си. Няма да понеса, ако започнеш да се срамуваш от мен или детето.

Морган се вгледа в чистите зелени очи и усети нежност и любов.

— Има много аспекти на брака, които намирам за отвратителни, но едно нещо знам със сигурност: никога няма да презирам нито теб, нито детето ни.

— Ще се омъжа за теб, Морган — слабо каза тя и нервите й не издържаха на напрежението.

Алиса се облегна на възглавницата, за да успокои биенето на сърцето си. Очакваше той да я целуне, но вместо прегръдка, той я зави с топлото одеяло.

— Искам да си починеш малко. Ще изпратя Мейвис да те събуди след няколко часа.

Усмихна й се и излезе от стаята.

Алиса бе уверена, че няма да може да мигне след разтърсващите събития на този следобед, но само след няколко минути спеше непробудно.

Събуди се при влизането на Мейвис Изправи се бързо в леглото без мисъл в главата си. Навън бе тъмно и бавачката запали свещите, които озариха стаята с мека светлина.

— Сънувах невероятен сън, Мейвис — сънено каза Алиса и разтърси глава.

Погледна към старата жена и по развълнуваното й лице разбра, че не е сънувала.

— Ще се омъжвам — съобщи Алиса с удивен глас.

— Да, моето момиче — потвърди Мейвис с удоволствие. — И трябва да си готова след малко.

Тя напълни с чиста вода големия порцеланов умивалник, извади от тоалетния шкаф ухаещ на рози сапун и чиста кърпа. После се обърна към Алиса:

— Хайде побързай, моето момиче. Нямаме време за приказки. Не трябва да караме младоженеца да чака, нали?

— Какво? Да не искаш да кажеш, че ще се женим сега, тази вечер? Ами документите? Ами свещеника?

— Негова светлост се е погрижил за всичко — махна с ръка Мейвис: Тя говореше за дука като за стар приятел. — Всичко, от което се нуждаем сега, е булката.

Все още замаяна, Алиса отиде до тоалетната маса и позволи на Мейвис да я съблече. Остана безмълвна, и докато старата жена се суетеше около нея и гласеше косата й. Най-после, доволна от резултата, бавачката промърмори:

— А сега, роклята…

Втурна се към дъбовия дрешник и извади красива розова рокля, която Алиса не бе виждала досега. Бе изработена от лек креп, който чудесно подхождаше на свободно падащия модел без талия. Деколтето бе квадратно, ниско изрязано, обточено с дантела. Ръкавите, дълги и тесни, преминаваха в буфан на раменете, а маншетите бяха гарнирани също с дантела. Подходяща розова сатенена панделка бе прикрепена точно под гърдите. Алиса си помисли, че това е най-красивата дреха в света.

— Откъде е тази рокля?

— Харесва ли ти? — попита Мейвис, обезпокоена от въпроса. — Сама я избрах. Нямаше много време и голям избор, но аз си помислих, че е прекрасна, още щом я видях.

— Купила си я за мен?

— Аз я избрах — поправи я Мейвис. — Дукът я плати. Сега доволна ли си?

— И аз не бих направила по-добър избор, Мейвис — отговори честно Алиса. — Но къде я намери?

— В града. Отидох в скъпия магазин за дрехи, където пазаруват заможните благородни дами. Дукът ме изпрати с поръчката веднага след като си се съгласила да се омъжиш за него. Каза ми да купя каквото смятам за необходимо, без да се съобразявам с парите. Нед ме закара с новата карета на лорд Тристан.

Алиса се засмя, като усети гордостта в гласа на Мейвис. Не бе сигурна какво е зарадвало повече бавачката — да пазарува в снобския магазин или да се вози в каретата.

Нервно помогна на Мейвис да й облече роклята и най-накрая въздъхна облекчено, като видя, че й стои чудесно — придаваше цвят на бледото й лице и прикриваше бременността. Последно оправяне на къдриците и бе готова.

Морган я чакаше в началото на стълбите и тя се зарадва на одобрението в очите му при появата й. Когато се приближи до него, той й подаде букет от рози, привързани с бяла сатенена панделка.

Красивият букет довърши тоалета й и тя изглеждаше като всяка друга сияеща булка.

— Готова ли си? — попита дукът с плътен глас.

Тя леко кимна. Въпреки че той бе облечен в същите дрехи, които носеше и през деня, бе толкова хубав, че сърцето й заби учестено. Бяха се погрижили за облеклото му: ризата и панталоните — изгладени, ботушите — лъснати.

Влязоха в малката галерия и Алиса възкликна при вида на преобразената стая. Меката светлина на свещите създаваше магическо очарование, подсилено от упойващия мирис на цветята, които сякаш бяха навсякъде. В камината гореше весел огън, големите цепеници пръскаха искри с пукот.

Алиса забеляза малкото хора в стаята и почувства, че смелостта й се възвръща. Освен Мейвис, която вече подсмърчаше, Пъркинс и Нед, присъстваха още двама непознати джентълмени. Морган представи първия като мистър Потс, магистрат, който щеше да оформи документите по венчавката. Другият беше свещеникът отец Хароу. И двамата живееха в Уинчестър, на двайсет мили северно от Уестгейт Менър, което й обясни защо не ги познава.

Дори и да бяха впечатлени от състоянието на булката, никой от тях не го показа. Алиса разбра, че Морган ги бе информирал предварително. Тя му бе благодарна, че я бе спасил от затруднението. Едва ли щеше да й стигне кураж да се изправи пред Отец Джеймисън с корема си и да повтори брачните клетви.

Всъщност церемонията бе много кратка. Морган и Алиса застанаха пред свещеника, гостите се приближиха. Само мистър Потс стоеше встрани, като не искаше да нарушава интимността на момента.

Алиса се вслушваше в силния глас на Морган, докато той произнасяше думите след свещеника, и си даде мълчалив обет да направи така, че той никога да не съжалява за решението си. Златният пръстен натежа на пръста й и тя почувства някаква особена топлина в момента, когато Морган го постави и тя удивено погледна към ярко просветващите диаманти и сапфири.

— Можете да целунете булката — завърши отец Хароу и Морган бе много доволен, когато Алиса се обърна и прие прегръдката.

Той целуна нежно устните и погали бузата й.

Мейвис се разхълца гласно. Алиса се усмихна и отиде до старата си бавачка, за да приеме поздравленията й. После прегърна Пъркинс и Нед и стисна ръцете на мистър Потс и отец Хароу.

Икономът погледна към дука и получи знак да отвори бутилка шампанско. Гостите вдигнаха тост за здравето и щастието на младоженците.

След като изпразниха още една бутилка, всички се оттеглиха, като оставиха Морган и Алиса сами!

Глава 15

— Не знам как си успял да свършиш всичко това само за няколко часа — тихо каза Алиса. Чувстваше се странно нервна и срамежлива насаме със съпруга си. — Беше много мило от твоя страна да уредиш присъствието на непознати хора като мистър Потс и отец Хароу. Благодаря.

— Не ми отне много време — обясни Морган. — Имах късмет да открия и двамата по домовете им. Стори ми се, че ще е по-добре, ако поканим свещеник и магистрат от друга енория. — В гласа му се прокраднаха весели нотки. — Но искам да си призная, че не ми допадна идеята да те заведа чак до Гретна Грийн.

— Да, чувала съм, че в Шотландия е много студено по това време на годината. Но ми се стори, че забелязах отсъствието на някои хора. Да не би мисис Робъртс да е била заета тази вечер?

Той се обърна рязко към нея, но се успокои, като видя усмивката й.

— Да, имаше друг, предварително поет ангажимент — ухили се дукът, облекчен от начина, по който Алиса му показа, че е простила следобедното му фиаско. — А и мисля, че лейди Робъртс ще запее друга песен следващия път, когато се срещне с дукесата на Гилингам.

— Прав си — замислено промълви тя и се вгледа в изящния венчален пръстен. Беше толкова невероятно, че тази малка скъпоценност преобърна живота й — от низините до висшето общество.

— Още вино? — предложи Морган, готов да отвори нова бутилка шампанско.

Стомахът й се разбунтува.

— Честно казано, бих предпочела да ям нещо.

Морган се усмихна радостно.

— Пъркинс веднага ще донесе вечерята. Да позвъня ли?

— Не можеш — отговори тя. — Звънецът няма шнур. Трябва да го поставят следващата седмица. Бяха го монтирали погрешно и аз възнамерявам лично да наблюдавам работата им този път.

Дукът се намръщи:

— Мисля, че ще е невъзможно, мадам. Още утре заминавам за Рамсгейт Касъл и, разбира се, вие идвате с мен.

Алиса се въздържа от коментар заради влизането на Пъркинс. Тя мълчеше и докато икономът и Нед подредиха елегантно аранжираните блюда върху малка маса, поставена пред камината.

При вида на храната устата на Алиса се напълни със слюнка. После тя погледна Пъркинс въпросително — та нали мисис Стратън бе в отпуск? Кой тогава бе приготвил супата от стриди, рибното филе, шунката, гарнирана с потопени в коняк праскови, морковения пудинг и желираните сливи? Кулинарните умения, нужни за тези ястия, далеч надхвърляха възможностите на Мейвис.

— Доставихме сватбената вечеря от „Розата и магарешкия бодил“, Ваша светлост — обясни икономът.

— Всичко изглежда превъзходно — похвали го Морган. — Благодаря ти, Пъркинс, ще си сервираме сами.

Щом вратата се затвори, Алиса пое дъх:

— Вероятно няма да мога да замина още утре сутринта, Морган — заяви твърдо тя.

Той повдигна вежди.

— Елате и се нахранете, мадам — изкомандва дукът, като пренебрегна избухването й.

Алиса го гледа известно време, без да помръдне, но после седна на предложения стол без повече коментари. Морган се настани удобно срещу нея и отпи голяма глътка шампанско, без да сваля очи от жена си.

А тя се измори да го предизвиква с поглед и като въздъхна раздразнено, отвори похлупака на супника. Сервира първо на съпруга си и продължи:

— Имам отговорности тук, Морган. Не мога така внезапно да замина.

— Твоите отговорности са свързани с мен, мадам — решително каза мъжът. — Тристан ще си намери някой друг, който да довърши работата.

— Разбира се, че Тристан ще наеме друг човек, Морган — съгласи се Алиса. — Не съм имала предвид да остана тук и да работя до края на ремонта.

— Колко?

— Аз… аз не знам точно. Може би още седмица, две…

— Казах не, мадам. Заминаваме утре за Рамсгейт Касъл. Пъркинс и Нед ще се справят, докато Тристан реши проблема. — Морган й се усмихна чаровно. — Защо не опиташ шунката, скъпа? Много е вкусна.

Алиса усети, че инатът й се събужда. Тя бавно издиша и стисна устни. Дукът наблюдаваше усилията й да се сдържи и леко се разочарова, когато тя все пак успя.

— Ти вземаш най-невъзможни решения — процеди Алиса през зъби. — И си изключително надут.

— Едно от най-очарователните ми качества, не мислиш ли?

Хитрата му усмивка не убягна от вниманието й.

— Вие, сър, се наслаждавате на разговора за моя сметка — заключи тя и отхапа от парчето шунка.

— Може би — меко отговори той и допи шампанското си. — Но, доколкото си спомням, само преди час ти се закле да ми се подчиняваш. Имаш ли намерение да спазваш обещанието си, скъпа?

— Разбира се — каза страстно Алиса с най-искрен тон. — Докато ми изнася!

Морган се разсмя, доволен да види, че независимият й дух се проявява отново.

— Наистина трябва да замина утре — започна отново той, този път с помирителен тон. — Имам неотложна работа. Но ако толкова настояваш, можеш да ме последваш по-късно — после самодоволно напълни чашата си догоре, уверен, че тя ще отхвърли това предложение.

— Благодаря ти, Морган — спокойно отговори Алиса. — Много мило от твоя страна, че ми даваш право на избор. Ще ти съобщя решението си утре сутринта.

Чувствайки се надхитрен, дукът вдигна пълната чаша, но след това я постави обратно на масата недокосната. „По-добре да не пия много“, реши той.

— Предполагам, че няма да ми обясниш същността на важната работа, която налага незабавно да отпътуваме — нападна го Алиса.

— Неотложна е — вяло отговори той. — Още сливи?

— Не, благодаря. Знаеш, че разбирам от някои неща, Морган. Бих могла да помогна.

— Не, не и по отношение на този проблем, скъпа — твърдо каза дукът. — Но може би ще ми бъде от полза, ако ми отговориш на няколко въпроса, свързани с ремонта на къщата.

— Какво искаш да знаеш?

— Ти ли наемаш всеки работник, или мистър Уолш?

Алиса помисли малко.

— Аз се занимавах с по-голямата част. Мистър Уолш доведе само мазачите и художника, който нарисува стенописите в трапезарията и на втория етаж.

— Откъде ги нае?

— Всички са от града или от съседни имения.

— Имаше ли сред тях хора, които не са местни? Хора, които ти лично не познаваш?

— Не мисля. Ще трябва да прегледам още веднъж списъка с имената, но съм почти сигурна, че всички са от околността.

— А тези, които доведе Уолш? Той познава ли ги?

— Не знам. Уверена съм, че е работил с художника и друг път, защото говореха за стенописа в семейната църква на лорд Томъсвил, нарисуван тази зима. Също и за двама от мазачите. За останалите не бих могла да кажа нищо. — Алиса въздъхна. — Ако все пак решиш да ми кажеш какво търсиш, бих могла да ти дам по-пълна информация.

Дукът претегли добре думите си, преди да заговори:

— Оставих плика, който видя в старото бюро, последния път, когато бях в Уестгейт Менър. Имам причина да считам, че някой го е открил, прочел е съдържанието и е продал доста ценна информация. Можеш ли да направиш предположение, кой би могъл да бъде?

— Не — каза тя, напълно изненадана. Какво ли криеше този плик, за да иска някой да го купи? Алиса хитро наклони глава. — Сега разбрах дори по-малко, отколкото преди обяснението ти.

— Съжалявам. Не искам да съм толкова загадъчен. Трябва да ми вярваш, че ако не знаеш, за теб ще е по-добре.

Алиса се изплаши от сериозния му тон.

— Ти не си в опасност, нали, Морган?

— Не — увери я той, развълнуван от загрижеността й. — Но ще е полезно да знам кой е имал достъп до бюрото.

— Всеки в имението би могъл лесно да влезе в библиотеката. Някой бил ли е изпратен специално, за да търси тези документи?

— Може би — отговори Морган, впечатлен от схватливостта й. — Но аз мисля, че този някой случайно е попаднал на съдържанието на плика. Решил е, че е ценно, и е намерил купувач.

— Какво точно имаше в плика, Морган? — весело попита тя. — Карта на съкровище? — Видя намръщеното му лице и продължи: — Уверявам те, че хората, които съм наемала, са местни жители и лично ги познавам. Единствените чужденци бяха ангажирани от мистър Уолш. Само той би могъл дати даде информация. Остават Тристан и Каролайн.

— Всичко е възможно — отговори мрачно дукът.

— Не и Тристан — прошепна ужасено Алиса.

— Разбира се, че не — побърза да я увери Морган. — Но Каролайн е можела да доведе много свои познати в имението. Спомняш ли си да са идвали някои си Хенри и Маделин Дюпон.

Алиса се вцепени при споменаването на познатото име Дюпон.

— Никога не съм ги виждала, а и Каролайн, и Присила рядко ме безпокояха по време на посещенията си тук. Всъщност аз бях много заета. Мистър Уолш ги забавляваше. Единственият човек, за когото ми спомена архитектът, е Гилбърт, братът на Каролайн. Бил много просветен човек, според мистър Уолш.

Морган кимна и се опита да осмисли информацията. После каза:

— Ако ме извиниш, скъпа, ще отида да прегледам папките, които ми даде днес.

— Сега? — зелените й очи потъмняха.

Вярно, че те не бяха младоженци в пълния смисъл на думата, но все пак да направи подобно нещо в сватбената им нощ!

— Да, сега — отговори той. — Ти си лягай. След малко идвам и аз.

Алиса бе наранена, но не искаше да изглежда заядлива и го остави на спокойствие. Влезе в спалнята си и седна пред огледалото. Бързо разпусна косата си и енергично разтърси глава. Огледа се за гребена, но не успя да го открие. Потърси го из стаята и тогава забеляза, че много от личните й вещи липсваха. Излезе, за да потърси Мейвис.

— А, ето те и теб — внезапно се появи бавачката пред нея. — Права бях, като си мислех, че ще сбъркаш стаята.

— Не разбирам, Мейвис.

— Нали ще спите в спалнята на господаря, Ваша светлост!

— О! — възкликна Алиса и топлина заля сърцето й.

— Хайде, елате с мен, Ваша светлост, не трябва да карате съпруга си да чака.

Алиса ококори очи.

— Милостиви небеса, Мейвис! Спри да ме наричаш Ваша светлост. Само защото се омъжих за дука, не означава, че съм станала нещо по-особено. Аз съм си същата. — Погледна към корема си и продължи: — Може би съм по-достойна за уважение, отколкото вчера, но съм същата жена.

Мейвис изсумтя.

— Дукът ме помоли да ви помогна за тоалета, Ваша светлост — подчерта тя последните думи.

Алиса разпери раздразнено ръце и тръгна след нея, като гласно мърмореше колко суетни и надути са всички днес. Тъжното й настроение поутихна, особено след като влезе в предишната си стая и видя огромната вана да се подгрява пред камината. Погледна благодарно Мейвис и си помисли, че да бъдеш дукеса не е чак толкова лошо. Безмълвно остави бавачката да й помогне с роклята и новите дантелени долна риза й фуста. После седна на нисък стол, за да събуе чорапите и обувките.

Най-накрая се потопи бавно във ваната и отпусна напрегнатото си тяло в топлата, успокояваща вода. Мейвис се суетеше из стаята, за да подреди дрехите й.

— Трябва да потърсиш подходяща прислужница за дама — избоботи тя. — Твърде стара съм за това.

— Ха! — изсумтя Алиса. — На теб ти харесва и ти го знаеш. Освен това дукът ще ми даде някое момиче, щом пристигна в Рамсгейт. — Алиса изведнъж се сепна и рязко стана от ваната, като разплиска водата наоколо. — Мейвис, ти ще дойдеш с мен, нали?

— Бих искала да видя как някой ще ме спре — отговори старата жена. — Но се нуждаем от млада жена, която да се грижи за теб и бебето.

— Благодаря ти, господи — облекчено въздъхна Алиса.

Не мислеше, че е готова да се сблъска с новия си живот без непрекъснатата опора и утеха на Мейвис.

Когато Алиса се изкъпа Мейвис й подаде ръка, за да излезе от ваната. После я уви бързо в голяма кърпа, подсуши я и й подаде нощната роба.

— Сигурна ли си, че трябва да облека това? — запита Алиса, докато закопчаваше ръкавите. — Тази повече разкрива, отколкото скрива.

И наистина, Мейвис бе избрала нощница от мека, прозрачна коприна. Сърцевидното деколте показваше по-голямата част от раменете и гърдите. Ръкавите бяха дълги и бухнали, с малки копченца на китките. Алиса се почувства гола в тази дреха.

— Изглеждаш чудесно, моето момиче — настоя Мейвис.

— Едва ли приличам на неопетнена девица, Мейвис — сухо каза Алиса и посочи големия си корем. — И не е необходимо да съблазнявам съпруга си. След всичко, което се случи, може би е по-умно да… да… Аз мисля… не е ли по-разумно, ако ние… ъ… — Тя се запъна и впери поглед в килима.

— Искаш да кажеш, не е ли по-разумно да не консумирате брака? — подсказа й Мейвис. — Говорих с акушерката, когато бях в града. Тя каза, че няма никаква опасност. Не и ако сте внимателни и не много… хм… груби — сега бе неин ред да се изчерви.

След този важен съвет Мейвис излезе от стаята.

Алиса не искаше да си ляга сама. Тя просто седна в едно голямо кресло пред огъня и зачака Морган. Отегчена, започна да оглежда стаята, за да си намери занимание. Откри томче със сонети на Шекспир на лавицата над камината. Върна се в креслото, загърна краката си с топло одеяло и зачете.

Морган я намери там няколко часа по-късно, дълбоко заспала. Огънят бе почти загаснал, но слабата светлина от жаравата озаряваше бледото лице и медната й коса. Мъжът прекоси стаята и започна да се съблича. Гол, наметна кадифената роба, оставена до леглото. Постоя няколко минути — наблюдаваше я и се възхищаваше на деликатната й красота.

Неговата жена. Трудно за вярване. Бе си обещал никога да не се жени повторно, но ето, беше се случило. И този брак, зарече се Морган, няма да бъде като предишния. Като си припомни с болезнена яснота брачната нощ с Валери, Морган потрепери. Бе изминал повече от час, докато я убеди да се любят. Бе му коствало голямо въздържание. Валери се ужасяваше от самия акт, плака и отказа да разговаря с него. После с месеци се бе опитвал да я убеди да дойде в леглото му, но тя остана хладна и недостъпна. Жена му винаги страдаше, когато се любеха — физически и емоционално, същинска мъченица! Обвиняваше го за липсата си на страст, за собствения си страх и студенина. Той никога не я разбра. Тя бе като две различни личности — чаровна и доволна пред другите, хладна и дистанцирана, когато оставаха насаме. Победен, Морган накрая се бе отказал.

Алиса се размърда в съня си и го върна в действителността. Вярно, тя бе съвсем различна от Валери и той се усмихна, когато си спомни тяхното любене. В това отношение не очакваше никакви проблеми. Но в един брак сексът, макар и важен, не бе единственото нещо от значение. А тази женитба започваше трудно. Той се питаше дали ще успеят да смекчат различията си и да изгладят досегашните недоразумения. Морган със сигурност щеше да опита.

Алиса се разбуди неочаквано и видя, че той я наблюдава.

— Свърши ли? — сънливо попита тя, прозя се мързеливо и разкърши тяло. — Намери ли това, което търсеше?

— В известен смисъл — отговори той. — Хайде, Алиса, лягай си. Вече е много късно.

Подаде й ръка, за да й помогне да се изправи, и сухо преглътна, като видя как е облечена. Нощницата й се бе свлякла и оголила едното й рамо. Придаваше й особено очарование. Той я пожела. Погледна встрани, за да се успокои. Тази жена бе далеч от него цели шест месеца, носеше детето му в утробата си, а той си мислеше, че едва издържа да не я люби.

Колебаеше се. Как щеше да приеме желанието му? Беше ли безопасно? Можеше ли да я нарани — нея или детето? Той бе сигурен, че тя не знае отговорите на тези въпроси, и не искаше да започнат нещо, което няма да свършат.

Морган помогна на Алиса да се качи в леглото. Потръпна и се мушна в завивките.

Разбра грешката си в момента, в който босият му крак допря голото й бедро. Нощницата й се бе вдигнала и той изръмжа, като усети голотата й. Бързо премести крак. Не му помогна много. Все още чувстваше топлината на женското тяло. Тя ухаеше на свежи рози и той копнееше да се протегне и да я вземе в прегръдките си.

Вместо това се излегна по гръб и се притисна в ръба на леглото. С благодарност си помисли за Тристан, който си бе поръчал такова огромно легло. Ако оставеше повече място между нея и себе си, щеше да успее да се контролира. Може би дори и да дремне няколко часа.

Лежаха мълчаливи и напрегнати няколко дълги минути. Алиса очакваше той да се обърне и да се люби с нея. Когато разбра, че съпругът й няма подобни намерения, се обърна към него и се подпря на лакът.

Беше й невъзможно да види лицето му в тъмнината, но чуваше накъсаното му дишане и усещаше напрегнатото му тяло.

— Морган? — леко го повика.

Чу шумното поемане на въздух.

— Да — отговори остро той.

Сега той я слушаше, но тя не се решаваше да продължи. Най-после каза:

— Аз… аз реших да дойда с теб утре в Рамсгейт Касъл.

Морган се усмихна в мрака.

— Радвам се — отбеляза, като му бе все едно, тъй като никога не бе имал намерение да си тръгне оттук без нея.

Алиса въздъхна и се приближи до него.

Мъжът пое дълбоко дъх и се опита да се концентрира върху кадифената завеса над леглото, едва видима в полутъмната стая. Той методично броеше пискюлите в напразни опити да забрави за топлото тяло до себе си.

— Морган?

— Какво? — извика той.

— Студено ми е — излъга Алиса, като се надяваше, че той ще схване намека и поне ще я прегърне.

— Ще донеса още едно одеяло — отзова се веднага.

Стана бързо и отиде до камината. Взе от стола завивката и се запъти обратно, но се спъна в тъмнината и удари крака си в ръба на леглото.

Алиса стреснато седна в постелята.

— Морган? Какво стана? Нарани ли се?

— Добре съм — отговори той, стиснал зъби. Единствената полза от болката бе, че умът му се прочисти от всякакви съблазнителни видения.

— Има ли още нещо, което желаете, докато съм прав, мадам? Плод, глътка вино или вода?

— Не, нищо — меко отговори тя.

Той буквално й подхвърли одеялото, преди да отгърне завивките и да се хвърли в леглото. Отново се намести стратегически в края, а кракът му още туптеше от болка.

— Лека нощ, мадам.

— Лека нощ — колебливо отвърна тя.

Почака няколко минути, докато отново събере кураж, и пак го повика:

— Морган?

— Заспивай — избоботи дукът, като се извърна и й показа гърба си.

После направи цяло представление, като шумно разбуха възглавниците, преди да зарови глава в тях и да се завие до брадичката.

Този жест я накара да млъкне. Тъжно се покри с допълнителното одеяло и след като не й оставаше нищо друго, се обърна на едната си страна. Усети сълзите си да напират в гърлото, но преглътна мъката. Не искаше да му покаже колко е наранена. Той просто е изморен, каза си тя. Трябва му време, за да привикне към новото си положение. Най-накрая реши, че е още рано да си мисли, че бракът им е голяма грешка. После изтощението я надви и тя заспа.

Морган лежеше буден и се вслушваше в равномерното й, дълбоко дишане. Не му се искаше да бъде толкова хладен към нея, но се налагаше. Беше му невъзможно да я целува и гали, без да се люби с нея, а не знаеше дали това не е вредно за бебето. Реши, че щом пристигнат в Рамсгейт Касъл, тя ще бъде прегледана от семейния лекар. И първият въпрос, който Морган щеше да му зададе, бе за здравето на жена му. Вторият — за връзката им в сегашното й положение.

Глава 16

Морган се разбуждаше бавно. Подсъзнанието му все още беше в плен на съня. Усещаше меката, гладка плът. Тялото му гореше, беше страшно възбуден и ритмични тласъци разтърсваха тялото му. Чуваше гърлени стенания и смътно реши, че звуците идват от собствените му гърди. После те се усилиха и той се събуди окончателно.

Алиса беше върху него, обвила с ръце врата му. Настръхналите зърна на гърдите й с цвят на сметана докосваха кожата му през тънката материя на нощницата, вдигната високо над кръста й. Жената бе възхитително гола и възбуждаща. Краката й бяха леко разтворени и ръката му бе високо между бедрата й. Морган си помисли, че всеки момент ще експлодира от желание. Страстта го лиши от разум и ръката му навлезе още по-навътре в топлата плът.

Тя въздъхна отново и се надигна срещу него. Морган обхвана гърдите й със свободната си ръка, после я притисна по гръб в леглото. Прокара пръсти по дължината на нежното тяло, но спря веднага щом усети издутината в корема й. Изправи се рязко в леглото и оправи нощницата й. Трябваше да се овладее, но Алиса промърмори нещо в съня си и инстинктивно се примъкна пак до него.

— Стига, моето момиче — дрезгаво прошепна той, оправи завивките и плътно я загърна с одеялото. — Ще чакам, докато разбера, че е безопасно за бебето.

След като се увери, че Алиса спи дълбоко, дукът стана и с облекчение видя, че се зазоряваше. Наметна робата си и се приближи до студената камина. Запали огъня и се настани в същия стол, в който Алиса го бе очаквала предната вечер. Съвсем разсънен, мъжът се пресегна и взе томчето на Шекспир. След като прочете една и съща строфа няколко пъти, без да успее да се съсредоточи, той се отказа. Облегна глава на тапицираната повърхност и заспа.

Когато Алиса се събуди няколко часа по-късно, видя, че е съвсем сама в стаята. Тя се вгледа в празната половина на леглото, като се чудеше дали Морган е спал там през нощта. Различи отпечатъка от главата му върху възглавницата и нежно прокара ръка по мястото. Усети еротичните видения отново да изпълват съзнанието й — Морган я милваше, целуваше… Тръсна силно глава, за да прогони образите, и в този момент някой силно почука на вратата.

— О, добре, будна си — каза Мейвис с усмивка. Постави на масата поднос със закуска — препечен хляб, пресни плодове и кана горещ шоколад.

— Негова светлост ми нареди да не те будя, но аз реших, че вече е късно и имаш нужда от помощта ми — тя хитро се усмихна. — Разбира се, той ми каза, че се нуждаеш от почивка. Предполагам, че не си спала много тази нощ.

Алиса се изчерви, прииска й се да се завие презглава. Ако само Мейвис знаеше истината…

— Каза ли ти в колко часа иска да тръгнем? — попита тя, докато отчупваше парче хляб.

— Не. Само, че пътуването не е дълго, но все пак се надява да потеглите преди обед. Мисля, че ще чака, докато се приготвиш. Много е разумен, не мислиш ли?

— Мм… това със сигурност е най-точното описание на моя съпруг — със саркастичен тон изкоментира Алиса.

Тя остави празния поднос на постелята до себе си.

— Хайде, покажи ми какъв костюм си ми приготвила за пътуването, Мейвис. Не трябва да караме добрия дук да чака, нали?

Час по-късно тя се появи в дневната и прекъсна закуската му. Малката маса бе обсипана с документи от папките, които му бе дала, и дукът разсеяно дъвчеше, докато проучваше всеки лист.

Алиса прочисти гърлото си, за да привлече вниманието му.

Морган скочи и с удовлетворение видя, че тя бе облечена за пътуване. Недоспиването го правеше нервен и той нямаше никакво желание за спор, ако жена му бе променила решението си.

— Добро утро — нежно поздрави Морган и посочи стола до себе си. — Закуси ли вече?

— Мейвис ми донесе малко препечен хляб — отговори Алиса, като гледаше с копнеж храната върху масата.

Морган се усмихна, бързо събра документите и позвъни на Пъркинс.

— Дукесата е вече готова за закуската си, Пъркинс. И, моля те, донеси още една кана прясно кафе.

Алиса седна и сведе поглед. Морган забеляза, че тя нервно въртеше венчалния пръстен около пръста си.

— Добре ли спа? — попита тя.

Дукът повдигна вежди при този въпрос. Искаше му се да й отговори, че въобще не е спал. Тялото още ме боли от усилията да сдържа желанието си към теб. Вместо това той излъга:

— Много добре, благодаря. А ти, скъпа?

— Направо чудесно — отговори Алиса с треперещ глас.

„С изключение на най-еротичния сън, който някога съм сънувала“ — мислено добави тя.

И двамата въздъхнаха с облекчение, когато се появи Пъркинс с голям поднос храна. Алиса с удоволствие хапваше от чудесната закуска, докато Морган удивено я наблюдаваше как поглъща хапка след хапка. Тя вдигна глава чак след като свърши и последното яйце и тогава забеляза погледа му. Смутено постави вилицата в чинията.

— Предполагам, че съм била по-гладна, отколкото си мислех — каза тя и бузите й поруменяха.

Морган се ухили широко.

— Искаш ли да ти донесат още храна?

Тя се поколеба, преди да отговори, защото разбра, че той я дразни.

— Зависи. Кога мислиш, че ще обядваме?

— Ще кажа на Мейвис да ни приготви огромна кошница с вкусни неща, така че можем да си хапваме по пътя.

— Би било чудесно — погледна го срамежливо тя. — Кога възнамеряваш да тръгваме?

Морган сви рамене:

— Когато си готова. Ще наредя на Нед да впрегне конете.

— С новата карета на Тристан ли ще пътуваме?

— Просто я вземаме на заем. Ще изпратя някой от слугите да я върне обратно още утре сутринта. Разполагаме само с нея и аз мисля, че ще е по-удобно да пътуваш спокойно.

— А Мейвис? В каретата няма достатъчно място за трима.

— Ще изпратя кола да вземе Мейвис и останалата част от багажа ти от Рамсгейт Касъл. Вече й казах да се приготви.

— Разбирам — каза Алиса. Стана и се приближи до големия прозорец с изглед към моравата. — Има ли нещо друго?

— Ами да. Разпоредих на Мейвис да опакова само най-необходимото от личните ти вещи. Мястото за багаж е много малко.

Дукът наблюдаваше вдървения й гръб, като разбираше, че тя беше разстроена, но не знаеше причината.

— Има ли нещо нередно, Алиса?

Тя се обърна и го изгледа:

— Не… Но досега съм вземала всички решения сама. Не съм свикнала никой друг да го прави вместо мен.

— Вече си моя съпруга, Алиса, И аз нося отговорността да се грижа за теб — твърдо каза той. — Също и за нашето дете.

Негова собственост. Това беше най-неприятното нещо, което Алиса можеше да си представи. Усети сълзите да напират в очите й и се извърна отново към прозореца. Не беше тайна защо той се бе оженил за нея и все пак, като го чу да говори така, се почувства безкрайно наранена. Сега си обясни и отчужденото му поведение в леглото.

— След малко ще съм готова — промълви тя, мина вдървено покрай него и се запъти към вратата.

Отчаяно се надяваше, че той ще протегне ръка да я спре. Копнееше за докосването му, но той не направи нищо.

Морган се въздържа да я прегърне, защото не беше сигурен, че този жест няма да я разстрои още повече. Беше изненадан от поведението й, което всъщност не беше нищо ново, но не искаше да й причинява още по-голямо страдание.

Алиса бе застанала в голямото фоайе, заобиколена от Мейвис и Пъркинс. Каза бързо довиждане на Мейвис и след това се обърна към стария иконом. Поговори си с него няколко минути, преди да го прегърне за сбогом. Морган гледаше отдалеч и се чувстваше неудобно да наблюдава този интимен момент. Сега за пръв път разбра колко трудно щеше да й бъде да се раздели с единствените хора, които обичаше.

— Готов ли си? — беззвучно попита тя.

Всички излязоха на ярката слънчева светлина. Морган й помогна да се настани в каретата и се обърна към Пъркинс, за да вземе багажа й. Старият човек го погледна право в очите:

— Грижете се добре за нея, Ваша светлост!

— Ще го направя, Пъркинс — обеща тържествено Морган.

Качи се в каретата и изчака Алиса да се сбогува с Нед. Последва махване с ръка, и конете потеглиха.

— Ще идваме често на гости на Тристан и Каролайн — каза дукът, като искаше да облекчи мъката й. — Ще имаш много възможности да виждаш Пъркинс и останалите.

— Знам — подсмръкна Алиса. — Моля те, прости ми, че се държах толкова глупаво. Пъркинс винаги е означавал много за мен. — Тя се изсмя тихо и изтри очи. — Когато бях малко момиче, често лежах в леглото, преди да заспя, и си представях, че той ми е баща. Малко странно, не мислиш ли? Една дъщеря на виконт да копнее да има за баща един иконом.

Алиса спря за малко, завладяна от чувството на безпомощност и самота, съпровождали детството й.

— Пъркинс винаги ме е карал да усещам, че ме обича. Никога няма да забравя добротата му — прошепна тя.

Морган взе ръката й в своята, като се чудеше как е успяло едно момиче, пренебрегвано в детските си години, да се превърне в такава чудесна, решителна жена.

Мълчаха през по-голямата част от пътуването до Портсмут, като само от време на време разменяха по някоя дума за прекрасния ден. Морган не бързаше и равномерното полюшване на каретата накара Алиса да се почувства сънлива. Тя поспа неспокойно няколко часа и се събуди, когато съпругът й обяви, че са навлезли в имението Рамсгейт.

Младата жена сдържа дъх при вида на високите дъбови дървета и огромния замък в далечината. Каменните стени проблясваха на есенното слънце, високите готически кули се извисяваха в небето. Най-после навлязоха в чакълената алея и сърцето й заби по-бързо. Не беше уверена, че е готова за това. Замъкът наистина беше огромен и тя усети безпокойство, граничещо със страх.

Морган спря каретата пред главния вход и Алиса повдигна глава, за да разгледа гравюрата на могъщата лъвска глава над входната врата.

— Фамилният герб на баба ми — обясни Морган. — Тристан и аз подозираме, че това е наградата й за голямото търпение към дядо ми.

Алиса нямаше много време да размисля върху думите му, защото се появиха слуги, облечени в пурпурночервени ливреи, обточени със златни кантове, за да им помогнат при слизането. След тях бързо изникна официално облечен мъж, когото Морган представи като Бърк, иконом на замъка.

— За мен е чест, Ваша светлост — поклони се той церемониално към Алиса. — Всички останахме много доволни, когато Негова светлост ни съобщи, че води новата дукеса на Гилингам.

Алиса се усмихна на поздрава, като не знаеше какво да направи. Беше ли прието една дукеса да се ръкува с иконом, когато й го представяха за пръв път? Не й остана много време да разсъждава, тъй като Морган я хвана за лакътя и я поведе през големите, богато инкрустирани врати. Влязоха в огромното входно фоайе.

Алиса се смая, като видя какво я очакваше — подредените покрай стените слуги бяха облечени в различни униформи, които ясно показваха службата им в домакинството. Те стояха изправени в почти военна стойка, с безизразни лица, въпреки че всички я наблюдаваха в очакване.

— Бих желал да ви представя персонала — започна Бърк, но спря по средата на изречението, когато забеляза, че е бременна.

Младата жена бе впечатлена от начина, по който той успя да се овладее, като само леко заекна, докато я запознаваше с икономката, мисис Кийнли.

Алиса задържа ръката й с грациозен жест.

— Бих желала да се запозная с всекиго поотделно, мисис Кийнли — помоли тя с достойнство.

По дяволите етиката, каза си Алиса. Щеше да им даде достатъчно материал за клюки и подигравки. Отне й повече от час да поздрави всички слуги и Морган наблюдаваше с нарастващо удивление как те един по един се предаваха пред тихото й достойнство. Когато всичко свърши, Алиса бе успяла да ги впечатли. Морган се почувства изключително горд.

— Старата дукеса ви очаква в салона за гости, Ваша светлост — прошепна му Бърк, когато Алиса приключи.

— Много добре, Бърк. Отиваме там веднага.

Алиса се усмихна триумфално на Морган. Чувстваше се щастлива след малката си победа.

— Хайде, ела, скъпа — помоли я Морган. — Има още един човек, когото бих искал да ти представя. — Той потрепери от болка и вина, когато тя доверчиво се подчини.

После почука леко на вратата.

Алиса влезе в стаята съвсем неподготвена за срещата, все още под впечатлението от представянето на персонала. Спря внезапно, когато забеляза дребната, възрастна жена, седнала на малкото канапе. Морган я остави, пресече стаята и се наведе, за да целуне бузата на старата дама. Алиса усети почти физически обичта, изписана на красивото му лице, и разбра веднага пред кого стои. Младата жена почувства как паниката сграбчва сърцето й и инстинктивно прикри корема си с ръце, несигурна за реакцията, която я очакваше.

След малко Морган се обърна към Алиса. Отиде до нея, прегърна я и я поведе към дукесата.

— Мила моя — каза старата жена, изправи се и взе ръката й. — Колко е хубаво, че най-накрая се срещаме.

Алиса бе облекчена от любезността и вниманието, които й засвидетелстваха. Дукесата я гледаше право в лицето, сякаш въобще не я интересуваше напредналата бременност на жената. Алиса се опита да се поклони несръчно, но веднага я спряха.

— Няма нужда от подобни формалности, Алиса — настоя старата дукеса. — Та ние сме едно семейство. Хайде, седни и си почини. Трябва да си уморена от пътуването.

Алиса не можеше да повярва, че не чу никакви обвинения от възрастната жена, и се поуспокои, въпреки че все още бе много напрегната. Тя не знаеше, че дукесата е в замъка. Седна на малкото канапе и се сепна, когато Морган се настани необичайно близо до нея. Старата дукеса предпочете малък изящен стол от дясната страна на внука си.

Изчакаха да поднесат чая.

Стомахът на Алиса се обади при вида на вкусната храна и Морган се засмя:

— По-добре донесете още един поднос със сандвичи и сладки, Бърк. Новата дукеса има вълчи апетит.

Алиса го изгледа ужасено, после се съвзе:

— Благодарение на вас, сър, ям за двама — изсъска тя към мъжа си достатъчно тихо, за да не я чуят слугите.

Но старата дукеса долови думите и дискретно се изкашля в шепи, за да прикрие усмивката си.

— Морган, не бива да дразниш така жена си — поучително каза тя, като тайно бе очарована от поведението му.

Усещаше напрежението между двамата млади, но тук имаше и нещо повече, скрито под повърхността. И възрастната жена искрено се помоли този необичаен брак да има успех. Предния ден бе повече от шокирана, когато получи известието на внука си, че се е оженил, че съпругата му е бременна и че пристигат в Рамсгейт Касъл. Имаше много въпроси към Морган, но се надяваше сама да си състави мнение за жена му още в първите мигове на запознанството им.

— Ще ни окажеш ли честта, Алиса? — учтиво попита тя, като посочи с глава към подноса за чай. — Пия моя със сметана и една лъжица захар.

Алиса кимна и се приближи до махагоновата масичка, върху която прислужникът бе поставил тежкия сребърен сервиз. Ръката й леко трепна, докато подаваше на възрастната дукеса пълната чаша. После наля на Морган и накрая на себе си. Старата жена остана доволна, когато забеляза, че младата снаха приготви чая на внука й според вкуса му, без да задава въпроси. След това напълни и поднесе чиния със сандвичи на съпруга си.

— Морган ми каза, че сте от фамилията Карингтън, скъпа. Познавах родителите ви — и баща ви, и майка ви.

Сърцето на Алиса подскочи при тези думи.

— Да — продължи дукесата. — Мисля, че майка ви беше очарователна жена.

— Никога не съм я виждала — обясни Алиса, благодарна, че не споменаха баща й. — Майка ми е починала още когато съм била бебе.

— Да, знам. Как се чувства баща ви?

Морган се намеси, преди Алиса да успее да отговори:

— Алиса доскоро бе в траур заради баща си, който ни напусна тази пролет. Мисля, че ти споменах. — Той се вгледа предупредително в очите на баба си.

Тя му се усмихна в отговор, изключително доволна от желанието му да защити жена си.

— Може би си ми казал, Морган. Трябва да съм забравила. На моята възраст какво друго би могъл да очакваш?

Морган се намръщи при тази забележка. Какво си мислеше, че прави баба му? Та тя знаеше историята на семейство Карингтън повече от добре. А и никога не забравяше. Той отново й отправи многозначителен поглед, което явно й достави огромно удоволствие.

Алиса наблюдаваше изражението им, докато си разменяха реплики, и бе доволна, че вече не е обект на внимание. Въобще не се чувстваше обидена от въпросите на дукесата и бе приятно изненадана от любезността, проявена към нея. Особено при обстоятелства, които далеч надхвърляха обичайните.

— Радвам се, че Морган реши да дойдете в Рамсгейт Касъл — отбеляза дукесата. — Тук винаги съм се чувствала отлично. — Жената спря, като че ли едва сега й хрумна някаква мисъл. — Надявам се, че няма да имате нищо против моето присъствие в замъка, Алиса?

— О, не, Ваша светлост — бързо отговори Алиса. — Честно казано, ще бъда много благодарна, ако останете.

Дукесата кимна одобрително при този искрен отговор. Въпреки странната и бърза венчавката не остана разочарована от избора на Морган. Може и да е сполучил този път, помисли си тя.

— Вземи си още един сандвич, Алиса — настоя старата жена. — И опитай от тези кифлички, чудесни са. Обещавам ти, че ако внукът ми реши да прави още намеци относно апетита ти, ще го сритам по пищяла.

Алиса се засмя тихо и погледна към дука. Той й отвърна с нежна усмивка и сърцето й радостно затуптя.

— Благодаря — прошепна тя с очи, приковани в красивото му лице, и си взе от кифличките.

После развълнувано сведе поглед.

— Трябва да си починеш, скъпа — предложи Морган, след като приключиха с храната. — Сигурно си много изморена.

— Напълно съм съгласна — веднага го подкрепи дукесата. — Наистина изглеждаш нервна, детето ми. Ще наредя на Бърк да ти сервират вечерята в твоя апартамент. Младоженците се нуждаят от уединение. Морган ще те придружи до стаите ти.

И тримата станаха едновременно. Старата дукеса я прегърна и прошепна в ухото й:

— Впечатлена съм от мъдрия избор на Морган. Желая ти голямо щастие, Алиса.

Младата жена отвърна на прегръдката и усети сълзите отново да напират в гърлото й при тази неочаквана топлота. Беше толкова благодарна да открие съюзник в лицето на дукесата. С времето може би щяха да станат приятелки. Алиса се облегна на ръката, която Морган й предложи, и двамата излязоха от стаята.

— Това вероятно е най-дългото стълбище, което някога съм виждала — изкоментира тя, докато бавно напредваха към горния етаж.

По стените се редуваха портрети на благородници, свързани с миналото на фамилията. Когато най-сетне се изкачиха, тя видя, че множество свещи хвърляха мека светлина в дългия коридор, застлан с дебел ориенталски килим.

Продължиха напред и след няколко завоя стигнаха до целта си.

Алиса се обърна шеговито към Морган:

— Ще ми трябва карта, ако се наложи сама да се ориентирам в този лабиринт.

— Да, тези огромни коридори наистина приличат на лабиринт — съгласи се той.

Пресегна се и отвори вратата пред нея.

— Ето, това са стаите ти. Надявам се да ги харесаш.

Спалнята бе голяма, с отделен кът за сядане и високи прозорци по двете стени. Преобладаваше зеленият цвят — от гоблените, висящи по стените, до персийския килим със зелени мотиви. Леглото бе огромно, покрито с коприна и украсено с щраусови пера. Мебелировката бе изящна и явно предназначена за жена, но прекалено претрупана. Алиса не можеше да си представи, че старата дукеса е избрала този стил, и реши, че това е дело на предишната съпруга на Морган:

— Стаята е много… — потърси подходящо определение.

— Натруфена? — помогна й Морган, отиде до леглото и леко докосна копринените завивки. Бе забравил колко капризна бе Валери по отношение на мебелировката. Доколкото си спомняше, бе влизал в тази стая точно два пъти.

Алиса се чудеше дали ще й разрешат да направи някои промени. Тя погледна несигурно към щраусовите пера на върха на леглото и се опита да си представи, че ще успее да спи под тях.

— Трябва да преобзаведеш стаята според вкуса си, Алиса — каза Морган.

Той завъртя бравата на другата врата бавно, като си помисли, че е заключена. Но тя не беше и той влезе в собствената си спалня, следван по петите от Алиса.

— А това, разбира се, е моята стая — добави несигурно дукът.

Алиса се огледа любопитно и веднага си помисли колко по-подходяща бе тази семпла обстановка за нея самата. Златистите завеси създаваха топлота и сякаш подканяха да си починеш.

Морган дръпна шнура на звънеца и веднага се появи Дикинсън, личният му прислужник.

— Дали мисис Кийнли е определила момиче за дукесата? — попита дукът бързо стегнато изправения слуга.

— Мисля, че избра Джанет, Ваша светлост. Одобрявате ли, лейди Ащън?

Двамата мъже я погледнаха въпросително.

— Сигурна съм, че ще се справи — отговори Алиса, като смътно си спомняше, че й представиха камериерката.

— Много добре, Ваша светлост. Ще я извикам веднага — слугата се поклони дълбоко и безшумно напусна стаята.

Алиса постоя още малко, като се питаше как да постъпи. После забеляза, че Морган я гледа.

— Аз… ще почакам Джанет в другата стая — заекна тя, защото се почувства истинска натрапница.

Морган наблюдаваше смяната на израженията по лицето й и се чудеше какво ли си мисли в момента красивата му жена.

— Можеш да затвориш вратата след себе си! Между другото, ключалката е много надеждна. — Той не бе наясно защо направи последната забележка — да я информира или да напомни на себе си.

Алиса се сепна от този коментар и не знаеше какво да отговори.

— Ще вечеряш ли с мен? — попита най-после тя.

— Да — отговори той с равен глас. — Имам неотложна работа, но ще свърша до довечера. Ако нещо се промени, ще ти съобщя.

— Много добре. Ще се видим по-късно.

Глава 17

Алиса спа неспокойно и се събуди с размътена глава. Седна в огромното легло и се заоглежда.

Завесите на прозорците бяха спуснати, но светлината на почти загасналия огън създаваше причудливи сенки. Тя дочу някакъв шум и зачака, стаила дъх, нещо или някой да изскочи от ъглите на стаята. Когато нищо подобно не се случи, издиша бавно, като се упрекна, че се държи страхливо и по детински.

Вмъкна се отново под завивките и се взря в тъмния таван, като се ослушваше за други шумове. Изведнъж ужасен трясък разби тишината. Последва го неясно мърморене, което идваше от вратата към спалнята на дука. Алиса се наведе от леглото и напрегна очи. Долови лъч светлина и разбра, че Морган си беше в стаята. Буден.

Бе й изпратил извиненията си, че няма да присъства на вечерята. Държеше се отчуждено дори и след пристигането им в Рамсгейт Касъл и тя остана с впечатлението, че предпочита самотата пред нейната компания.

Още един силен трясък я накара да скочи от леглото и преди да размисли, вече бе отворила вратата към спалнята му. Очите й претърсиха мрачната, осветена от няколко свещи стая, и най-накрая го откриха. Беше се изтегнал в едно кресло до камината. Малка дървена масичка лежеше счупена до краката му.

Връхната му дреха и риза бяха захвърлени надалеч, той беше само по панталони, на единия му крак стърчеше несъбутият все още ботуш. Алиса видя черните къдрици по гърдите му, точно под гърлото. Направи крачка към него и той сепнато отметна глава. Съзерцава я известно време и после избоботи:

— Какво, по дяволите, правиш тук?

Алиса почти спря да диша и го загледа с широко отворени очи:

— Чух шум — обясни тихо тя. — И видях светлината под вратата. Простете ми, че ви обезпокоих, Ваша светлост. — Обърна се, за да излезе, но нежното докосване на ръката му я спря.

— Аз… аз счупих, без да искам, тази проклета маса, докато се опитвах да си сваля ботушите — леко заекваше дукът и тя усети мирис на бренди.

Той е пил, помисли си смутено Алиса. Какво трябваше да направи?

— Дикинсън не е ли тук, за да ти помогне?

— Изпратих го да си легне преди няколко часа — провлече Морган. — Обаче ти си будна, скъпа. Не би ли била така добра да ми помогнеш? — Той заподскача към стола и почти се хвърли на него.

Въздъхна дълбоко, прокара пръсти през разрешената си коса и разтърси крак в очакване.

— Да, разбира се — отговори Алиса и се приближи до него.

Загледа се в ботуша объркано, като въобще не знаеше как да постъпи.

Наведе се и прегърна проклетото нещо. После го затегли. То не се помръдна. Тя опита отново със същия резултат. Погледна безпомощно нагоре и видя, че очите му бяха приковани в лицето й. Той й се усмихна накриво и кръвта забуча в ушите й.

— Хванете ботуша за тока, мадам — меко разпореди Морган.

Тя го направи и най-накрая успя да придвижи малко ботуша, но все още й бе невъзможно да го събуе. Пусна крака му на земята, разочарована от неуспеха, и сложи ръце на хълбоците си.

— А сега? — попита със зачервено от напрежението лице.

Морган отпи голяма глътка бренди и седна с изправено тяло на стола.

— Обърни се с гръб към мен и яхни крака ми. Точно така. Сега хвани здраво тока, здраво, и дърпай силно.

Алиса издаде негодуващ писък, като усети другият му крак да се впива в задните й части, но сграбчи ботуша. Като по чудо успя да се справи и го погледна триумфално.

— От теб ще излезе чудесен камериер, скъпа — дрезгаво измърмори дукът и се изправи. — Ще трябва да кажа на Дикинсън, че вече нямам нужда от него.

Те се засмяха, но Морган се сепна, като я разгледа по-подробно — косата й се спускаше свободно по гърба, очите й блестяха весело, бузите й горяха. Нощницата й, макар и от обикновен памучен плат и с високо деколте, беше почти прозрачна, защото жената стоеше пред пламъците на камината. „Тя въобще не съзнава колко е красива“ — помисли си той очарован и за момент забрави за бременността й. Наведе се и я целуна.

Алиса видя проблясъка в погледа му и веднага се приближи. Как копнееше за прегръдката му! Усети ръката му на бузата си, нежната целувка на устните. После той стана по-настойчив и тя открехна леко уста, като се наслаждаваше на търсещия му език. Ръцете й се плъзнаха по широките гърди, тялото й се прилепи към неговото.

Морган с обич погали меките вълни на косата й и зарови лице в трапчинката на врата й. Усети напиращите зърна под нощницата и изръмжа от удоволствие.

Не можеше да потиска желанието и внимателно се освободи от прегръдката й. Успя да поуспокои дишането си и каза твърдо.

— Трябва да сте вече в леглото, мадам!

— О, да, Морган! — С готовност се съгласи тя, като се радваше на гледката на силното му мъжко тяло.

После се отправи към леглото в центъра на стаята, пръстите й бързо се справиха с множеството малки копчета на нощницата.

— Във вашето легло, мадам! — Гласът му прозвуча студено и грубо в ушите й и тя се обърна удивена към него.

Постоя така, сякаш вкопана в пода, с пламтящи бузи и сведени очи. Жестокото отхвърляне на любовта й нарани цялото й същество.

Алиса се втурна да бяга, като се надяваше, че ще удържи сълзите си. Затръшна вратата между стаите им и се облегна на нея, за да успокои яростта и срама, бушуващи в душата й.

Никога не я бяха подлагали на подобно унижение. Отказът му да се любят я зашемети и тя разбра, че мечтите й за брак, пълен с любов и разбирателство, са разбити напълно. Тя потърси ключа и решително го превъртя в ключалката.

Морган чу резкия звук и усети болка и съжаление дълбоко в душата си. Вбесен, той се обърна и срита ботушите на пода. Пресегна се автоматично към полупразната бутилка бренди, но после се въздържа. Това нямаше да се случи, ако бе трезвен, каза си той. Но Алиса бе толкова всеотдайна и страстна, че той не издържа на изкушението.

А сега и двамата страдаха.

Дукът се надяваше да поговори с Алиса на другия ден, но дойде съобщение от лорд Касълриг, който го викаше в Лондон незабавно. Не успя да намери време, за да й каже довиждане насаме, защото тя закусваше с баба му, когато получи известието.

Лицето на Алиса стана студено и безизразно, тя всъщност се почувства облекчена. Може би ако се разделяха за известно време, болката й щеше да се поуспокои.

— Какво искаш да кажеш с това, че трябва да тръгнеш още сега за Лондон, Морган? — раздразнено попита старата дукеса. — Та ти току-що пристигна.

— Нищо не може да се направи, бабо — спокойно отговори Морган.

Отправи й многозначителен поглед и тя разбра, че той иска да остане насаме с жена си. Дукесата се изправи, за да излезе от стаята, но Алиса се обърна към нея с очи, изпълнени с такъв панически страх, че старата жена веднага седна обратно.

Дукът присви гневно вежди при това неочаквано разбирателство между двете, лицето му замръзна в гневна гримаса. Как можеше баба му да си помисли, че жена му се нуждае от закрилата й срещу него? Но още повече се възмути от поведението на Алиса — тя бе потърсила помощта на дукесата.

Изгледа ги леденостудено и излезе от стаята.

— Морган със сигурност не е в подходящо настроение тази сутрин — изкоментира дукесата, щом останаха сами.

Очите й замислено се спряха върху Алиса и старата жена забеляза нервността й.

— Сигурна съм, че той просто е разстроен от необходимостта да се отдели от теб, скъпа моя.

Алиса я погледна искрено удивена и след това внезапно избухна в сълзи.

— Простете ми — подсмърчаше тя и се опитваше да спре риданията. — Всъщност не съм толкова слаба, но не успях да се сдържа. Не спах много тази нощ.

Старата жена освободи с един жест слугите и се обърна към Алиса:

— Не е необходимо да се извиняваш, детето ми. Знам, че си имала доста неприятни преживявания напоследък — с искрена симпатия започна тя.

Алиса я погледна с тъжна усмивка, учудена от проницателността на по-възрастната жена.

— Беше трудно наистина. Но от ден на ден става все по-лошо и по-лошо.

— Тогава не ни остава нищо друго, освен да обърнем нещата в твоя полза — убедено настоя дукесата и Алиса усети надеждата да покълва в душата й.

— Възможно ли е? — попита тя несигурно.

— Разбира се. По всичко личи, че внукът ми е влюбен в теб.

Алиса отметна глава при тези думи.

— Мисля, че страшно грешите.

Старата дукеса се усмихна тъжно.

— Направих същата грешка, като си помислих, че и теб не те е грижа за него.

Изражението на Алиса се измени от недоверие до истински ужас.

— Нямах представа, че така изглежда. Не знаех, че чувствата ми не са очевидни.

— Те са — отговори й дукесата. — Но не бях сигурна, че се отнасят до Морган. Много съм щастлива да разбера, че го обичаш, Алиса. Защото внукът ми се нуждае от любов.

Алиса поклати глава, уверена, че това съвсем не бе точно описание на състоянието на Морган.

— Той никога не се е преструвал относно причините за нашия брак. Просто нямаше избор.

— Глупости — извика дукесата. — Разбира се, че той е човек на честта, но не би се оженил само заради детето. Познавам го много добре — нищо не би го накарало да постъпи пряко волята си. Може и да се е опитал да се убеди, че бебето е в основата на женитбата му, но има и нещо друго. Сигурна съм.

— Каквото и да е мислел тогава, сега със сигурност съжалява — призна Алиса какво я измъчва.

— Защо смяташ така? — попита меко старата жена.

И Алиса й разказа всичко. Започна от първата им среща в Уестгейт Менър, продължи с ужасното недоразумение между тях, за отказа й да му стане любовница и за неговия шок, когато видя, че е бременна. Не скри нищо, изля сърцето си и почувства огромно облекчение.

Когато свърши, най-сетне се помири със самата себе си. Вдигна очи към старата дукеса в очакване на присъдата.

За нейно удивление дукесата я дари с най-нежната си усмивка.

— Това надхвърли и най-големите ми надежди!

— Моля?

— Не разбираш ли, Алиса? Ти току-що ми разказа за най-бурната и страстна любовна връзка. Морган е всичко друго, но не и безразличен към теб. Дай му време и той ще ти покаже какво изпитва. — Още по-ведра усмивка подмлади лицето на старата жена. — Хайде, свършвай със закуската и да започваме да кроим планове за бъдещето. Имаме много работа, а аз не знам колко ще отсъства Морган. Подозирам, че няма да издържи дълго без теб.

Следващите няколко дни минаха бързо. Тя прекарваше цялото си свободно време в разговори със старата дукеса по най-различни проблеми — от организирането на вечеря за шейсет души, до съблазняването на един капризен съпруг.

Направи и необходимото, за да преобзаведе стаите си по свой собствен вкус. Следващото нещо бе новият гардероб. Старата дукеса поиска сама да избере материите и цветовете, което накара Алиса да се почувства изключително доволна.

Не след дълго Мейвис пристигна и й подейства успокояващо и ободряващо.

След нея се появи мисис Глиндън, компаньонката на дукесата. Алиса си помисли, че тя бе приятна жена, въпреки гневното й изражение и заекване при запознанството им.

Най-трудното дойде на третия ден, когато неочаквано пристигнаха Тристан, Каролайн и Присила.

Алиса, дукесата и мисис Глиндън пиеха следобедния си чай, когато Бърк съобщи за гостите.

Каролайн влетя в стаята, облечена в красив червен костюм, който подчертаваше бледия цвят на кожата й.

— Бабо! — възкликна тя и прегърна дукесата. — Колко се радвам да ви видя отново.

— Успокой се, скъпа — провлачено каза Тристан, който я следваше. — Минаха само няколко дни, откакто баба си тръгна от Лондон. — Той се наведе и нежно целуна старата жена по бузата.

— Да, но на мен много ми липсваше компанията й — отговори Каролайн и се обърна към Алиса. — Наминахме към Морган миналата вечер и той ни каза изключително шокираща новина.

— Направил го е вече? — попита с най-сладък глас Алиса и се хвърли презглава в ужаса, който я очакваше.

— Да — продължи Каролайн и заекна леко заради предупредителния поглед, който Тристан й отправи с намръщено лице. — Морган ни каза, че се е оженил. За вас, мис Карингтън — тя произнесе последното изречение с огромно недоверие.

— Защо иначе ще бъда тук, в Рамсгейт Касъл, Каролайн? — попита Алиса.

Каролайн объркана се обърна към съпруга си за подкрепа.

— Сърдечни поздравления, Алиса — каза Тристан и разруши тягостното впечатление от думите на Каролайн. — Винаги съм знаел, че брат ми има чудесен вкус. От тебе ще излезе превъзходна дукеса. — Той протегна ръце да я прегърне, но спря, като забеляза корема й.

Алиса твърдо посрещна погледа му, като че ли го предизвикваше. Но Тристан се усмихна широко и й намигна палаво:

— Добра работа, скъпа моя — прошепна в ухото й.

Алиса се изчерви, но му върна усмивката, благодарна за радушния прием.

— Няма ли да поздравиш новата дукеса, Каролайн? — попита възрастната жена.

— Разбира се — съгласи се бързо Каролайн и се втурна към Алиса.

После челюстта й увисна, защото видя състоянието й, но този път се въздържа и не каза нищо. Прегърна я бързо и се върна при Тристан.

Присила също я поздрави:

— Желая ви голямо щастие — взе ръката на Алиса и я целуна по бузата.

Никой не разбра по безизразното й лице какво точно си мислеше за бременната дукеса.

След като всички седнаха, старата дукеса позвъни да донесат още чай.

Алиса се напрегна, за да измисли някоя тема, която да разчупи неловкото мълчание.

— Кажи ми, Каролайн, как е почитаемият мистър Брумел?

— Не много добре, за съжаление — бързо отговори Каролайн, благодарна за дадената й възможност да поправи нетактичността си отпреди няколко минути. — Страхувам се, че Бю бе въвлечен в ужасен скандал с регента през юли.

— Така ли?

— Да — оживи се Каролайн. — Бю и няколко негови приятели лорд Алвънли, сър Хенри Милдмей и Хенри Пиеръпойнт спечелили голяма сума пари у Уайтайтър. Решили да отпразнуват събитието с бал в Аргойл. Регентът не разговарял с тях от известно време, но четиримата сметнали, че ще е проява на лошо възпитание, ако не го поканят. — Каролайн спря, колкото да си поеме дъх, и продължи. — Когато регентът пристигнал, четиримата домакини на бала стояли на входа и посрещали гостите. Регентът поздравил само Алвънли и Пиеръпойнт, като пренебрегнал другите двама.

— О, Господи! — възкликна мисис Глиндън.

— И затова Бю решил да действа — каза Каролайн с драматичен тон. — „Алвънли, извикал Бю силно и ясно, кой е дебелият ти приятел?“

Мисис Глиндън въздъхна ужасено.

— Наистина ли е нарекъл регента дебел?

— Със сигурност — потвърди Каролайн. — Нищо не би могло да разгневи регента повече от това. Негова светлост е толкова суетен относно големия си корем.

— Чухме вече достатъчно за Брумел и неговите постоянни скандали с регента, Каролайн — каза Присила.

Старата дукеса кимна в знак на съгласие и се обърна към Тристан.

— Защо Морган не се върна с вас днес, Тристан? Каза ли ти кога възнамерява да си дойде?

— Очаквам го вечерта — отговори внукът й. — Има среща с нашия архитект, мистър Уолш, днес. Мисля, че с това работата му в Лондон приключва. А, между другото, той ти изпрати писмо, Алиса. — Тристан извади от джоба си плик и й го подаде.

— Благодаря, Тристан.

— Ако дамите ме извинят, ще отида да се измия след днешната езда. — Тристан се изправи и се обърна към Присила. — Бърк ще ти покаже стаята, Присила. Когато пожелаеш, извикай го. Ще се видим по-късно. Хайде, скъпа!

След като двамата с Каролайн излязоха, мисис Глиндън и Присила поговориха още малко и също се отправиха към стаите си.

Алиса остана сама със старата дукеса и погледна към писмото, което Тристан й даде.

— Хайде, отвори го! — посъветва я старата жена и замълча, докато Алиса прегледа съдържанието на кратката бележка.

— Пише, че ще се върне веднага, след като си свърши работата.

— Само това ли?

— Да. А, интересува се също от здравето ми — отговори бързо тя. — Защо мислите, че е отишъл снощи на бала на лейди Хароу?

— Наистина нямам представа, но съм уверена, че е имал причина.

— Мислите ли, че Маделин Дюпон е била там? — опита се да говори спокойно Алиса, но в гласа й прозвучаха нещастни нотки.

Старата дукеса въздъхна тежко.

— Ако съдя по поведението му, не вярвам Маделин Дюпон да му е любовница. Но ти знаеш единствения начин, по който можеш да откриеш истината, нали, Алиса?

— Трябва да питам самия него — отговори младата жена, научила вече достатъчно от уроците на старата за семейните взаимоотношения. — А вие срещали ли сте се с подобен проблем?

Старата дукеса се облегна в креслото си замислено.

— Съпругът ми, Ричард, беше много хубав, впечатляващ мъж. Морган прилича на него по външен вид, но характера му е взел Трис — очарователен и повърхностен. Много жени, някои от които се кълняха, че са ми приятелки, преследваха Ричард. Той никога не изневери на добрия тон и нямаше връзки с жени от висшето общество. Но имаше един инцидент с оперна певица.

— Какво направихте?

Старата дукеса се засмя леко.

— Първо си изплаках очите. После ме обзе гняв. Силен гняв. Скарах се с Ричард и го обвиних, че ме е предал. Много глупаво и наивно от моя страна. И тогава, както и сега, бе нормално във висшето общество да имаш любовница. И, разбира се, не беше работа на съпругата да възразява. Разбрах, че някои дори са доволни, че вниманието на съпрузите им е насочено на друго място.

— Какво стана?

— Ричард си замина. Премести се в лондонската ни резиденция и ме информира, че не ми е разрешено да ходя там неканена. Най-накрая все пак се върна. Донесе ми много подаръци и скъпоценности. Въпреки че все още бях наранена, почувствах щастие, че той си дойде. Това бе единственият път, когато съпругът ми се отклони от правия път за трийсет и пет години брак.

— Трябва да сте го обичали много — прошепна Алиса.

— Обичах го. — Старата жена повдигна рамене, после избърса сълзите си. — И все още ми липсва, въпреки че ни напусна преди седем години.

Алиса я прегърна с обич. Чувстваше се добре да може и тя да утеши някого. Точно в този момент вратата се отвори и Бърк обяви с ясен глас:

— Дукът ме помоли да ви съобщя, че ще се присъедини към вас незабавно.

— Ще остана само да го поздравя — каза дукесата.

След малко Морган влезе в стаята и мъжественото му присъствие засенчи всичко наоколо. Той погледна към двете жени неуверено, като не знаеше как ще го приемат след последната им среща.

— Добре дошъл, Морган — с равен глас каза дукесата. — Тристан вече ни обясни, че ще приключиш с работата си до тази вечер. Вярвам, че си успял да свършиш всичко според желанието си.

— Да, бабо — отговори той, като не пропусна да забележи обвинението в тона й.

„Тя все още ми се сърди, че заминах“ — реши той и после се обърна към жена си, която избягваше погледа му, свела очи надолу.

— Бърк ме информира, че Тристан, Каролайн и Присила са пристигнали. Съжалявам, че не бях тук да ги поздравя. Надявах се да си тръгна от Лондон по-бързо, но ме задържаха в последната минута преди тръгване — каза Морган, като не изпускаше от очи напрегнатото лице на Алиса.

Съпругата му пое дълбоко дъх и вдигна поглед. Гледаше го право в лицето, без да мигне, и той се усмихна при тази демонстрация на силна воля.

Старата дукеса забеляза усмивката му и я възприе като намек да ги остави насаме.

— Сега, след като Тристан и Каролайн са тук, ще съобщя да приготвят тържествена вечеря, за да посрещнем официално Алиса в семейството — обяви тя и излезе.

Радостна от хрумването си, дукесата се отправи към кухнята в задната част на къщата. Тя искаше да изненада всички с ястията за вечеря. Току-що бе слязла във фоайето, когато силен шум я накара да спре.

Обърна се и видя Алиса да тича по стълбите с развяна рокля. След нея, почти веднага, се появи Морган и гневно й изкрещя да спре. Старата жена реагира незабавно, като се изпречи на пътя му, което позволи на Алиса да се измъкне успешно.

— Какво има? — удивено попита тя, а обвинителният тон на въпроса, отправен към Морган, ясно му показа кой е считан за виновен.

Морган изскърца със зъби и успя да преглътне обидните думи, напиращи на устните му.

— Откъде, по дяволите, да знам? — продължи да крещи той. — Тъкмо си водехме съвсем нормален разговор, когато реших да й дам подаръка си. Тя го погледна, захвърли го в лицето ми и изхвърча от стаята.

— И какъв бе точно подаръкът, Морган? — попита сериозно баба му.

— Диамантена огърлица, обсипана със смарагди — обясни той с все още гневен глас. — Защо?

— Ела в салона за гости, Морган — студено му нареди старата жена. — Мисля, че е време да поговорим.

Глава 18

Алиса стигна до убежището на стаята си и затръшна вратата. Облегна се на нея, за да успокои накъсаното си дишане, и с гневни движения заизтрива сълзите от лицето си. Бе постъпила неразумно и прибързано, но в момента, в който Морган извади плоската кадифена кутия от джоба си, тя бе усетила, че губи контрол. В съзнанието й изникна картината от разказа на старата дукеса — изневерилият съпруг подарява скъпоценности, за да умилостиви разгневената съпруга. Само един поглед върху обсипаната с диаманти огърлица, и Алиса побягна панически, след като бе захвърлила бижуто в лицето му.

Знаеше, че постъпката й е детинска, но закъснялото съжаление нямаше да реши проблема. Младата жена разтърка слепоочията си и позвъни за прислужницата. Поиска да й приготвят ваната, за да се отпусне и събере мислите си, преди отново да се изправи срещу Морган.

Наслаждавайки се на уединението, Алиса се потопи в уханната вода и се опита да намери приемливо извинение за случилото се. Трябваше да обясни нещо на изненадания си съпруг. Разсеяно си играеше със сапуна и се питаше дали винаги ще бъде така между тях — напрежение, недоверие, горчивина… Досега винаги бе била силна, гордееше се със самоконтрола и разума си. А напоследък всяка среща с Морган я изкарваше от равновесие и предизвикваше хаос в чувствата й.

Алиса въздъхна и се изправи във ваната. Направи опит да излезе сама от хлъзгавото корито, но веднага разбра, че няма да успее. Извика високо Джанет, като въобще не беше уверена, че прислужницата й щеше да я чуе. Никой не се отзова на повика й, тя скръсти ръце и безпомощно зачака, докато водата бавно изстиваше. После опита пак, отчаяният й глас отекна в голямата стая и отново заглъхна без отговор.

Дукът се прибираше в спалнята си след откровения разговор със старата дукеса, когато чу виковете за помощ. Влезе безшумно и видя жена си във ваната.

— О, Джанет, благодаря ти, че дойде — възкликна Алиса, като чу отварянето на вратата. — Нуждая се от теб. Страхувам се, че увеличените ми размери не ми позволяват да изляза сама оттук, а вече съвсем изстинах.

Морган се усмихна, изкушен да се позабавлява с проблема й. Той коленичи, пропълзя зад гърба й и протегна ръка към гъбата, плуваща във водата.

Алиса се сепна при вида на мъжката ръка и се опита да извие глава, за да види натрапника, но ваната бе твърде тясна.

— Вече свърших с къпането — тихо прошепна тя, защото Морган бе започнал да плъзга бавно гъбата по тялото й и нежно да гали настръхналата плът.

Той не обърна внимание на протеста й, гъбата се превърна в еротичен, но и много мъчителен инструмент — тръгна от горната част на гърдите, мина през набъбналите зърна, обрисува корема и навлезе между бедрата. Алиса потръпна в отговор и зачака с широко отворени очи.

— Ще изстинеш — прошепна Морган в ухото й, изправи се и я извади от хладката вода.

После загърна бляскавото й тяло в голяма кърпа.

Алиса го гледаше мълчаливо, като не се подчини на импулса си да обвие ръце около врата му. Той нежно започна да я подсушава. Когато докосна корема й, тя веднага се дръпна, но Морган успя да забележи паниката в погледа й.

— Алиса, добре ли си? Да не би да те боли нещо?

— Не… добре съм. Но разбирам отвращението, което изпитваш към огромния ми корем — прошепна тя и извърна глава.

— Боже господи! — възкликна Морган ужасен. — Това ли си мислиш?

Той я обърна към себе си, взе лицето й в ръце и приближи главата си към нейната. Устните им се срещнаха в нежна целувка, изпълнена с копнеж и любов.

— Ти и сега си много красива. Толкова топла, толкова нежна и сладка. Избягвах те, защото не се доверявах на себе си — нямаше да успея да овладея желанието си.

— Добре се справяш досега, остана целомъдрен. Та ние дори не сме консумирали брака си.

— Прости ми — каза мъжът, наведе глава, махна кичурите влажна коса от врата й, после впи устни в гладката кожа. — Никога не съм имал намерение да те пренебрегвам, любов моя. Но не знаех, докато днес не ми казаха дали ще е безопасно за теб и детето да се любим.

— Защо не ме попита? — попита тя, докато устните му се придвижваха все по-надолу и по-надолу.

— Не мислех, че знаеш отговора — въздъхна той. — Сега всичко е наред, нали?

— О, да — окуражи го тя.

Морган вдигна глава и очите им се срещнаха. Погали бузата й с върха на пръстите си, очите му блестяха от страст и нежност. Вдигна я на ръце и я занесе в леглото.

Сякаш въздухът се нажежи от желанието им, потискано толкова дълго. Морган се надвеси над изтегнатото й тяло, устните му проследиха всяка извивка, проникнаха във всяко кътче. Алиса усети познатата болка, когато ръцете му погалиха гърдите и пръстите му подразниха зърната им. Почувства се прекрасно очакваща и нетърпелива. Кърпата падна встрани и Алиса лежеше съвсем гола, когато ръцете му се плъзнаха леко по бедрата й и тя усети напора на напрегнатото мъжко тяло. Протегна се и докосна къдравите косми по гърдите му, след това, почувствала смелост, продължи, докато обхвана с ръка мъжествеността му. Допирът й му подейства като огън. Морган изстена под пърхащите й пръсти, възбуждаше се все повече и повече. Започна бързо да се разкопчава.

— Нека ти помогна — засмя се тихо Алиса, коленичи в леглото и свали редингота и ризата му, като спря само колкото да го погали по голите силни гърди. Подчини се на желанието си и чувствено се притисна до мъжкото тяло. Напъпилите й зърна я боляха от страст.

— Морган?

— Да, любов моя — леко потрепери гласът му.

— Как, за бога, ще свалим проклетите ти ботуши? — игриво прошепна Алиса в ухото му.

Морган обви ръце около кръста й, после свирепо впи устни в шията й. Когато усети, че я е оставил без дъх, седна в края на леглото и свали ботушите си с бързо движение. След тях на пода паднаха бричовете му и най-накрая бельото.

Съвсем гол се пъхна в леглото, красивото му лице бе изкривено от желание. Целуна я леко по бузата, гърлото и раменете, след това устните му се спуснаха към пълните й гърди и тя усети ритъма на сърцето си все по-бърз и по-бърз, тъй като топлият му дъх вече докосваше влажните й бедра. Пръстите му нежно ги раздалечиха и езикът му се впи в сърцевината на желанието. Алиса трепереше под ръцете му, бедрата й се задвижиха ритмично и жената отново се почувства удивена докъде можеше да я доведе невероятната им близост.

— О, Морган — прошепна тя, като изцяло се отдаде на желанието, което предизвикваха докосванията му.

Той се повдигна на лакти, ръцете му я обгърнаха здраво, бедрата му се наместиха между краката й. Мъжът навлезе във влажната топлина с широко отворени очи и накъсано дишане.

— Морган — напрегнато прошепна Алиса.

— Наранявам ли те? — загрижено попита той.

— Не… не… Толкова е хубаво… Толкова си голям…

Морган изръмжа доволно при този искрен коментар и усети, че се възбужда още повече.

— Ти ме правиш такъв, любов моя — тихо каза в ухото й той.

Тя погледна красивото лице, опияни се от сребристосивите очи и яркото желание, извиращо от тях.

Съвсем ясно разбра какво трябва да направи — обви с крака кръста му и се надигна да приеме страстта му.

— Те си невероятна — успя да измърмори той. Малко по малко тя го въвлече в бавен, подлудяващ ритъм, който ги остави без дъх. С всеки тласък Морган навлизаше все по-дълбоко в нежната плът. Усети, че губи контрол, пръстите му се впиха в утробата й, доведоха я за втори път до върха, докато той изля семето си дълбоко в нея.

После полежа така за минута. Искаше му се да я подържи, но се страхуваше да не й тежи. Повдигна се на лакти и я загледа с любов. Тя изглеждаше толкова спокойна и красива. Мъжът се изтърколи настрани и я привлече до себе си.

Алиса се уви около него — с ръка на гърдите му и бедро, вплетено в неговите. Морган се пресегна и ги загърна с покривката на леглото. Дочу дълбоката й въздишка на удовлетворение и самодоволно се усмихна. И тогава ясният й, спокоен глас отчетливо произнесе:

— Любовница ли ти е Маделин Дюпон, Морган?

Алиса веднага усети как тялото му се вцепени. Ръката му се впи в нейната, за да спре надигащия се гневен изблик.

— Баба ми обясни за връзката на дядо с оперната певица — отговори той, като отбягна въпроса й. — Разказа ми и за отвращението ти към скъпите бижута.

Тя нервно се изкашля:

— Добре, наистина съжалявам за огърлицата. Вярно е, че постъпих прибързано. Но все още искам да разбера какво имаш с мис Дюпон.

— Не! — кратко отсече Морган.

— Какво? Няма да ми кажеш дали тази жена ти е любовница? — извика Алиса, след като яростно се измъкна от прегръдките му.

— Последната… — провлачено измърмори Морган.

— О! — възкликна Алиса вече по-спокойно. — Кога?

— Маделин Дюпон никога не ми е била любовница. Не съм спал с тази жена. Всъщност дори не съм я целувал. Честно казано, тя не ми харесва чак толкова много. А и от доста време нямам любовница, защото жената, която желаех, ми забрани да я виждам.

Младата жена се усмихна.

— Изглежда умна жена! — леко се изсмя тя.

— В миналото обожавах интелекта й. Но сега не съм уверен, че е чак толкова разумна — отговори Морган.

— Защо ми купи огърлицата?

— Какъвто съм си глупак, реших, че съпругата ми ще се зарадва на един сватбен подарък.

— Огърлицата е чудесна — прошепна Алиса, като наистина изпита угризение за ненужния скандал.

— И откъде знаеш? — кисело попита той. — Та ти едва я погледна и я захвърли по мен.

— Но тя блестеше толкова ярко! Доколкото те познавам, платил си цяло състояние за нея.

— Така е — преднамерено тежко въздъхна Морган. — А сега не знам какво да правя с подобна скъпоценност.

Алиса шеговито забоде пръст в гърдите му:

— Разбира се, че ще върнете огърлицата на съпругата си, сър!

Морган я сграбчи, вдигна я нагоре и я изгледа сърдито, но веселите искрици в очите му го издаваха.

— И какво ще направи една съпруга, за да заслужи подобен скъпоценен дар?

Алиса се помъчи да изглежда сериозна.

— Предполагам, господарю мой, че ще трябва да спечеля наградата си — отговори тя и целуна жадно устните му.

Мъжът се изсмя и усети как възбудата го обзема отново.

— Ако продължиш да ме целуваш така, скъпа, ще трябва да ти купя много повече от една огърлица.

Но тя му се усмихна невинно и сладострастно прокара връхчетата на настръхналите си гърди по кожата му.

— Спри, любов моя, не искам да започваме нещо, което няма да можем да завършим…

— Всичко е наред, Морган — прекъсна го Алиса.

— Ще закъснеем — запротестира не много убедително той. — Знаеш, че баба е наредила да приготвят официална вечеря за приемането ти в семейството.

— И тъй като аз съм почетният гост, не могат да започнат без мен — спокойно обясни Алиса и наведе глава към корема му.

— Ще бъде много неучтиво — дрезгаво прозвучаха думите му, защото тя продължи надолу към бедрото. — Имам предвид, да започнат без нас.

— Да, безкрайно неучтиво. А старата дукеса не може да постъпи толкова грубо, нали, Морган?

— Не — изръмжа мъжът, а устните й бяха вече на най-чувственото място, като му причиняваха най-сладкото мъчение на света.

Той не издържа, повдигна я и я постави върху себе си.

— Сега вече съм сигурен, че ще закъснеем за вечеря, скъпа…

— И аз мисля така, Морган. Всъщност искрено се надявам…

Каролайн обикаляше нервно в стаята си, като се опитваше да прикрие разочарованието си. Тристан седеше пред камината, протегнал удобно крака с книга в ръка. От време на време поглеждаше към жена си и най-накрая не издържа:

— Седни, Каролайн! Имам чувството, че ще протриеш килима.

— Въобще не ми е забавно, Тристан — светнаха сините, й очи. — Чудя се как ти си седиш толкова спокойно. Не разбираш ли какво става?

Мъжът бавно свали книгата.

— Не разбирам, скъпа, затова би ли ме осветлила по проблема?

— Стига, Тристан! Не се прави на глупак! Знаеш много добре, че имам предвид Алиса, новата жена на брат ти. Настоящата дукеса на Гилингам, която, изглежда, всеки момент ще ни дари с наследник на титлата.

— Не виждам с какво може да те засяга положението на Алиса — сухо отговори той.

— Не си играй с мен, Тристан. Всички сме наясно, че ти трябваше да получиш титлата. А сега това се промени — тяхното дете ще наследи всичко. Не мога да повярвам, че Морган ни причини подобно нещо.

Тристан гневно захвърли книгата при последните й думи.

— За какво бръщолевиш, Каролайн?

Жена му се поколеба за секунда, после продължи с тирадата си:

— Морган винаги говореше, че няма намерение да се жени повторно. Той те наричаше свой наследник. Дори на сватбения ни ден ми каза, че се надява аз да продължа рода Аштън и да родя следващия дук. Винаги съм мислила, че ти ще наследиш титлата.

— Явно предположенията ти са били погрешни. — Тристан все още се сдържаше.

— Не е честно!

— Нямах представа, че си такъв сноб, Каролайн! Страхувам се, че си направила ужасна грешка при избора си на съпруг. Ако си искала да ставаш дукеса, трябвало е да гледаш по-високо от втори, по-малък брат.

Думите му я стреснаха и тя замръзна на мястото си. Изражението му показваше, че го е наранила жестоко. Разкаяна се втурна към него и коленичи в краката му.

— О, Трис — прошепна жената и се вкопчи в ръкава на редингота му. — Не съм искала да те обидя. Внезапният брак на Морган ме кара да се чувствам ужасно.

— Съжалявам, че не мога да ти дам онова, което толкова желаеш, скъпа.

Каролайн усети сълзите в очите си и бързо заговори:

— Аз съм тази, която трябва да се извинява. Такава глупачка съм. Титлата наистина не е от значение. Без твоята любов не мисля, че бих могла да оцелея в този свят. Моля те, кажи, че ми прощаваш…

Тристан я вдигна, сложи я в скута си и тя опря глава на гърдите му.

— Разбира се, че ти прощавам, Каролайн — меко отговори той. — Съжалявам, че не успя да сдържиш чувствата си. Допуснала си голяма грешка, като въобще си могла да си помислиш, че има вероятност да станеш дукеса на Гилингам.

— Но Морган каза… — започна жена му, но Тристан я изгледа хладно и прекъсна новия поток думи.

— Не ме интересува какво е говорил Морган. Независимо от това, което те е накарало да повярваш в подобни глупости, винаги съм знаел, че той ще се ожени втори път, когато му дойде времето. И сега от нас се иска да му пожелаем щастие, защото най-после е намерил подходящата жена.

— Боже господи, Трис, не мога да повярвам, че не се чувстваш засегнат. Морган получава всичко само защото е роден пръв. Баща ми е по-малкият син в семейството, и през по-голямата част от живота си бе потиснат от липсата на достатъчно средства. Винаги съм ненавиждала чичо си заради лъвския пай от богатството, което получи, без да си мръдне пръста.

— Моето положение е съвсем различно, Каролайн. Имам значителни доходи от наследството, което майка и баба ми оставиха, а също и голям дял от вложенията на Морган.

— О… — успя да възкликне Каролайн.

Досега тя въобще не се бе интересувала от финансови въпроси и бе в пълно неведение за състоянието на семейството. А и Тристан никога не я бе спирал да харчи парите му, които сякаш бяха в изобилие.

— Искаш да кажеш, че сме богати, нали?

— Много — сухо отговори Тристан и присви презрително очи. — Но явно не съм те преценил достатъчно добре, Каролайн. Ти не си сноб, ти просто преследваш богатството ми.

— Уф — младата жена тръсна русите си къдрици. — Прости ми, че останах доволна от факта, че не сме просяци.

— Предполагам, че все някога трябваше да поговорим за това. — Тристан я прегърна утешително и целуна слепоочията й.

— Това значи ли, че сме много богати, Трис? — попита тя със светнали очи.

— Вероятно — сбърчи нос той. — Сега да не почнеш да харчиш като регента, скъпа!

— Разбирам — изсмя се Каролайн. — Голямо облекчение е да знаеш, че си финансово осигурен. Когато си помисля за сестра си Присила, винаги се разтрепервам. Според закона наследството се предава по мъжка линия и тъй като нямаха деца, тя не получи нищо. Това е жестоко. Сега се осланя единствено на баща ни, а ти знаеш колко стиснат може да бъде той.

— Не бива да се тревожиш, че това ще се случи и с теб, Каролайн. Помислил съм по въпроса и ти ще разполагаш с повече от достатъчно средства, ако умра.

Каролайн го изгледа ужасено. Та тя не би могла да преживее и ден без любимия си.

— Държах се като пълна глупачка, мили — хубавите й сини очи бяха замъглени от болка.

— Знам, че не ти е лесно да разбереш напълно какво чувствам относно брат си, но искам да знаеш, че никога не бих го намразил само защото е първороден. Морган винаги е проявявал щедрост и разбиране към мен. Предпазвал ме е от много глупости в живота ми. За да получа титлата, той трябва да умре без наследник. Мисля, че и ти не би желала подобна цена за моето социално положение.

— Да — искрено отговори тя. — И заради Морган ще се погрижа Алиса да бъде приета в семейството по подходящия начин.

— Благодаря. Сигурен съм, че и той ще го оцени. Мисля, че бързата им женитба ще бъде проблем и за двамата — трудно ще привикнат с новото си положение. — Тристан потупа жена си по рамото. — Но не се отчайвай, Каролайн. Бебето може и да е момиче. В такъв случай, ако ти и аз имаме момче, то ще наследи титлата.

Лицето на младата жена светна, но тя погледна към мъжа си недоверчиво, като не беше сигурна дали той не й се подиграва.

— И няма да бъде нелоялно, ако се надявам, че Алиса ще роди момиче?

— Нормално здраво момиченце?

— Разбира се, че да!

Той й се усмихна с най-хубавата си усмивка.

— Не виждам защо не. Това ще си бъде нашата малка тайна.

Тристан нежно прегърна жена си, което й показа, че наистина й е простил.

Старата дукеса сияеше от доволство и щастие, седнала царствено начело на огромната махагонова маса.

От двете й страни бяха Морган и Тристан, до тях се бяха разположили съпругите им. Присила бе заела срещуположното място, на другия край на масата.

Двете двойки се появиха със закъснение, но дукесата въобще не се разстрои, особено що се отнасяше до Морган и Алиса. По-големият й внук изглеждаше по-отпочинал откогато и да било, а Алиса блестеше повече от ослепителната огърлица с огромни диаманти на шията й. Както винаги Тристан и Каролайн имаха очи само за себе си, но старата жена бе доволна да забележи промяната у по-младата си снаха. Тя сякаш се опитваше да компенсира предишната си грубост към Алиса, държеше се мило и любезно. Каролайн наистина подхващаше теми, които биха интересували и Алиса и изискваха участието й в разговора.

Да, понякога животът наистина си заслужава, мислеше си старата дукеса, докато ги наблюдаваше. Тя напълни чашата си и бавно се изправи.

— Скъпи деца — започна със силния си, ясен глас. — Бих искала да вдигна тост — изчака всички да се изправят и продължи: — За новата дукеса на Гилингам. И за дука. За тяхното дълголетие, здраве и щастие!

— За дука и невестата му — весело каза Присила.

— Наздраве! — Тристан отпи шумно от виното си.

— И за обичните ми Тристан и Каролайн! — още по-силно извика дукесата. — Здраве, дълголетие и щастлив живот!

— Тристан и Каролайн — повтори Морган и напълни чашата си отново. — И за теб, бабо! За безкрайната ти любов, доброта и най-вече за огромната ти мъдрост!

Старата дукеса усети сълзите да напират в гърлото й, когато всички останали обърнаха глави към нея с пълни чаши във вдигнатите си ръце. По всяко лице се четеше нежна обич и привързаност.

„Наистина съм благословена! — въздъхна старата жена. — Моля ти се, Господи, нека това продължи до края на дните ми!“

Глава 19

През следващите няколко седмици Алиса постепенно привикна с новата си роля на дукеса. Всъщност Рамсгейт Касъл се управляваше много умело от обединените усилия на мисис Кийнли и иконома Бърк и младата жена не искаше да се намесва без нужда. Старата дукеса остана в замъка и Алиса й Морган бяха много щастливи, че баба им предпочете тяхната компания, вместо да приеме поканата на Тристан и Каролайн и да прекара останалата част от сезона в Лондон.

Връзката им с Морган придобиваше нови измерения, въпреки че все още бе далеч от взаимното доверие и искреността, които младата жена считаше за основа на един брак. Алиса пазеше любовта дълбоко в сърцето си и даваше израз на чувствата си само когато обстоятелствата го изискваха. Но какво изпитваше Морган към нея, си беше пълна загадка. Да, той наистина бе привързан към жена си и тя искрено се надяваше, че някой ден тази привързаност ще се превърне в любов.

Засега Алиса се опитваше да не мисли за нищо друго, освен за предстоящото раждане. В една студена ноемврийска утрин тя седеше в дневната и редеше бод след бод — изящната бродерия украсяваше дрешка за бебето. Каролайн, пристигнала с Тристан предната вечер, й правеше компания.

— Това е истинско изкуство — отбеляза Каролайн, докато нежно галеше малката дрешка. — Съмнявам се, че въобще притежавам такова търпение. Ти го правиш толкова изящно.

— И аз самата се учудвам — усмихна се Алиса. — Мисля си, че е от бременността — кара ме да върша неща, които никога не съм мислила, че мога.

Каролайн я погледна със симпатия:

— Чакането трябва да е влудяващо.

— Така е — съгласи се с готовност Алиса. — Единственото, което ме поддържа, е, че скоро ще се свърши. — Тя нежно потупа корема си. — А и заради нещо прекрасно…

— Кое е прекрасно? — Морган тъкмо влизаше в дневната, когато дочу последните й думи.

Погледна към жена си, за да се увери, че е добре. Не изглеждаше бледа, но лицето й бе изтощено — тъмни кръгове обграждаха очите й.

— Добре ли спа? — попита той, сякаш бяха сами.

— Чудесно — излъга тя, като избягваше погледа му.

— Трябваше да ме извикаш — каза Морган и се наведе да я целуне. — Щях да поседя при теб.

— Нямаше причина да те безпокоя — тихо настоя Алиса, пое дълбоко дъх и нервно прокара иглата през фината материя.

Напрежението в стаята нарасна.

— Каролайн, къде е вятърничавият ти съпруг тази сутрин? Вчера изяви интерес да ме придружи до Чартър Оукс днес следобед. Лорд Едмъндс има страхотна кобила и може би ще ми я продаде, ако му предложа подходяща цена.

— Тристан работи в стаята си с мистър Камерън — отговори Каролайн. — Ще бъда щастлива да му припомня уговорката ви. — Тя стана и забързано излезе, преди Морган да е успял да възрази.

Алиса се изправи непохватно и раздвижи схванатите мускули на гърба си. Морган веднага се приближи и силните му ръце нежно започнаха да масажират врата й. Тя въздъхна от удоволствие, усетила облекчението.

— Чудесен си — промълви Алиса. — Не знам защо, но тази сутрин съм ужасно напрегната.

Морган бе притеснен, защото знаеше, че е така. Той щеше да отиде в стаята й предната вечер, ако вратата не беше заключена. Преди няколко седмици мистър Уелс, семейният лекар, бе инструктирал Морган да спи в собственото си легло и те твърдо спазваха нареждането му. Дукът знаеше, че интимната близост им е забранена, но беше достатъчно дисциплиниран и би могъл да предложи утешителна прегръдка на жена си. Тогава защо не влезе в стаята й, когато я чу да се върти и въздиша в леглото? Беше просто един страхливец, призна си той и изпита отвращение към себе си. Защото по някакъв начин неговата прекрасна малка съпруга бе успяла да се добере до така добре охраняваното му сърце. А той се чувстваше съвсем неподготвен за подобни чувства. Страхът от провал го караше да се държи като обикновен простак. И затова предпочиташе да стои на разстояние.

Алиса остави бродерията и го погледна притеснено. Това го влуди и дукът се спусна към нея с протегнати ръце, за да я приласкае до гърдите си. Целуна слепоочията й и промърмори:

— Извинявай — думите бяха толкова тихи, че тя не бе сигурна дали е чула правилно.

Облегна се на силното мъжко тяло и с удоволствие вдъхна мириса му. Протегна ръка, взе неговата и я привлече върху корема си.

— Обичам те, Морган — прошепна Алиса.

Той притисна длан към тялото й.

— Радвам се — глупаво отговори той, но като че ли за първи път несбъднатото й очакване за любовно признание не я обезпокои особено.

— Имаш ли някакви други планове за днес. Освен визитата у лорд Едмъндс? — попита с равен глас Алиса и разруши напрежението, породено от близостта им.

— Ха! — възкликна Морган. — Вие, мадам, не знаете колко стиснат е лордът. Това не е просто сделка, а въпрос на чест. Особено когато става въпрос за кон от собствената му конюшня.

— Щом и Тристан ще е с теб, лорд Едмъндс е за съжаление. Всъщност и единият от вас е напълно достатъчен, но заедно сте непоносими. Горкият човек, не знае какво го очаква.

Морган се засмя, доволен от оценката й.

— Предполагам, че много малко хора могат да си позволят да ни излязат насреща. С Трис сме страхотни! А какво ще правиш ти днес?

Алиса се приближи до големите прозорци и жадно се загледа в прекрасната есенна утрин и блесналата под слънчевите лъчи морава.

— Първо смятам да пояздя, след това ще се поразходя из градините. Следобед мисля да пазарувам в града.

— Знам, че ти е много трудно да се лишаваш от всичко това — въздъхна Морган.

— Напротив! Нямаш си и най-малка представа как се чувствам… — прекъсна го тя, като никак не хареса тона му.

Той помълча известно време, после започна отново:

— Добре, права си, не знам. Но бих се радвал да се поразходим, ако мислиш, че ще е добре за теб. — Лицето й светна и Морган се принуди да допълни строго: — Но съвсем кратка разходка. И се облечи топло!

— Разбира се — отговори тя и позвъни за Бърк да изпрати камериерката й с шапката и вълнената наметка.

— Барон Уелс ще вечеря с нас днес — съобщи Морган, докато й помагаше да си сложи връхната дреха.

Алиса примирено отпусна рамене.

— Необходимо ли е добрият доктор да вечеря с нас толкова често?

— Мислех, че го харесваш — отбягна дукът въпроса й, като реши засега да не й казва, че е помолил лекаря да се премести в Рамсгейт Касъл няколко седмици преди да се роди бебето.

— Не става въпрос за харесване, Морган. Чувствам се нервна с този лекар наоколо, който постоянно следи всяко мое движение. Не съм болна! Само ще раждам!

— Да, но той ми вдъхва спокойствие — отговори Морган. — Сигурен съм, че всички ще се радваме да е наблизо, когато настъпи моментът.

— Тогава, да — неохотно се съгласи Алиса. — Ще разпоредя да приготвят ябълкова торта. Той толкова я обича. А сега, ще излизаме ли вече, или пак намери някаква смешна причина да се откажеш?

Острата болка я разбуди след обяд. Опита се да седне в леглото, но я прободе още по-силно. Погледна към порцелановия часовник на полицата над камината. Беше два часът. След ободряващата разходка с Морган Алиса се бе върнала в дневната. Бе се почувствала твърде изморена и се излегна на канапето. Само за няколко минути.

Сега разбра, че бе заспала дълбоко. Стисна здраво страничната облегалка и решително се надигна. Дали Морган и Тристан бяха заминали за Чартър Оукс?

Острата болка сякаш се пръсна в корема й и тя седна обратно. После усети гаденето. В този момент съвсем неочаквано се появи Тристан.

— О, вече си будна — весело каза той. — Работата ми ме задържа тук и не успях да се приготвя и да отида с Морган. Надявах се да ми правиш компания за обяд. Идвах преди час, но ти спеше. И нали съм си джентълмен, потиснах глада си, но ето ме пак. Боже господи, Алиса, какво има? — нервно попита мъжът, като чак сега забеляза посивялото й лице и конвулсиите на тялото.

— Мисля, че е бебето, Трис — успя да проговори тя, когато си пое дъх. — Тръгнало е.

— Сега? Ще раждаш сега? — Лицето му се изкриви в ужасена гримаса. — Не е възможно. Твърде рано е.

— Знам, Трис — процеди през зъби от болка Алиса. — Но нещо явно не е наред.

— Глупости, Алиса. — Гласът му вече бе спокоен и твърд. — Бебето само решава кога е най-подходящият момент да излезе — убедено каза Тристан и се прокле за предходните си прибързани думи, които я бяха разстроили.

След това се втурна и позвъни за Бърк. Почувства голямо облекчение, когато икономът се появи.

— Дукесата, Бърк — съобщи спокойно Тристан. Раждането започва. Съобщи на баба. Веднага! — разпореди се той.

Възрастният човек загрижено погледна към Алиса, седнала сковано в края на канапето.

— Старата дукеса е на гости у викария, Ваша светлост!

Тристан нервно прокара пръсти през косата си.

— Вярно. Бях забравил. И Каролайн е с нея. Добре, повикай тогава мисис Глиндън.

Знаеше, че тази жена не е най-подходящият човек за случая, но отчаяно се нуждаеше от нечия помощ.

— И мисис Глиндън е с тях, Ваша светлост!

Раменете на Тристан увиснаха. Само не се паникьосвай! Алиса се нуждае от теб!

— Тогава ни изпрати Мейвис, Бърк!

— Мисис Кийнли и Мейвис са в града, за да пазаруват, сър! — икономът се взираше нещастно в килима.

— По дяволите! — нахвърли се върху него Тристан. — Има ли поне една проклета жена в този замък?

— Тристан, моля те, спри да крещиш на бедния Бърк. Вината не е негова.

Алиса намираше ситуацията за безкрайно смешна, но още една, по-силна контракция прекъсна гласа й.

— Извинявай, Бърк. Моля те, нареди на Джанет да дойде.

Момичето бе много младо, но имаше ли друг избор?

Икономът изглеждаше най-отчаяният човек на света.

— Джанет е с Мейвис и мисис Кийнли, Ваша светлост.

Тристан прехапа долната си устна и се опита да сдържи истеричния смях, напиращ в гърлото му. Това бе невъзможно да се случи с него! В този момент стенанието на Алиса го върна в реалността. Изправи глава и се втурна към предизвикателството, което животът му поднасяше.

— Изпрати някого незабавно със съобщение за дука — започна да командва той с трениран от службата си в армията глас. — Веднага да тръгнат за баба, барон Уелс и Мейвис. Всички без бавене да се прибират в замъка. Аз ще остана с дукесата колкото е необходимо.

— Много добре, господарю! — Икономът се затича да изпълнява разпоредбите на Тристан.

Младият човек се приближи до канапето и се приведе объркано над жената:

— С какво мога да ти помогна, Алиса? — меко попита той.

— Не знам, Трис — накъсано прошепна тя. — Може би трябва да се кача горе.

— Да. Чудесна идея. — Бе доволен, че най-после имаше какво да свърши. — Хвани се здраво за ръката ми. Ще ти помогна да се изправиш.

Алиса пое дълбоко дъх и направи каквото се искаше от нея. С последни сили се надигна, а той веднага обви другата си ръка около кръста й. Бавно тръгнаха към вратата.

— Трис! — разтревожено го извика тя и го погледна с недоумение. — Нещо странно става.

Той проследи погледа й и видя малката локвичка на пода.

Алиса се взираше стреснато в очите му и отказваше да разгледа по-подробно килима.

— Кръв ли е? — ужасено прошепна мъжът.

— Не, не мисля така — отговори тя, като напрягаше паметта си да си спомни каквото и да било от това, което бе чувала за ражданията. — Трябва да е околоплодната вода.

Тристан издиша бавно. Нормално ли бе това, или щеше да създаде проблеми!

Като не можеше да издържа повече на напрежението, тя все пак сведе очи към пода.

— Господи, Тристан! — уплашено промълви младата жена.

— Какво? Какво има, Алиса?

— Съсипах килима на баба — проплака тя.

— Да върви по дяволите проклетият килим! Не ме плаши повече така, чуваш ли?

— Няма нужда да викаш, Трис! — Дъхът й излизаше на резки, неравни тласъци. — Аз съм до теб, забрави ли?

— Извинявай. — Той я хвана по-здраво, когато следващата контракция разкъса тялото й. — Страхотна двойка сме, не мислиш ли? — изсмя се мъжът.

Тя нервно се изкикоти, тъй като болката я бе отпуснала за момент.

— Наистина. Ако само някой можеше да ни види!

— Ако продължаваме така, бебето ще се роди на стълбището.

Без да се колебае повече, той я вдигна на ръце и излезе от стаята.

— Сигурен ли си, че ще успееш да ме занесеш до спалнята ми, Трис?

— Да не предизвикваш мъжествеността ми! — възмути се той, намести я удобно в ръцете си и с лекота пое по стълбите. — По-добре ли се чувстваш? — прозвуча спокойният му глас на площадката на втория етаж.

— Като че ли се готвя за бал — бързо изговори Алиса, като вече предусещаше контракциите.

Най-после Тристан отвори с крак вратата на стаята й, огледа се и каза:

— Имаш много хубава стая! — възхищението му бе предназначено да я разсее.

— Чакай, Трис — спря го тя. — Искам да отидем в стаята на Морган. Детето ми трябва да се роди в неговото легло.

— Чудесна идея! — възкликна мъжът, готов да се подчини на всяко нейно желание.

Помогна й да седне на леглото и позвъни. Дикинсън се появи незабавно и ужасено се вторачи в Алиса, която се превиваше, сграбчила страничната колона на леглото.

— Веднага изпрати две жени, които да помогнат на дукесата да се съблече и да приготвят стаята — изкомандва той камериера на Морган.

Прислужничките дойдоха и Алиса се зае да им обяснява от какво има нужда.

Тристан излезе и неспокойно закрачи в коридора пред стаята.

Жените смениха чаршафите и преоблякоха Алиса в чиста долна риза. После сресаха косата й, подкрепиха я отвсякъде с възглавници и удобно настанена в голямото легло, тя зачака.

Когато му казаха, че са свършили работата си, Тристан реши, че може да влезе отново.

— Изглеждаш много добре — каза той и приседна на леглото.

Безпокоеше го страшната й бледност и той отчаяно се надяваше Морган да се появи всеки момент. Жените стояха отстрани и мъжът много добре знаеше, че не е редно да остава, но не желаеше да излезе.

Алиса видя нерешителността в погледа му.

— Моля те, Трис, не ме оставяй! — с разширени от страх очи помоли тя.

— Няма — решително я увери той. — Ще остана, докато Морган си дойде.

Времето се точеше мъчително бавно, контракциите следваха на неравни интервали, някои силни, други по-слаби. Тристан й разказваше за детството си, за белите, които бяха правили заедно с Морган. Опитваше се да я развесели и облекчи болката й. Алиса му бе безкрайно благодарна заради благотворното му присъствие и силните ръце, в които можеше да се вкопчи, когато болката ставаше непоносима.

Морган буквално влетя в огромното фоайе след няколко часа, като бе взел разстоянието от Чартър Оукс до Рамсгейт Касъл за рекордното време от два часа. Беше прашен, потен и полудял от тревога по Алиса.

— Къде е жена ми? — излая той към Бърк, който се опита да му помогне да си свали връхната дреха.

Отмести рязко ръцете на иконома, нервно задърпа наметката си, после с един замах я разкъса и захвърли на пода сред дъжд от копчета.

— Къде е жена им? — повтори дукът с изкривено от напрежението лице.

— Горе, Ваша светлост… — Морган не остави старият човек да продължи и се втурна по стълбите, като вземаше по две стъпала наведнъж.

Стигна на втория етаж, преди Бърк да е успял да събере остатъците от пелерината му. Отвори вратата на спалнята на Алиса, видя празното легло и сърцето му лудо заби. Изхвърча навън, като викаше Бърк и Дикинсън и бълваше неразбрани думи.

— Тук сме, Морган — долетя гласът на Тристан от собствената му спалня.

Дукът спря на средата на площадката и загледа изумено.

— Трис?

— Тук, Морган!

— Какво, по дяволите, правиш ти тук? — извика мъжът и рязко отвори вратата. — Ще ми кажеш ли къде е жена ми?

— В леглото съм, Морган — чу той слабия й глас. Дукът хвърли бърз поглед на пребледнялото й, без капчица кръв, лице, прекоси стаята и я взе на ръце.

— Как си, любов моя — погали я нежно по копринената коса. — Дойдох си възможно най-бързо.

— Бебето идва, Морган — риданията задавиха думите й.

Но той бе вече при нея и тя можеше да даде воля на сълзите си след дългите мъчителни часове.

— Прекалено рано е, Морган — прошепна Алиса. Дукът я притисна до широките си гърди и намръщено се обърна към Тристан.

— Къде е барон Уелс?

— Бърк изпрати човек да го известят. Предполагам, че ще пристигне всеки момент.

Вратата се отвори и в стаята влезе Мейвис, следвана по петите от мисис Кийнли.

— Добре, момичето ми, явно си имаме работа с много нетърпеливо бебе — каза старата бавачка, докато се приближаваше към леглото.

Алиса се извърна в прегръдките на Морган, за да може да види Мейвис, и въздъхна облекчено.

— Слава богу, че си тук, Мейвис!

По-възрастната жена се усмихна нежно и протегна ръка, за да оправи няколко непокорни кичури от косата й. После бързо попита.

— Защо има толкова много хора тук?

Бърк и Дикинсън се мотаеха около вратата и веднага си тръгнаха при тези думи. Жените си размениха погледи с мисис Кийнли и също се запътиха навън.

— Вие оставате ли? — въпросът бе адресиран към дука.

— Да — отговори бързо той. — Всички останали да напуснат.

Стаята бе празна, преди той да е успял да доизрече думите си.

— Успех! — Тристан стисна ръката на Алиса, преди да излезе.

— Благодаря ти Трис — помъчи се да се усмихне Алиса. — Без теб наистина нямаше да се справя.

— Изпрати горе барон Уелс веднага щом дойде, Трис — обърна се към брат си Морган.

Младата жена се облегна отново на възглавниците и тежко въздъхна. Мейвис донесе съд с чиста, хладка вода и снежнобяла кърпа. Застана от едната страна на леглото, докато Морган неотлъчно седеше от другата. Попи потта от челото й и попита:

— Много ли е силна болката?

Алиса погледна нагоре към двете обични лица и потисна стенанието си.

— Не — измъчено отговори тя.

— Опитай се да си починеш — посъветва я Мейвис. — След това ще имаш нужда от цялата си сила.

Как да си почине, помисли си младата жена. Как да го направи, когато тялото й сякаш е, разкъсвано на хиляди парченца.

— Можем ли да й дадем нещо за болката? — попита Морган.

— Не — отговори бавачката. — Обикновено не се препоръчва нищо болкоуспокояващо при раждане. Може би ако докторът разреши…

— Ще се справя, Морган — бодро каза Алиса, когато болката понамаля. — Сигурен ли си, че искаш да останеш?

— Разбира се, че да — с твърда решимост отговори дукът.

— Ще се радвам на присъствието ти, Морган — благодарно прошепна тя.

Глава 20

Алиса се мъчи през цялата нощ. Морган неотлъчно седеше до нея и се опитваше да й вдъхне кураж. Никога не се бе чувствал толкова безпомощен както сега, като я наблюдаваше как страда, за да даде живот на детето им. На разсъмване тя заспа неспокойно и барон Уелс най-после успя да го убеди да слезе долу и да хапне нещо. Морган неохотно се съгласи, но отказа да напусне стаята. Донесоха му поднос със студени закуски и той се сви в ъгъла до малката масичка. Ядеше механично и въобще не усещаше вкуса на храната. Очите му не се отделяха от леглото, в което жена му се мяташе в съня си.

От лицето на Алиса бе изчезнала всякаква руменина, косата й бе мокра от пот. Силните болки от контракциите бяха изцедили силата й. Лекарят постоянно проверяваше температурата й и опипваше корема. Накрая притвори очи и тежко въздъхна.

— Трябва да направите нещо. — Мейвис стоеше наблизо и устните й се движеха в безмълвна молитва.

Бе изплашена. Алиса се бе борила толкова дълго, а почти нямаше резултат.

— Тя няма да издържи…

— Знам — едва чуто прошепна лекарят. — Ще трябва да говоря с дука.

Морган застана нащрек, когато баронът се приближи към него.

— Какво става? — попита той, преди лекарят да успее да проговори.

— Детето не е в необходимата позиция за раждане — обясни барон Уелс. — Това се случва често, само че бебето само се обръща. Надявах се и при този случай да е така. Но не стана.

— Какво може да се направи?

Баронът прочисти гърлото си:

— Страхувам се, че не много, Морган. Мога да се опитам да спася единия от тях. Ти ще трябва да решиш кой.

— Моята жена или детето ми? — невярващо попита мъжът и болката сякаш стисна сърцето му. — Ти искаш от мен да избера един от тях?!

— Има още една възможност — приближи се Мейвис. — Кажете му!

— Да — въздъхна лекарят. — Ако успея да обърна бебето със собствените си ръце. Но е много опасно. Възможно е да причиня повече вреда, отколкото полза. Но тя все пак ще има някакъв шанс да се справи.

— Правил ли си го преди? — Морган се хвана за тази последна надежда.

— Не — призна последният. — Пак повтарям, рискът е огромен.

Морган обърна глава и с невиждащи очи се взря в огъня. После се обърна към старата жена.

— Мейвис? — хрипливо прозвуча гласът му.

— Това е единственият им шанс, Ваша светлост. Виждате, че тя отслабна съвсем. Ако чакаме още, въобще няма да се справи. Нека докторът й помогне!

— Добре — спокойно каза мъжът, а сърцето му кървеше.

— Ще трябва да я държиш, Морган — разпореди се баронът. — Дръж я здраво, каквото и да се случи.

Изми грижливо ръцете си и нервно махна завивката от безпомощното тяло в леглото. После кимна към Морган и той хвана здраво китките на ръцете й. Прикова я в постелята и се надвеси над нея.

— Алиса, сърце мое, чуваш ли ме?

Клепачите й потрепнаха, повдигнаха се мъчително и след като облиза пресъхналите си устни, тя изхриптя:

— Свърши ли се вече, Морган? Бебето излиза ли?

Душата му проплака, но лицето му остана твърдо.

— Всичко е към края си, скъпа, но бебето се нуждае от малко помощ. — Опитай се да стоиш спокойно, любов моя. Барон Уелс ще се погрижи за останалото.

— Добре — доверчиво се съгласи тя.

След това стаята се изпълни с ужасяващите й писъци.

— Морган — крещеше тя неразбираемо. — Спри го, моля те! Какво прави с мен този човек. Умолявам те, накарай го да…

Баронът работеше възможно най-бързо, като се опитваше да не обръща внимание на воплите й. Алиса сякаш агонизираше, очите й се замъглиха, молбите отслабнаха.

Дукът вече реши да каже на лекаря да спре с изтезанията, когато се чу триумфиращ вик.

— Направих го! Мисля, че успях! — Баронът повдигна глава и изтри с ръкав капките пот от челото си.

Алиса се бе отпуснала в ръцете на Морган, тялото й изглеждаше разкривено и безжизнено.

— Алиса! — изкрещя Морган.

— Тя е само припаднала, Ваша светлост — през сълзи каза Мейвис. — Нека си почине малко, преди да я разбудим.

Но Алиса дойде в съзнание сама. Силна контракция сепна изнемощялото й тяло.

— Събери дъх и напъни — посъветва я лекарят. — Бебето е добре и сега ще може да мине през родилния отвор.

Алиса сграбчи ръцете на Морган и напрегна мускули. И най-накрая всичко стана много бързо — главата на бебето се появи, после и цялото телце. Стаята се изпълни с благословен бебешки плач.

Морган го чу и си помисли, че това бе най-прекрасният звук на света.

— Момиче — обяви барон Уелс с възхищение и подаде бебето на Мейвис.

— Момиче! — повтори Морган, повдигна Алиса и я притисна до сърцето си. Най-после се бе свършило.

Бебето се бе родило, Алиса бе жива. И мъжът повдигна глава в безмълвна молитва.

— Не мога да повярвам — слабо прошепна Алиса. — Тя добре ли е?

Морган се разсмя високо.

— Доколкото чувам, гласът й е прекрасен.

— Чудесна е — Мейвис подаде току-що изкъпаното бебе на Алиса.

— О, Господи — промълви младата майка през сълзи.

Морган ги обгърна с големите си ръце, а очите му преливаха от щастие.

— Толкова е мъничка — възхитено докосна той дъщеря си.

— Не си разочарован, нали, Морган? — с безпокойство попита Алиса.

Морган я изгледа шокиран:

— Разочарован?

— Че не е момче, имам предвид.

— Боже Господи, не! — искрено извика дукът.

Мейвис взе бебето от ръцете на Алиса и го подаде на Морган.

— Полежи тук — каза тя. — А аз ще трябва да се погрижа за майка ти.

Морган щастливо приюти бебето и нежно го залюля в прегръдката си.

— Така добре ли е? — обърна се той към барона.

Несигурността бе изписана върху лицето му.

— Чудесно — засмя се лекарят. — Дръж я по-близо до тялото си, Морган. И прикрепяй вратлето и главичката й.

Дукът изпълни указанията и с удивление наблюдаваше как малкото същество доверчиво се сгуши на гърдите му, след което се усмихна с изящните си устни. Силно чукане на вратата го стресна и като видя, че Мейвис и баронът са заети с Алиса, Морган извика с мощен глас:

— Влизай!

— Съжалявам за безпокойството — колебливо започна старата дукеса, — но се тревожим толкова много, а преди малко ми се стори, че чух нещо… О, Морган! — старата дукеса удивено се взираше в ръцете му, които държаха детето.

— Ела, бабо — извика Морган. — И вие също… Трис, Каролайн, искам да се запознаете с някого.

Дукът стана, за да им покаже бебето.

— Толкова е красива — изгука дукесата и нежно погали малката главичка.

— Е, какво е, Морган? Момче или момиче? — попита Тристан.

— Момиче, разбира се, не виждаш ли Трис? — отговори гордо бащата.

Каролайн и Тристан си размениха заговорническа усмивка.

— Поздравления, Морган — меко каза Каролайн. — Как е Алиса?

— Почива си — присъедини се към групата сияещият барон. — Изтощена е от мъчителната нощ, — но вече няма опасност. Опасността премина, слава на бога, но ще я наблюдавам отблизо през следващите няколко дни.

— Дай ми бебето, Морган — настоя старата дукеса и протегна ръце.

Дукът с неохота й подаде малката.

— Истински ангел — обяви с насълзен глас старата жена. — Има твоята брадичка, Морган и моя нос. Да, определено е моят.

— Чудесна е — нежно каза Тристан. — Ще трябва да слезеш долу, Морган — продължи той. — Бърк и мисис Кийнли са полудели от тревога.

Дукът кимна и се приближи до Алиса. Наведе се и я целуна по челото.

— Опитай се да си починеш, любов моя. След малко се връщам.

Старата дукеса се настани удобно и отказа да придружи останалите. Предпочете да остане с прекрасната си правнучка. Гледаше я с обожание и не я остави в люлката, докато малката не заспа. Чак тогава старата жена тихо излезе от стаята.

— Мислила ли си за името на дъщеря ни, скъпа? — попита я Морган, след като премести големия поднос с остатъците от вечерята от леглото.

— Иска ми се да я наречем Катрин — отговори Алиса и погледна към люлката, в която спеше бебето.

— Катрин? — засмя се дукът. — Ти, разбира се, знаеш, че това е първото име на баба.

— Да. Мислиш ли, че ще е доволна?

— Ще полудее от радост — възкликна Морган. — Тя и сега не се отделя от бебето. Мога да си представя как ще я разглези, ако я наречем на нея.

— Добре. Харесвам идеята някой да глези дъщеря ми — твърдо каза Алиса. — А второто й име ще е Елинор, на майка ми.

И така, в една мразовита декемврийска утрин Катрин Елинор Аштън бе кръстена в малката църква на семейството в замъка. Тристан и Каролайн с гордост приеха да станат кръстници, а старата дукеса настоя да държи малката по време на церемонията. Вечерта Морган сърдито мърмореше за поведението на баба си и Алиса се насили да му се усмихне:

— Така ли ще я защитаваш винаги, Морган? А какво ще правиш, когато стане младо момиче и се заредят ухажорите?

— Господи! — Той видимо пребледня. — Разни нетърпеливи контета да се навъртат около дъщеря ми? Не ме ли състаряваш преждевременно?

Алиса се изсмя високо, наслаждавайки се на очевидното му раздразнение.

— Започвате да гледате на жените по друг начин, Ваша светлост, така ли?

— Предполагам, че да — съгласи се той с широка усмивка.

Наблюдаваше я, докато кърми, и нищо по безизразното му лице не показваше чувствата му.

Любовта, която изпитваше към Алиса, растеше с всяка седмица. Понякога чувството бе толкова силно, че го обземаше изцяло. Но все още се страхуваше. Да, бе й отдал сърцето си, но как да й го покаже? При тази мисъл усещаше ужас, но и опиянение. Знаеше, че тя все още мисли, че той се е оженил за нея само заради детето. И сега, след като явно бе влюбен в дъщеря си, не искаше Алиса за пореден път да разбере погрешно любовните му обяснения. Този път нямаше да има недоразумения. Щеше да изчака и да избере най-подходящия момент, за да й каже, че я обича.

— Напредваш ли с приготовленията за Коледните тържества? — Дукът с опитни ръце пое бебето от скута на майка му.

Постави малката на рамото си и бавно се заразхожда из стаята. Алиса ги наблюдаваше с нарастващо удивление. Нейният арогантен, красив и по принуда задомен дук нежно галеше гръбчето на дъщеря си. Катрин се оригна шумно и родителите й се усмихнаха едновременно. Морган постави детето в елегантната люлка, загърна я грижливо със завивката. После се обърна към жена си.

Тя все още не бе закопчала роклята си и Морган видя млечнобелите пълни гърди. Усети как се възбужда и несъзнателно впи нокти в ръцете си, за да се овладее. След това прочисти гърлото си и отново попита за коледните приготовления.

— Старата дукеса вече ми обясни някои от традициите на замъка. Освен това ми помага във всичко.

— Добре. Не се преуморяваш, нали, Алиса? Баронът ми каза, че ще ти трябват поне няколко седмици, за да се възстановиш напълно.

— Всичко с мен е наред. Скъпият барон го потвърди тази сутрин. Освен това ме увери, че ще съм в цветущо здраве само след броени дни — подчерта Алиса.

Морган не можа веднага да разбере истинския смисъл на казаното, но възхитителната й руменина му подсказа намека и той я изгледа със страстен, почти похотлив поглед:

— Може и да са няколко дни за барон Уелс, скъпа моя — прошепна той, — но за мен са цяла вечност.

Протегна се и я привлече към себе си. Целувката му бе нежна, но Алиса почувства желанието му. После усети познатото вълнение, предизвикано от настойчивия му език, и сключи ръце около врата му. Несъзнателно раздвижи хълбоци срещу него, като се наслаждаваше на нежните ласки на пръстите му.

— Ако продължаваш по този начин, ще пратя по дяволите съветите на добрия доктор.

— Съжалявам — шеговито промълви Алиса и невинно го погледна в очите.

— Съмнявам се, че изпитвате каквито и да било угризения, мадам — сухо отговори той, пусна я и постави последна целомъдрена целувка на челото й. — Огромен куп досадна кореспонденция ме чака в кабинета. Ще се видим на следобедния чай, ако ми обещаеш, че ще си починеш.

— Добре, Морган — отзивчиво отговори младата жена и дукът учудено повдигна вежди от тази неочаквана готовност. — Нямам друг избор — продължи тя. — Ти току-що ми демонстрира какво ме очаква, ако се възстановя бързо.

Заразителният смях на мъжа й стигна чак до входното фоайе, като събуди любопитството на слугите.

После дойде вълшебството на коледната утрин. Всички присъстваха на службата в малката църква на замъка, а после след обяд се събраха в балната зала. Алиса, под ръководството на старата дукеса, бе превърнала салона в приказна феерия — отвсякъде надничаше свежа зеленина с вплетени между клонките разноцветни гирлянди, проблясващи на светлината на многобройните бели, червени и зелени свещи. Под огромната маса бяха струпани красиво опаковани подаръци, покрай стените бяха аранжирани кулинарните деликатеси. В центъра на залата бе чудото на тържеството — огромен Йоркширски коледен пай. Мисис Кийнли с гордост бе обяснила на Алиса как лично бе наблюдавала приготовлението му. Произведението наистина бе шедьовър на кулинарията по специална рецепта — напълниха гълъб с вкусни дреболии, после го поставиха в дива яребица, нея положиха в кокошка, кокошката — в гъска, гъската — в пуйка. После обвиха всичко в тесто и го поляха с масло. Икономката бе също много доволна от масата с десертите, отрупана с пирамиди от табли с наредени върху тях торти, сладоледи, тропически плодове, кремове, захаросани ядки, кексове и други сладкиши.

След като опитаха от деликатесите, започна раздаването на подаръците. Алиса стоеше до Морган и заедно с Каролайн, Тристан и старата дукеса поздравяваше членовете на персонала на замъка, като за всеки имаше малък подарък. Веселото настроение се повиши още повече, когато музикантите засвириха и танцуващите двойки изпълниха голямата зала.

В този момент Морган даде дискретен знак и господарите, един след друг, напуснаха салона, за да оставят слугите да се повеселят спокойно.

Алиса бавно изкачваше голямото стълбище и коментираше с Каролайн изненадата, приготвена за Морган. И двете с нетърпение очакваха вечерята, на която щяха да си разменят подаръците.

— Това наистина е най-прекрасната Коледа, която някога съм прекарвала — възкликна Каролайн. — Бях чувала за традициите на замъка, но никога не бях присъствала на подобно тържество.

Алиса кимна:

— Засега всичко върви чудесно. Баба ми разказа, че обичаят за размяна на подаръци е немски и за първи път го е видяла у една своя приятелка — дукесата на Йорк.

Алиса стигна до стаята си, усмихна се на Каролайн и влезе вътре, следвана по петите от Морган. Завари Мейвис да се грижи за бебето и я изпрати да се весели с останалите. После седна на освободеното от бавачката кресло и леко залюля люлката, като не изпускаше от очи изящните черти на малкото личице. Беше просто невероятно как това дете приличаше толкова много на Морган със сребристосивите си очи и упорита брадичка. Тъкмо се двоумеше дали вече да не събуди бебето за хранене, когато съпругът й се появи, пресегна се и взе малката в ръце.

— Трябва да призная — с твърд глас започна той, — че дъщеря ни става все по-красива и по-красива с всеки изминал ден.

— Естествено е да го твърдиш, Морган. Катрин е изцяло твой образ и подобие.

Младата жена пое бебето от ръцете на мъжа си и седна на удобен стол пред камината, за да се приготви за кърмене. След малко стаята се изпълни от силното и доволно мляскане на детето.

— Не е много възпитана, нали? — весело каза Морган.

— Наистина яде като малко зверче — съгласи се Алиса.

Малката се засити и младата жена я подаде отново на баща й. Бавачката на Катрин се забавляваше в балната зала, но Алиса знаеше, че Морган с удоволствие ще се погрижи за дъщеря си.

— Имам нужда да полегна преди вечеря. Моля те, сложи Катрин да спи. Ще я чуя, ако се разбуди.

Морган кимна.

— Ще кажа на Дикинсън да ти изпрати Джанет, за да ти помогне при обличането довечера.

Отпочинала и ободрена, Алиса се взираше невярващо в огледалото. Беше доволна да забележи, че фигурата й бе възвърнала обичайната си изтънчена слабост, с изключение на пълните гърди, които подчертаваха женствеността й. Роклята й, специално ушита за случая в Лондон, беше с по-усложнен модел от обичайното. Богатият китайски креп падаше плавно и стегнато обгръщаше тялото й отпред, докато отзад образуваше богат шлейф. Самата пола се състоеше от пет волана, украсени със златисто бродирани панделки. Горната част на роклята бе също в златисто, с набор точно под бюста и стигащи до лактите ръкави. Дълги бели ръкавици и меки ниски обувки допълваха тоалета.

Алиса се намръщи и отстъпи няколко крачки назад. Джанет бе решила, че прическата, която би подхождала на тази рокля, е огромен, сложен кок. И бе прекарала последния час в създаване на творението си. Прекрасната червеникава коса бе опъната високо като корона, от нея излизаха отделни кичури, в които бе вплетена тел. Множество гребени поддържаха прическата, а красиви свежи цветя от оранжерията създаваха впечатлението за цветна градина.

— Изглеждате великолепно — обяви Джанет. — Негова светлост няма да свали поглед от вас тази нощ.

— Не се и съмнявам — подхвърли Алиса. — Благодаря ти, Джанет!

След като момичето излезе, тя продължи да се взира в огледалото, като не можеше да реши дали харесва новия си образ. В този момент се появи Морган. Алиса притаи дъх и се обърна към него в очакване.

— Добър вечер — поздрави той, а очите му издадоха изненадата от видяното. — Готова ли си да слезем долу?

— Ти не я харесваш — разочаровано прошепна тя.

— Какво имаш предвид под „не я харесваш“? Роклята е прекрасна и ти си великолепна както винаги.

— Морган, знаеш, че никога не съм харесвала начина, по който лъжеш. Правиш го толкова лесно и с такава готовност! — избухна младата жена.

Отиде до тоалетната маса и нерешително вдигна гребена.

— Какво да правя с това?

— Не е толкова лошо. Ефектът е… — Тя му отправи смразяващ поглед. — Е, добре — продължи мъжът. — Изглеждаш, като че ли куп птици са се загнездили върху главата ти и се канят да мътят. Сега доволна ли си?

Алиса нервно се разсмя при удачното му описание.

— Хайде, помогни ми, Морган! — Тя започна да сваля фибите от главата си.

Той се зае с готовност да маха цветята, после и гребените. Най-сетне дойде ред на кичурите. Алиса внимателно освободи косата си от жиците и тя свободно се разпиля по раменете й. Младата жена разтърси глава с облекчение.

— Така е много по-добре — заключи тя. — И без това не бях сигурна, че ще успея да нося цялата тази тежест толкова дълго време.

Морган взе четката от ръката й и започна да разресва прекрасните къдри.

— Ето, така предпочитам косата ти, скъпа — прошепна в ухото й той, прокара пръсти сред кичурите и очите им отново се срещнаха в огледалото.

Веселите искрици бяха изчезнали от погледа на мъжа и той жадно се взираше в разголените й рамене. Притисна я рязко към възбуденото си тяло и прилепи устни до нежната кожа.

— Имаме ли достатъчно време? — прошепна Алиса.

— Какво? — заекна той, несигурен, че е разбрал въпроса.

Алиса се обърна в прегръдките му и го погледна в лицето.

— Питах те дали има достатъчно време — повтори тя и обсипа лицето му с леки целувки.

— Мислиш ли, че си достатъчно добре?

Алиса усети напрежението на мускулите и тревогата в гласа му.

— Ще трябва някак да издържа на тази болка — промърмори тя, привлече ръката му и я постави между бедрата си. — Точно тук.

Морган я погледна и радостно се разсмя.

— Имате късмет, мадам. Разполагам с това, което ви трябва!

Глава 21

Алиса протегна ръка и разкопча ризата му, очите й не изпускаха неговите. Пръстите й дразнещо се провряха, после се спуснаха към къдравите косми на гърдите му. Морган шумно въздъхна и се зае да се оправи с копчетата на гърба й.

Бавно и мъчително се разсъбличаха. Най-сетне той я взе на ръце и я отнесе в леглото. Тя усети хладината на покривката по голото си тяло и ненаситно отговори на целувките му.

— Толкова си красива, любов моя — дрезгаво прошепна Морган.

Младата жена си позволи да се наслади на чувствата си след дългото въздържание. Бе готова за любов. Ръцете му се плъзнаха по бедрата й и разбраха това. Тя се надигна срещу пръстите му, дъхът и излизаше на резки тласъци. Морган се опита да се въздържи и да увеличи времето на удоволствието, но тя не му разреши — привлече го към себе си в няма покана. Чувстваше се толкова топла и влажна, че на него не му оставаше нищо друго, освен да проникне в нежната утроба. Тя го прие, заключи бедра около таза му, искаше да го усети максимално дълбоко в тялото си.

После той викаше името й, запечатваше устните й с целувки и крещеше, че не издържа.

Алиса сякаш се бе загубила в някакъв друг свят на чувственост и силни усещания, тялото й живееше с всяка своя клетка. Морган усети наближаването на оргазма й и изля семето си в нея тъкмо когато тя достигна връхната точка.

След това лежаха заедно, той нежно галеше бузата й. Надигна се, подпря се на лакът и загледа с любов нежното тяло до себе си. Сърцето му бе изпълнено с удовлетворение и покой, неизпитани досега.

— Обичам те — думите му прозвучаха силно и ясно. Алиса застина неподвижно, после му се усмихна лъчезарно. Очите й се изпълниха с щастливи сълзи:

— От известно време си мислех, че може да е вярно, но трябва да си призная, че е чудесно да го чуя.

— Знам, че се държах като пълен идиот, но любовта не е чувство, което бих допуснал лесно в сърцето си. — Той се взря в очите й и тя изненадана видя, че силният й съпруг всъщност притежаваше чувствително сърце и ранима душа.

— Отдавна ли разбра, че ме обичаш?

— Вероятно — отговори той, облекчен, че й бе разкрил любовта си, но все още притеснен от признанието си. Прокара леко длан по голия й гръб и се усмихна ослепително. — По-добре да ставаме и да се обличаме. Сигурно всички се чудят какво е станало с нас.

Направиха го неохотно. Морган имаше по-лесната задача да закопчава и завързва пандели, но Алиса трудно се справи с шалчето около врата му. След няколко неуспешни опита той най-накрая обяви, че изглеждат задоволително. Надяваше се, че Дикинсън няма да има достатъчно време да ги разгледа подробно. Перфектният му слуга щеше да се изчерви от срам, ако забележеше измачканата му риза.

Стигнаха до вратите на салона. Постояха за малко, хванати за ръце, и преди дукът на Гилингам да отвори, Алиса прошепна нежно:

— Обичам те, Морган. Обичам те толкова много…

Влязоха сияещи в стаята. Леко измачканите им дрехи и щастливите лица предизвикаха радостна усмивка по лицето на старата дукеса.

Разменяха си подаръците и Морган погледна изненадано към жена си, когато видя своя — кожена юзда.

— Благодаря ти, скъпа — учтиво измърмори той и Алиса се разсмя на явно конфузното положение.

— Подаръкът има й втора част, Морган — подразни го тя. — Но се страхувам, че за него не е много подходящо тук, в салона.

— И бих могъл да добавя, големи братко, че лорд Едмъндс ме осведоми, че съпругата ти движи сделките с по-твърда ръка дори и от самия теб — изсмя се Тристан.

— Ти си купила кобилата на лорд Едмъндс? — възкликна Морган, като разбра за какво се смееха останалите. — Оня кон, за който се опитвах да се спазаря на рождения ден на Катрин?

— Точно така — продължи Алиса, щастлива, че изненадата й сполучи. — Трис ми каза колко се възхищаваш на животното и аз се почувствах отговорна, че те накарах да се върнеш от Чартър Оукс, без да си приключил сделката. Мисля, че това е най-малкото, което можех да направя в случая. Подаръкът е също и от дъщеря ти.

— Благодаря, Алиса. — Морган прекоси стаята и прегърна жена си. — Подаръкът е великолепен. А сега е твой ред.

Той й подаде малка, изящно опакована кутийка.

Развълнувана, тя разкъса опаковката и леко се вцепени, когато разбра, че това са скъпоценности. Колебливо повдигна капака и въздъхна изумено при вида на съдържанието й: капковидните обеци блестяха със зелен смарагдов пламък, до тях искреше с кристална чистота диамантена диадема. В центъра й хвърляше отблясъци най-големият смарагд, който Алиса някога бе виждала.

— Боже господи — възкликна Каролайн с разширени от удивление очи. — Тези скъпоценности са достойни и за кралица, Алиса!

— Харесват ли ти, сърце мое? — с любопитство и нетърпение попита Морган.

— Не мога да повярвам — отговори Алиса. — Никога не съм си мислила, че съществува подобна красота.

— Много впечатляващо наистина — съгласи се Тристан. — Ето го и твоя подарък, Каролайн. — Той й подаде голям пакет.

Каролайн разсеяно се зае да развързва панделката, като не сваляше очи от скъпоценностите в ръцете на Алиса. После видя, че в голямата кутия имаше още една, по-малка, а в нея друга. Усмихна се на Трис, тъй като знаеше навика му да се шегува. Най-накрая стигна до последната кутия и замаяна разбра, че е същата като на Алиса.

— Господи, като моите са! — прошепна Алиса, когато Каролайн извади скъпоценната диадема. — Само че вместо смарагди, в твоите блестят сапфири.

Каролайн преглътна шумно, сълзите протекоха по лицето й. Тристан приседна до нея и се наведе да я целуне.

— Все още ли мислиш, че си се омъжила за погрешния брат? — подразни я той и близна ухото й.

— О, Тристан — през сълзи избъбри тя. — Какво да правя с теб?

Трис скръсти ръце и я погледна с очакване.

— А сега ти ми дай подаръка.

— Ще го получиш, когато останем насаме. Засега вземи това.

Той разопакова кутията с нетърпеливи като на малко дете пръсти и искрено се възхити на малката нефритена статуетка, представляваща изящна конска глава.

— Готови ли сме за масата? — попита старата дукеса.

Тя държеше в ръце красив златен медальон с капаче. Вътре бяха поставили малък портрет на Катрин. Старата жена го сложи на врата си и гальовно го замилва.

— Казах на Бърк да остави подносите на масичките за сервиране. Ще се оправим и сами. Искам целият персонал да се повесели.

Докато вечеряха с пай от омар, ростбиф с пресни картофи и брюкселско зеле разговаряха за изминалия ден. После, при поднасянето на пудинга с бренди, Тристан спомена за ежегодния зимен бал, който организираха в Рамсгейт Касъл.

— Ще бъдете ли домакини и тази година? — попита той брат си.

Морган се облегна назад:

— Наистина не съм мислил по въпроса, Трис. — Дукът потърка бузата си с привичен жест. — Това ще ни даде чудесна възможност да въведем Алиса в обществото, но аз не съм сигурен дали тя се е възстановила достатъчно за подобно натоварване.

— Чувствам се чудесно, Морган — намигна му Алиса.

Той също й се усмихна съзаклятнически.

— О, кажи ми, че ще го обмислиш, Алиса — примоли се Каролайн. — Знаеш ли, Тристан ми предложи да се омъжа за него на миналогодишния бал.

— Трябва да съм прекалил с пиенето тогава — подигравателно се намеси Тристан, после изохка, защото Каролайн го ощипа злобно.

— Заслужаваш си го, щом я дразниш така — твърдо отсече старата дукеса. — Но наистина би било чудесно да продължим традицията. Само ако си напълно здрава, Алиса. Разбира се, аз и Каролайн ти предлагаме помощта си.

— Няма нужда да се притеснявате — отговори Алиса, но в гласа й пролича несигурност пред перспективата да посрещне толкова много гости. Обърна се към Морган, видя любовта в очите му и твърдо продължи. — Обещавам да превърна бала в истинско събитие. Със сигурност приемаме да сме домакини и тази година.

На следващата сутрин Морган и секретарят му, Джейсън Камерън, работеха в кабинета, когато Бърк обяви неочакван посетител.

— Лорд Касълриг! — възкликна Морган при появата на министъра на външните работи. — Не знаех, че сте в Портсмут.

— На гости сме у роднини на лейди Касълриг в Саутхемптън — започна лордът. — Но тази сутрин получих много обезпокояващи новини и реших, че трябва незабавно да бъдете уведомен. — Погледна към Джейсън Камерън и последният забързано излезе. — Двамата агенти, които изпратих да следят Дюпон, са изчезнали.

— Изчезнали? — недоверчиво повтори Морган.

— Не дойдоха на предварително определената среща. Веднага изпратих хора по следите им, но досега не сме открили нищо — лорд Касълриг тежко въздъхна. — Страхувам се, че има и друго. Наскоро получихме информация, която показва, че член на вашето семейство е във връзка с Фолкън.

— Какво? — Дукът скочи на крака.

Министърът потри нервно ръце и продължи:

— Ще трябва да ми обясните как вашият брат, втори син в семейството, разполага с толкова много средства.

— Брат ми е спечелил честно парите си — студено отговори Морган. — Ако си бяхте направили труда да съберете повече данни, щяхте да знаете истината. Отказвам да коментирам каквито и да било слухове за характера и богатството на Тристан. Когато започнахме цялата тази работа, аз бях примамката. Естествено е Фолкън да насочи подозренията към брат ми.

— Заслужава си да помислите. Брат ви е имал възможност да изнесе секретните данни, които вие скрихте. Имал е достъп и до трите места. Не липсва и мотив — парите!

— Не знаете какво говорите — сурово го прекъсна Морган. — Отказвам да слушам повече тези глупости, без да видя сам така нареченото доказателство.

— За съжаление, е невъзможно — отговори лорд Касълриг. — Точно тези агенти, които се занимаваха със случая, са изчезнали. Документите също.

— Достатъчно! — Морган стовари юмрука си върху бюрото. — Следвах инструкциите ви през последните няколко месеца без какъвто и да било резултат. Време е да взема инициативата в свои ръце. От този момент аз ще планирам действията си.

— Какво точно предлагате?

— Ежегодно организирам бал в Рамсгейт. След няколко седмици ще имаме възможност да заложим капан на Фолкън и да приключим с тази работа веднъж завинаги — твърдо отсече Морган.

— Ще ви помогна с каквото мога — съгласи се лорд Касълриг.

— Чудесно. Ще се свържа с вас веднага щом подготвя подробностите. Ще трябва да ми изпратите сочна примамка. Вярвам, че вие и лейди Касълриг ще присъствате на събитието.

— Да — леко се усмихна министърът. — Със сигурност ще бъдем на бала. Имам чувството, че вечерта ще бъде знаменателна.

— Как вървят приготовленията за бала, скъпа? — попита Морган, като я завари да закусва, докато работеше на бюрото си.

— Не съм съвсем сигурна — призна Алиса и вдигна няколко листа замислено. — Най-накрая реших да работя сама в стаята си без баба, Каролайн и мисис Глиндън. Невъзможно ми е да се съсредоточа, докато и трите непрекъснато си спомнят и разказват за предишните балове.

— И върху какво работиш сега? — със симпатия продължи дукът.

— Варианти на менюто. Но все не успявам да се справя с количествата храна, които ще бъдат необходими за триста души. Никога не ми се е случвало да храня толкова хора наведнъж. И реших да изготвя списък на отделните ястия, а останалата част от работата да предоставя на мисис Кийнли.

— А списъкът на гостите?

— Кой по-точно? — Алиса започна да рови сред книжата. — Баба ми даде два отделни. Единият е с хора, на които се изпращат покани само за бала. Другият е за гостите, които ще нощуват. — Тя му подаде два свитъка.

Той ги прочете и направи съответните поправки и допълнения.

— Кажи на баба и Бърк да приготвят спалните за тези, които ще останат през нощта. Аз ще наредя на Джейсън да помогне на мисис Глиндън при адресирането на пликовете. И остави украсата на Каролайн. Нещо друго?

Алиса въздъхна облекчено.

— Така е добре. Трябва да ти призная, че никога не съм си представяла, че ще е толкова сложно.

— Сигурна ли си, че не се претоварваш?

— Не, не мисля подобно нещо. — Помълча няколко минути и продължи: — Знаеш ли, това ще бъде първият ми бал, Морган.

Той се сепна, погледна я изненадано, после я взе на коленете си.

— Ще бъде чест за мен да те съпровождам, скъпа лейди.

Тя го целуна по врата и се сгуши плътно до гърдите му.

— Просто искам да се гордееш с мен, Морган. — В гласа й се прокрадна съмнение.

— Винаги съм бил горд с теб, любов моя. — Той затегна прегръдката, но усети, че съпругата му сякаш застина.

— Бихте ли ми обяснили, Ваша светлост — студено прозвучаха думите й.

Морган проследи погледа й върху бюрото, на което лежаха преработените списъци, и се опита да задържи изплъзващото се тяло.

— Защо сте добавили Маделин Дюпон и брат й към гостите?

Дукът отказа да я пусне, погали гърба й успокоително и се опита да намери подходящ отговор.

— Чакам, Ваша светлост!

— Те са присъствали и миналата година — отговори вяло той.

Тя успя да се откъсне от прегръдката му и стоеше вдървено, с гордо вдигната брадичка.

— Обяснението ви не е достатъчно. Аз сама изготвих списъка за този бал и прецених, че те трябва да отпаднат.

— Дюпон ще присъстват — сухо каза дукът.

Очите на Алиса се разшириха, но тя не се предаде:

— Виждам, че са поканени и да прекарат нощта в замъка. Защо?

— Трябва, Алиса! — повтори Морган, като отбягваше погледа й.

— Не! — твърдо настоя тя и скръсти несговорчиво ръце.

Морган я изгледа със смразяващо неодобрение:

— Аз съм господарят на този дом, мадам! Ще направите каквото ви кажа!

Но тя не отстъпи:

— Не съм ви слугиня, сър! Доколкото си спомням, съм ваша съпруга. И господарка на този дом. Отказвам да приема тази жена в къщата си, докато не ми представите задоволителна причина за това.

Морган се почувства победен от доводите й. Тя беше права. Трябваше да й разкаже всичко.

— Седни, Алиса. Ще говоря дълго.

И той започна разказа си със срещата с лорд Касълриг и завърши с плана да залови Фолкън, като му заложи капан.

Алиса мълчаливо го слушаше и се опитваше да запомни всяка подробност от невероятните събития.

— Ти не вярваш, че Тристан може да е замесен, нали? — попита тя, след като Морган спря да говори.

Той поклати глава:

— Разбира се, че не!

— Ще бъде ли безопасно тук, в Рамсгейт, за Катрин? И за баба?

— Не се безпокой. Вече съм се разпоредил за допълнителна охрана.

— Трябва да ти призная, Морган, че намирам всичко това за много…

— Невероятно?! Споделям чувствата ти, скъпа.

— Сигурен ли си, че никой от двамата Дюпон не е Фолкън?

— Не съвсем. Но колкото и да мисля, не откривам възможност да са успели да се доберат и до трите места, в които бях скрил документите. Просто нямаха достъп. Невъзможно е да са го направили без съучастник.

— Ами слугите?

— Същото е. Не биха могли да достигнат и до резиденцията ми в Лондон, а още по-малко до Уестгейт Менър.

Алиса се сепна.

— Значи затова дойде през май в имението на баща ми. За да откриеш онези документи в бюрото и да проследиш нишката, която води до френския шпионин. Предполагам, че му дължим благодарност.

— Как стигнахте до това внезапно решение, мадам?

— Ако не трябваше да търсиш плика със секретните документи в старото бюро, никога нямаше да се върнеш в Уестгейт Менър. Така че Фолкън е отговорен за нашата женитба.

Морган се изсмя.

— Ще се радвам да го информирам за този интересен факт, когато най-после се срещнем.

— Сигурен ли си, че планът ти ще проработи? — попита Алиса, като не пропусна да забележи, че той остави въпроса й за идентичността на Фолкън без отговор. Бе сигурна, че Морган подозира някого.

— Уверен съм, че добре съм заложил капана. Стръвта е толкова голяма, че той няма да й устои. Освен това, ако предположението ми излезе вярно, Фолкън ще е вече в замъка. Остава ни само да го пипнем на местопрестъплението.

Алиса го погледна настойчиво:

— Кого подозираш, Морган?

— Гилбърт Гренъм, брата на Каролайн — тежко въздъхна дукът. — Не ми се иска да е вярно, но знам колко обезоръжен е младежът в присъствието на Маделин Дюпон. Всички мъже вършат глупости в името на любовта.

— Боже мой — снижи глас Алиса. — Бедните Каролайн и Присила. Те толкова го обичат.

— Трябва да се докаже първо. Има и още една възможност, но тя е направо смешна на пръв поглед — промърмори той на себе си и прегърна Алиса. — Не се безпокой за това, скъпа. Ще се погрижа за всичко.

— Вярвам ти, Морган — отговори тихо тя. — Ако има нещо, с което бих могла да помогна…

— Не — твърдо отговори мъжът. — Няма да те излагам на никаква опасност. Ще трябва да ми обещаеш, че няма да се месиш!

— Ще направя каквото ми кажеш, Морган. — Тя отбягваше очите му. Нямаше никакво намерение да стои настрана, ако разбереше, че го грози опасност. — Ще бъдеш внимателен, нали?

— Да — отговори автоматично той, наклони глава и започна да я целува. — Мисля, че се претоварваш с работа, любов моя…

— О, така ли? — гърлено се засмя тя, защото той дразнеше с целувки ухото й.

— Като твой съпруг се считам за длъжен да ти напомня, че трябва да си почиваш. Остави този бал засега — въздъхна Морган и прокара пръсти по устните й. — Мисля, че леглото няма да ти се отрази зле.

— Ако и вие се присъедините към мен, Ваша светлост, никога няма да си почина!

Глава 22

Три седмици по-късно Алиса стоеше до Морган и с безизразно лице приемаше поздравленията на семейството на Каролайн, на което я представяха в момента. Гренъм бяха пристигнали рано сутринта в деня на бала, съпроводени от Тристан и Каролайн. Лейди Гренъм, дребна, набита жена непрекъснато кръжеше около Алиса и сипеше ласкателства за новата дукеса и раждането на Катрин. За разлика от нея барон Гренъм избоботи няколко думи за поздрав и незабавно започна разговор за коне с Морган.

Присила я поздрави, като че ли бяха стари приятелки, и после й представи брат си, Гилбърт. Алиса се насили да се усмихне, като си помисли, че пред нея може би стои един френски шпионин. Но не успя да види в хубавия млад мъж нищо подозрително.

Извини се на групата с неотложни ангажименти по подготовката на бала и заедно със старата дукеса, която веднага предложи помощта си, излязоха от стаята.

— Винаги си мисля, че ще полудея, ако остана повече от няколко минути да слушам бъбренето на лейди Гренъм — възкликна старата жена. — Благодаря ти, че ме спаси.

Алиса й се усмихна с обич.

— Сега ще изпищиш ужасена и ще търсиш кой да те спаси от мен, защото се каня да ти възложа работа.

— Чудесно. Ще свърша всичко, което поискаш от мен, само не ме пращай да забавлявам Гренъм.

— Ще оставим Тристан да свърши това. Ще ги помоля с Каролайн и да посрещат всички по-рано пристигнали гости. Не искам да ме прекъсват до довечера. Би ли прегледала музикалната програма?

Алиса порови сред многобройните книжа по бюрото си и най-после подаде на старата дукеса необходимия списък.

— Нещо друго?

Алиса помисли малко, преди да отговори:

— Нищо не ми идва на ум в момента. Щом излезеш от стаята, веднага ще се появят поне една дузина въпроси.

— Не се безпокой толкова, момичето ми — настоя старата жена. — Знам, че всичко ще е наред довечера. Ако имаш нужда от мен, ще бъда в детската стая при Катрин — наведе се и целуна Алиса по бузата, преди да се оттегли.

Останалата част от деня премина като сън, защото непрекъснато се налагаше да проверява най-различни ангажименти и подробности. Разбра, че наистина се е преуморила, когато Бърк за трети път настоя, че тя трябва да си почине преди бала. Най-после реши, че може да го направи, и се прибра в стаята си.

Докато чакаше да напълнят ваната с топла вода, се появи Морган с чиния в ръце.

— Донесох ти нещо леко за хапване — промърмори той, докато си пускаше по някое зърно грозде в устата. — Предполагам, че не си имала време да ядеш нещо.

— Благодаря ти, наистина бях твърде заета, за да мисля за ядене. — Тя с настървение се нахвърли върху френското сирене.

Двамата ядяха мълчаливо и наблюдаваха слугите, които пълнеха ваната.

— Аз ще помогна на дукесата, Джанет — обърна се Морган към момичето, чакащо до димящата вода.

Алиса го погледна с укор:

— Ще ми трябват часове, за да се изкъпя, ако ти ми помагаш, Морган — сърдито каза тя на развеселения си съпруг. — Точно днес не ми е до шеги.

Морган придоби нещастен вид и постави голямо парче плод в устата си.

— Мислех, че цените услугите ми на камериерка, мадам.

— О, Морган — въздъхна Алиса. — Моля те, престани! Много съм изнервена, за да понасям закачките ти. — Тя му обърна гръб. — Помогни ми с роклята, защото водата ще изстине:

Той нарочно я изчака да се потопи във ваната и каза:

— Дюпон пристигнаха.

— Така ли? — високо възкликна Алиса, като си играеше с парчето ухаещ на лавандула сапун. — Вярвам, че са настанени възможно най-добре.

— Предполагам — незаинтересовано отговори Морган. — Видях Бърк да им показва стаите. Уверих се, че ще спят в различно крило от това на Гренъм. Ще им коства доста усилия да се свържат помежду си.

Младата жена поклати глава:

— Все още намирам това за невероятно. Сигурен ли си в предположението си? Гилбърт изглежда съвсем порядъчен млад човек.

— Мъжете невинаги са това, което изглеждат, Алиса!

— Нито пък жените — промърмори тя и му отправи победоносна усмивка. — А сега ми изпрати Джанет, Морган. Имам нужда от помощ, за да си измия косата. Става късно, а аз ще трябва да съм напълно готова за тази вечер навреме. Искам да зашеметя гостите.

— Аз съм единственият, когото трябва да впечатлиш, любов моя — тихо отговори той. — А ти вече успя да го направиш.

— Благодаря ти, Морган. — Тя обхвана врата му с ръце и се надигна да го целуне.

Целувката й бе нежна и сладка, но Морган искаше повече. Усещаше мокрите й гърди през ризата си и това го възбуди. Той насила разтвори устните й с език и настойчиво проникна в меката дълбина.

Алиса едва успя да се освободи и се опита да нормализира дишането си. Коленете й отмаляха от желание и тя благодари на бога, че е седнала. Мъжът бавно започна да сваля дрехите си. Тя най-после намери сили да се примоли отново:

— Морган — промърмори с последно усилие на волята, като не знаеше какво точно иска от него — да спре или да побърза.

Освободил се от дрехите си, той се пресегна и я извади от водата. Тя прегърна врата му и Морган понесе хлъзгавото й мокро тяло към дебелия килим пред камината. Ръцете му я възбудиха до болка и тя се надигна към него в няма молба да я освободи от сладката агония. Морган легна върху нея и навлезе в тялото й с мощно движение. Алиса го прие, обхвана го целия със стегнатите си мускули и за първи път оргазмът я връхлетя толкова внезапно. Мъжът продължи, като търсеше собственото си удовлетворение, и с нейна помощ достигна върха след броени секунди. После се отпусна изтощен, но доволен. Усети я, че трепери, и неохотно стана, за да я завие с меката кърпа, затоплена от огъня.

— Косата ми изглежда като леговище на плъхове — меко каза тя.

— Мисля, че си страхотно привлекателна, скъпа — засмя се той, — и напълно заситена.

— Не бъди толкова самодоволен, Морган. Сега ще трябва да се къпя отново и тъй като водата изстина, ще се наложи да топлят нова. Това ще забави и твоето къпане.

— Само че аз съм предвидил всичко — усмихна се той. — Наредих на Дикинсън да ми приготви банята. Би трябвало вече да са поставили ваната в стаята ми и да са затоплили водата.

— Чудесно. Явно най-доброто решение е да се присъединя към вас, Ваша светлост — заключи Алиса и се загърна в кърпата.

Морган я изгледа и похотлива усмивка се разля по красивото му лице:

— Ти си толкова практична жена, Алиса. Искрено смятам, че това е една от причините да те обичам толкова много.

Хенри Дюпон отвори безшумно вратата и се плъзна във вътрешността на стаята.

— Господи! — обади се глас от полумрака. — Какво правиш тук?

— Искам да обсъдим за последен път плана за тази вечер. Освен ако не сте си променили решението, Фолкън.

— Трябваше да чакаш аз да се свържа с теб — просъска гласът. — Какво ще стане, ако някой те види да влизаш в стаята ми?

Хенри повдигна рамене:

— Никой не ме забеляза — пресече стаята, взе си един стол и се настани пред камината. — Не бива да сте загрижен толкова за репутацията си, шери…

Фолкън се намръщи и изпита желание да го удари по красивото лице.

— Не съм стигнала дотук, за да ме провалите с глупостта си, мосю Дюпон. Мисията ми е прекалено важна, всяка небрежност може да се окаже фатална.

Хенри се усмихна мързеливо.

— Знаете, разбира се, че дукът ни е заложил капан.

Фолкън му отправи безизразен поглед.

— Естествено, подозирах подобна възможност. Всъщност щях да съм разочарована, ако Морган не го е направил. Мисли се за много умен, но досега винаги се проваляше в опитите си да разкрие самоличността ми. Но информацията, която ни предлага в момента, е твърде ценна, за да се откажем.

— Да — съгласи се Хенри и алчно потри ръце. — Надявам се, че плановете за придвижването на Уелингтън през пролетта си заслужават високата цена.

— Ще трябва да изиграете голяма роля довечера — продължи Фолкън. — Ако ни разкрият, ще се наложи да бягаме. Всичко трябва да е подготвено.

— Какво е направено по този въпрос?

— Една лодка ще ни чака на брега, ако се случи нещо непредвидено. Но да се върнем към бала. Надявам се, че Маделин ще се справи със задачата си — необходимо е да не изпуска дука от очи през цялата нощ. Не мисля, че той ме подозира, но за всеки случай…

— Не се безпокойте за Маделин — отговори Хенри. — Момичето знае много добре как да поддържа мъжкия интерес към себе си. Но какво ще правим с новата дукеса? Тя няма ли да изисква внимание от страна на съпруга си?

— Дукесата ще е много заета като домакиня, за да се занимава със съпруга си. Може и да се разстрои от поведението на мъжа си и ухажването на Маделин, но няма да направи сцена. Не е в характера й.

— Изглеждате много сигурна — меко каза Хенри.

— Да. — В гласа на жената прозвучаха метални нотки. — Но това не означава, че можете и за минута да свалите погледа си от нея. Ще ви държа отговорен, ако нещо се обърка заради намесата й. И, моля ви, уверете се, че никой не ви е видял.

Разговорите в залата замлъкнаха, когато Морган поведе Алиса към центъра на танцовата площадка. Тя се бе владяла, докато траеше безкрайното представяне на върволицата от гости, но сега всички погледи бяха вперени единствено в нея.

Дукът, спокоен и арогантен както винаги, наблюдаваше собственически сияещата си жена. Бе поздравявала гостите им с елегантност и грация, но в този момент Морган можеше да се закълне, че Алиса бе пред припадък. Взе я в ръцете си и зачака. Тя сякаш го сграбчи с едната си ръка, другата впи в рамото му, както я бяха научили. Вперила поглед в златните копчета на редингота му, чакаше да чуе първите звуци.

Мълчанието застрашително продължи. Алиса повдигна глава и спокойното й лице грееше, в лъчезарна усмивка. Никой не би предположил как паниката бе свила на топка цялото й същество.

— Защо не започват? — прошепна тя.

Морган палаво се усмихна:

— Чакат моя знак, скъпа.

Прииска й се да го удари, но вместо това се усмихна още по-ярко:

— Морган, би ли бил така добър да направиш нещо, преди да съм припаднала?

— Имайте търпение, мадам. Искам да вкуся докрай наслаждението на този момент — всички ми завиждат за зашеметяващата жена до мен.

Алиса сериозно се запита дали да не го ритне, но вдигна поглед и видя искреното възхищение в очите му. Ядът й се стопи, тя пое дълбоко дъх и обяви:

— Вече съм готова, Морган!

Той я притегли още по-плътно, музикантите засвириха и те се понесоха в плавни кръгове из огромната зала. Алиса можеше да се закълне, че чу въздишките на гостите, но не бе уверена дали се възмущават на скандално интимния начин, по който Морган я бе прегърнал, или се изумиха от смелостта им да открият танците с валс.

Последното бе предложение на старата дукеса. Тя бе казала, че това е начин да се насочат клюките към ползващия се с неодобрението на пуританите танц, вместо към бързата женитба на Морган и преждевременното раждане на Катрин.

Сега Алиса се радваше, че се е съгласила. И без това нямаше достатъчно време да се справи със сложните стъпки на традиционните танци, за разлика от феерията на валса, която лесно се овладяваше. И тя се носеше плавно, без усилие, по лъскавия под, като се наслаждаваше на усещането, че е лека като перце и се намира в ръцете на любимия си. Той танцуваше, както правеше и повечето неща — с неосъзната грация и стил — и Алиса просто го следваше.

— Казах ли ти вече, любов моя, колко си прекрасна тази вечер?

Алиса се изчерви при този комплимент. Знаеше, че семплата рокля от бяла коприна подчертаваше елегантната й слабост, а бижутата, подарък от Морган, хвърляха магически отблясъци върху гладката повърхност. Не я интересуваше, че някои щяха да приемат тиарата като сравнение с кралицата. Съпругът й ги бе подарил с любов и тя ценеше чувствата му повече от парите и добрия тон в обществото.

— Бих искала да ти кажа, че и аз самата се харесвам тази вечер — каза лъчезарно тя.

Той й се усмихна с обич:

— Аз също. Но мисля, че този танц ще е последният за нас двамата. Поне на този бал.

Алиса се намръщи. Знаеше, че той говори истината. Всъщност бе я предупредил днес следобед, че смята да прекара вечерта в компанията на Маделин Дюпон.

— Ще бъдеш внимателен, нали, Морган — с разширени от тревога очи попита младата жена, усетила особените нотки в гласа му.

— Разбира се. Опитай се да се отпуснеш и се наслаждавай на бала. Ако имаме късмет, всичко ще приключи много бързо. И с успех.

Морган изпрати Алиса до малка група от гости, сред които бяха Тристан и старата дукеса. Наведе се в церемониален поклон, целуна ръката на жена си и се обърна към Тристан:

— Пази я, Трис!

После изчезна в тълпата.

Глава 23

Морган играе роля, успокояваше се Алиса, като за пореден път чу гърления смях на Маделин. Когато видя французойката, младата жена се почувства горда, че не показва каквато и да било неприязън, и дори се укори за безпочвената си ревност към дребната мадмоазел. Но с напредването на вечерта ставаше все по-трудно и по-трудно да се преструва, че всичко е нормално. Момичето флиртуваше без какъвто и да било срам със съпруга й. Всеки жест, всяка усмивка бяха предназначени да смаят дука. И той изглеждаше впечатлен и очарован. Алиса си наложи да стиска зъби и да издържи.

Сякаш за да направи нещата още по-трудни, Хенри Дюпон се залепи за нея и младата жена трябваше да понася натрапената й компания. Тя намираше поведението му за нахално безцеремонно, а забележките му по отношение на гостите и организацията на бала за обидни. След няколко неуспешни опита да се освободи от него най-после й се удаде възможност — видя барон Уелс в другия край на залата, извини се бързо и тръгна към лекаря. Мосю Дюпон се изгуби някъде из гостите.

Алиса си отдъхна, поговори малко с барона и се заоглежда за Морган. Видя го да излиза с Маделин. Гилбърт не се мяркаше наоколо, но затова пък най-неочаквано зад гърба на двойката се прокрадна Хенри Дюпон. Не й оставаше избор, освен да се включи в преследването, и тя тръгна след него. Ужасена разбра, че мъжът влезе в кабинета на съпруга й.

Алиса се паникьоса за момент, като си помисли, че Морган може да е в опасност. Поколеба се за минута, притисна ухо до ключалката, напрегна слух, но не чу нищо. После се реши и тихо отвори вратата.

Хенри бе с гръб към нея и явно търсеше нещо из стаята.

— Да не би да сте се изгубили? — твърдо попита младата жена, а очите й неспокойно бродеха из стаята, за да открият Морган и Маделин.

От тях нямаше и следа, а тя можеше да се закълне, че ги видя да влизат точно в този кабинет.

Хенри подскочи от изненада и рязко се обърна.

— Ваша светлост — облекчението му бе очевидно. — Не ви чух да влизате.

— Търсите ли нещо?

— Може да се каже. Виждали ли сте сестра ми и съпруга си? Преди малко ми се стори, че ги забелязах да идват насам.

— Последния танц сестра ви танцува с Гилбърт Гренъм — Смело отговори Алиса. — Сигурна съм, че е с него.

Хенри я изгледа студено.

— Сигурен съм, че грешите. Дукът не се е отделял нито за минута от Маделин тази вечер. Мога да се закълна, че дойдоха тук. Къде ли може да са отишли?

— Ако са влезли в кабинета, в което се съмнявам, вече явно не са тук — със сладък глас отговори Алиса, но очите и гневно святкаха при опита му да я унижи, като намекне за евентуалната връзка между съпруга й и Маделин. — Сигурна съм, че ще успеем да ги открием в залата. Ще ме съпроводите ли? — Тя се надяваше да го отстрани като възможна пречка за Морган, въпреки че ненавиждаше компанията му.

Обезоръжен, Хенри тръгна с нея, но в този момент рязко спря:

— Вижте, тази врата е открехната. Трябва да са излезли оттук!

— В този студ! — попита недоверчиво Алиса. — Уверена съм, че грешите, господине. Вероятно вятърът е отворил вратата.

— Може би, но аз все пак ще проверя. Ще дойдете ли с мен?

Алиса се поколеба, но кимна.

— Щом настоявате.

Той забързано излезе, следван по петите от Алиса. Тръгнаха по алеята, която опасваше къщата. Светеше само призрачната луна, стъпките им отекваха по чакъла в нощната тишина, нарушавана от далечния весел глъч в къщата.

— Не виждам никого наоколо — обади се Алиса след няколко минути. — Нека да се върнем, докато не са разбрали, че отсъствам.

Тя вече се съмняваше, че е постъпила правилно. Вятърът я пронизваше до костите и чак сега осъзна, че е съвсем беззащитна насаме с този опасен мъж.

— Чакайте! Мисля, че чух нещо — извика той.

— Но аз не. Връщам се обратно, преди да съм замръзнала съвсем — нервно каза Алиса, обърна се и закрачи към къщата, като се опитваше да се отдалечи възможно най-бързо.

Силен шум спря бягството й.

— Какво беше това? — автоматично попита тя.

— Сякаш дойде от там. — Мъжът посочи един от прозорците на втория етаж в западното крило.

Хенри я изгледа въпросително и забеляза страха в очите й. Спусна се към нея и злобно я хвана за китката.

— Сега разбирам. Ваша светлост, че сте информирана повече, отколкото трябва.

— Нямам и най-малка представа за какво намеквате, мосю Дюпон — отговори Алиса с цялата царственост, на която я бе научила старата дукеса. — Незабавно махнете ръцете си от мен!

За част от секундата тя помисли, че е успяла да го заблуди, но Хенри гневно присви очи.

— Някъде тук трябва да има страничен вход. Покажете ми го!

Алиса разбра, че няма друга възможност, и го поведе към скритата врата. Той я блъсна навътре и стиснал пръстите й в желязна хватка, се отправи към задното стълбище. Фоайето бе осветено, но не се виждаха никакви слуги. Алиса се поколеба в началото на стълбите, но Хенри я дръпна решително и тя, повдигнала края на копринената си рокля, се заизкачва със свито от страх сърце. Не знаеше какво я очаква горе.

Спряха на площадката на втория етаж и се заслушаха в шумовете на къщата.

— Мисля, че чух нещо в тази стая. — Хенри сочеше първата врата вляво.

— Това е стаята на управителя на имението — отговори Алиса, обезпокоена, че точно тук Морган може да е скрил документите за Фолкън.

Мъжът отвори вратата и побутна грубо младата жена навътре. Тя се спъна, но успя да запази равновесие и заоглежда с тревога стаята.

После изкрещя и се втурна към тялото на пода.

Дукът лежеше изкривен на едната си страна и Алиса се опита да го изправи до седнало положение.

— Морган! Ранен ли си? — отчаяно питаше тя. — Какво се е случило?

— Алиса? — Думата мъчително излезе от устата му.

Той с усилие раздвижи мускулите си, опипа главата си и се намръщи, като усети под пръстите си големия оток.

— Някой здраво ме е ударил. Сама ли си?

— Мосю Дюпон е с мен — предупреди го тя и се отмести, за да му покаже, че Хенри е до вратата.

Французинът се поколеба, после с бързи крачки се приближи и с едно-единствено движение отхвърли Алиса встрани.

— Съжалявам, че трябва да прекъсна такава очарователна семейна сцена, но имам още много работа, а вие ми пречите. Жалко, че се намесихте и вие, дукесо! Сега ще трябва да ви убия заедно със съпруга ви.

— Остави я да си върви, Дюпон! — Морган внезапно се изправи на крака. Изглеждаше огромен и заплашителен.

— Страхувам се, че вече е невъзможно, Ваша светлост! — подигра се Хенри. — Да не искате да я оставя да информира властите!

Алиса свирепо се нахвърли върху него и това даде възможност на дука да се добере до рапирите, окачени на стената. Обърна се, вдигнал оръжието, но противникът му вече бе отблъснал Алиса й в ръцете му също проблясваше стомана. Двубоят започна и младата жена отчаяно се питаше с какво да помогне на Морган. Ударите свистяха във въздуха, мъжете кръжаха един срещу друг и се опитваха да открият слабото си място, готови за решителното, последно замахване на рапирите. Тя ги наблюдаваше мълчаливо и се молеше силният и по-висок Морган да вземе надмощие. Хенри бе слаб, източен и подвижен, но дори и по-неопитно око би могло да забележи, че той е изключителен майстор, бърз и грациозен. Гледаше ги безпомощно и си мислеше, че рапирите им сякаш добиха собствен живот — надигаха се, спускаха се, играеха си със сложни пируети, почти разговаряха злобно помежду си.

Двамата мъже се измориха, от челата им капеше пот. Вкопчваха се отново и отново с напрегнати тела и кипящи мускули. Малко по малко Морган започна да забавя темпото. Алиса разбра, че отокът на главата му го кара да се чувства замаян и отпаднал. Хенри непрекъснато сипеше злобни подмятания, докато дукът само ръмжеше в отговор. И тя се запита колко още щеше да издържи той. Мъжете продължаваха да кръжат из стаята с мрачни лица и твърда решимост. Морган не забеляза някакъв стол, препъна се в него и загуби равновесие. Хенри използва създалата се ситуация, метна се напред и прободе духа в рамото. Морган бързо се извъртя, преди французинът да нанесе втория, фатален удар. По някакво чудо успя да се изправи на крака и се приготви за нова атака.

— Бързо се изморявате, Ваша светлост — изсъска Хенри и битката започна отново.

Алиса ужасена забеляза бързо разрастващото се петно кръв върху ризата на Морган. Видя рязко очертаните бели линии около устата и сбръчканото от болка лице. Той няма да се справи, реши тя, ще трябва сама да намеря изход. Напрегна воля да се концентрира и изведнъж се сети — припомни си, че той й бе казал за пистолета, скрит в чекмеджето на бюрото. Като не изпускаше от погледа двамата мъже, младата жена се прокрадна до мястото и въздъхна облекчено, като напипа оръжието. Бавно сключи пръсти около дългата дръжка, измъкна пистолета от скривалището му и го скри в гънките на роклята си. Преглътна сухо и освободи спусъка, като се молеше всичко да е наред.

В този момент Дюпон предприе нова атака. Хвърли се като змия напред, но Морган успя да се отмести. Французинът се олюля и това му коства много — дукът ловко приплъзна върха на сабята си върху тази на противника и най-после Хенри бе обезоръжен.

Алиса извика радостно, но възгласът й бе пресечен от бързата реакция на Дюпон — мъжът извади от вътрешния си джоб малък пистолет. Не й оставаше нищо друго, освен да действа. Без да мисли, протегна напред двете си ръце и се опита да се съсредоточи. След това стаята се изпълни с оглушителен шум и гъст дим. Лицето на Хенри представляваше смесица от изненада и объркване. После тялото на мъжа бавно се свлече на пода.

Алиса го гледаше ужасена, очите й бяха пълни със сълзи и недоумение.

— Господи, убих го! — прошепна тя и коленете й се подгънаха.

Потърси опора в стената, но не успя да се задържи и ръцете й безпомощно задраскаха по мазилката. Обърна изплашени очи към Морган, но той вече бе до нея и силните му ръце я поеха.

— Добре ли си?

— Боже мой! Той извади пистолет и… Аз не съм имала намерение да го убивам. Исках да го спра, но…

Морган нежно погали косата й.

— Успокой се, любов моя. Никого не си убила!

— Какво? — невярващо попита тя. — Та той е неподвижен!

— Да — отговори дукът с разкривено от болка лице. — Но диша! Трябва да ви призная, мадам, че никога не преставате да ме учудвате. Не знаех, че имам до себе си такъв стрелец!

Алиса се вцепени в ръцете му.

— Всъщност, Морган, никога не съм стреляла с пистолет. Досега.

— По дяволите! Можеше да сгрешиш!

— Трябваше да поема риска — философски отвърна тя. — Но си беше чиста случайност, че улучих!

— Мисля, че мога да се сетя за някои моменти, в които би ти се искало да уцелиш мен. — Морган повдигна брадичката й.

— Може би — каза тя и очите й се напълниха със сълзи, защото чак сега осъзна какво бе могло да се случи.

— Обичам те, Алиса — тържествено като в храм обяви Морган.

— Аз също те обичам — въздъхна младата жена. — Какво ще правим с Хенри?

— Знам за няколко от агентите на лорд Касълриг, които с удоволствие ще се освободят от него.

— Но ти си ранен, Морган. Кървиш ужасно…

— Стига, Алиса — помъчи се да протестира той, но внезапно краката му се подкосиха и тя едва успя да му подаде стол.

— Веднага ще доведа барон Уелс. Ще се справиш ли, докато дойда?

— Добре съм — тихо отговори той. — Съмнявам се, че господинът би могъл да отиде някъде в това състояние. — Дукът наклони глава към Хенри.

Алиса се пресегна и оправи влажните кичури от челото му.

— Ще се върна след няколко минути — бързо каза тя и излезе от стаята.

Останал сам, Морган отпусна глава на облегалката и се замисли за изминалите събития. Бе излязъл с Маделин от балната зала, след като забеляза, че Гилбърт отива към кабинета му. Влязоха в стаята, но вместо да завари Гилбърт с документите, той го видя да излиза през големите френски прозорци. Втурна се да го преследва, но някой го удари по главата. Следващото нещо, което си спомняше, бе лицето на Алиса, надвесено над неговото, в кабинета на управителя на имението. Нямаше представа как се бе озовал там.

Звукът от забързани стъпки прекъсна мислите му. Алиса влетя в стаята, следвана от барон Уелс, Тристан и няколко слуги.

— Занесете го в спалнята му — посочи дукът тялото на Хенри. — И поставете стража отпред. Баронът ще дойде да се погрижи за него след малко.

— Кълна се, братко — насмешливо каза Тристан, докато наблюдаваше изнасянето на французина, — че не познаваш граници, когато си търсиш причини да не присъстваш на някой бал.

— Искам да ви прегледам, Ваша светлост. — Лекарят се приближи със съд топла вода в ръце и чисти ленени кърпи.

— Разрешете на мен — намеси се Тристан, разкъса редингота, отметна ризата и разгледа раната.

Разрезът бе дълъг, но не много дълбок. Кръвта вече спираше.

— Не изглежда много опасно — заключи баронът и бързо, с умели движения, го превърза. — Ще се наложи няколко дни да почивате, но бързо ще се възстановите.

— Благодаря ви, бароне — каза Морган и протегна ръка, за да изпита силите си. — Трис, ще ми трябва помощта ти.

— Разбира се — незабавно отговори Тристан, усетил безпокойството в гласа на брат си.

В този момент в стаята влезе Бърк, явно паникьосан, и се обърна към дука:

— Трябва да отидете незабавно до брега, Ваша светлост. Там става нещо.

— Морган, моля те! — извика след него Алиса. — Ще се простудиш, навън е ужасен студ.

Никой не й обърна внимание и тя решително се запъти след Морган и Тристан.

Пламтящи факли осветяваха призрачно сцената на брега. Щом пристигна на място, към Морган се приближиха двама от агентите на лорд Касълриг и го информираха за положението.

— Изненадахме тези тримата, преди да успеят да се качат в лодката. Те отказаха да дойдат с нас и заплашиха, че ще стрелят. Не искахме да нараним някого и решихме да изчакаме вашите заповеди.

Дукът огледа отново брега. Няколко души от охраната бяха обградили в полукръг трите неясни фигури, обвити в черни наметки. Малката групичка стоеше на огромните крайбрежни скали, под които се плискаше водата. Пътят им към пясъка бе отрязан.

— Какво, по дяволите, става там? — извика някой и Алиса сепнато се обърна, защото разпозна гласа на Гилбърт Гренъм.

Тристан успокоително я потупа по рамото.

— Това е само Гилбърт, Алиса — меко каза той. При тези думи Морган едва не подскочи и недоумяващо се втренчи в младия човек.

— Проклет да съм! — промърмори дукът, но Гилбърт въобще не обърна внимание на необичайния поздрав и се провикна към една от фигурите на брега:

— Маделин! Ранена ли си?

— Не — долетя отговорът. — Кажи на тези хора да си вървят, Гилбърт. Не искаме неприятности!

— Гилбърт, намери Тристан! — извиси се друг уплашен женски глас.

— Каролайн! — възкликна Тристан и се взря в тъмнината, като се опитваше да различи жена си.

Морган и Алиса си размениха недоумяващи погледи.

— Пусни я, Присила — провикна се дукът. — Няма възможност за бягство. Всичко свърши!

— Ти си жив, Морган! — най-после проговори третата фигура. — Значи Хенри е мъртъв.

Чу се истеричен писък и Маделин се свлече на земята.

— Ставай веднага, глупачке! Любовникът ти може и да не е сред живите, но аз нямам намерение да споделя съдбата му. Не и ако от свободата ме делят няколко крачки.

Маделин се изправи, ридаейки, но взе пистолета от ръцете на Присила и го насочи към Каролайн.

— Присила, нищо няма да излезе от това — спокойно каза Морган.

При тези думи мъжете стесниха обръча заплашително. Като видя това, лейди Огдън спокойно и твърдо заяви:

— Спри ги, Морган, или Каролайн ще умре.

— Какво, по дяволите, става тук! — изумено възкликна Тристан. — Да не би Присила да иска да каже, че ще убие собствената си сестра!

— Морган! — извиси се отново уплашеният глас на Каролайн. — Моля те, направи каквото желае Присила.

— Не! — отговори Морган, но спря с ръка напредването на хората си. — Не мога да разреша на Фолкън да напусне страната.

— И защо? — засмя се Присила. — И без това досега не успя да откриеш кой предава информацията. Сигурна съм, че си подозирал Гилбърт. Дори Тристан.

— Права си, Присила — отговори бавно Морган и се обърна към брат си. — Можеш ли да се изкачиш откъм морето и да вземеш пистолета?

— Знаеш, че мога — отговори Тристан. — Ще отида, въпреки че нямам никаква представа, какво става тук.

— Ще дойда с теб — намеси се Гилбърт. Морган кимна и двамата мъже тръгнаха. Дукът отново погледна към жените.

— Наистина бе прекалено умна за мен, Присила. Това ми дава надежда, че и в момента си наясно колко е безполезно да се правиш на герой. Предай се и никой няма да бъде наранен.

— Никога! — възкликна страстно жената. — И двамата знаем, че животът ми вече не е ценен. Да шпионираш, е доходно, разбира се. Нямам какво да губя. Мога само да спечеля. Така че махни тези мъже от пътя ми. Веднага!

Морган даде знак на хората си да се оттеглят, защото разбра, че вече става подозрителен. Не искаше да застрашава живота на Тристан и Гилбърт. Надяваше се, че те ще стигнат навреме.

Алиса разбра положението и се намеси:

— Лейди Огдън, искам да ви предложа нещо. Изслушайте ме, моля ви!

Присила отвори уста, за да отговори, и в този момент Тристан и Гилбърт се хвърлиха върху нея и Маделин. Пистолетът изхвърча встрани. Намесиха се и останалите мъже от охраната. За броени секунди всичко свърши.

Маделин кълнеше шумно на френски, а Присила остана мълчалива и гордо изправена, докато ги отвеждаха от брега. Каролайн падна в безсъзнание в прегръдките на Тристан. Гилбърт несръчно я галеше по ръката, като се опитваше да я утеши. Той поне разбираше какво ги очаква.

Алиса трепереше в студения мрак, ръцете й бяха като вкочанени. Притисна се до Морган, щастлива, че всичко е приключило.

— Хайде, любов моя — уморено каза дукът. — Разкрихме Фолкън. Да се връщаме вкъщи, преди да сме замръзнали.

Глава 24

Алиса седеше пред камината, загърната в топло одеяло. Разсеяно отпиваше от виното, което Мейвис й бе донесла, и се чудеше дали някога ще се почувства стоплена отново. В далечината се чуха ударите на стенния часовник и тя си помисли, че ако Морган не се появеше до няколко минути, сама щеше да го завлече в спалнята му.

Вратата се отвори и младата жена се усмихна щастливо, но после видя, че това бе само Дикинсън.

— Не са ли приключили още? — нетърпеливо попита тя.

— Продължават да заседават. Дойдоха и няколко представители на правителството. Що се отнася до бала, той е в разгара си. Гостите като че ли нямат намерение да си тръгват.

— Предполагам, че не бях много любезна домакиня, нали, Дикинсън? — засмя се Алиса.

— Така е, Ваша светлост — съгласи се верният слуга. — Но гостите едва ли са забелязали.

Разговорът им бе прекъснат от влизането на Морган.

— Най-после — възкликна тя и тръгна към него.

— Бренди, Дикинсън — нареди Морган и я прегърна. — Изтощен съм!

— Как е рамото ти? — загрижено попита Алиса. — Обещах на барон Уелс да сменя превръзката и да сложа върху раната от лечебния прах. Взех и малко лауданум, за да заспиш. Боли ли те?

Рамото му гореше, но той не желаеше да взема болкоуспокояващото лекарство, преди да е разговарял с Алиса.

— Лягай в леглото. Искам да видя раната — настоя тя.

Разсъблече го сръчно, сложи лекарството и го превърза. После отиде до дрешника и донесе чиста долна риза.

Той я взе несъзнателно, като мислеше, че това е халата му, но скоро разбра грешката си.

— Какво е това?

— Долна риза за спане — твърдо отговори тя.

— Но аз никога не нося… — започна да протестира Морган, но спря, като видя твърдата решителност, изписана върху лицето й.

Бе твърде уморен, за да спори. Навлече дрехата и потупа леглото до себе си. Алиса се настани с готовност и се сгуши до тялото му.

Появи се Дикинсън с поднос в ръцете и безизразна физиономия.

— Ще желаете ли още нещо, Ваша светлост? — попита камериерът.

— Не и тази вечер, Дикинсън — отговори дукът.

— Дикинсън — обади се Алиса. — Моля те, напомни на барон Уелс да ни посети утре сутринта. Искам да се уверя, че раната зараства добре.

— Да, Ваша светлост — с готовност се съгласи мъжът и излезе, като внимателно затвори вратата зад гърба си.

— Мисля, че Дикинсън ме харесва, Морган — гордо каза Алиса.

Дукът се разсмя, но после изкриви лице от силната болка.

— Нека ти дам малко, лауданум, Морган! Моля те!

— След малко. — Той изпи на един дъх брендито. — Знам, че си любопитна да разбереш всичко. Ако взема приспивателното, няма да успея да ти разкажа.

— Ако се чувстваш достатъчно добре, бих искала да чуя разказа ти. Наистина ли Присила е тъй нареченият Фолкън?

— Точно тя. Направи всички ни на глупаци.

— И защо се е съгласила да шпионира?

— Парите! Явно е била вбесена от факта, че семейството на лорд Огдън я е лишило от наследство. Оставало й е да разчита единствено на милостта на баща си. После срещнала Хенри Дюпон, малко след смъртта на съпруга си. Той я убедил да му помага. Присила станала толкова добра, че вече сама организирала и ръководела операцията.

Алиса невярващо поклати глава.

— Присила не притежава чувство за лоялност, Алиса. Тя просто е открила необичаен талант у себе си и е решила да го използва. Не я е интересувало кой може да бъде наранен, дори и той да е член на семейството.

— Затова ли се опита да прехвърли вината на Гилбърт?

— Разкрили са куриерите, които са тръгвали от Рамсгейт. Тогава е решила да уличи мен. Но после разбрала, че ми имат доверие, и е хвърлила подозрението върху Тристан и Гилбърт.

— А Гилбърт? Той бил ли е наясно?

Морган се засмя.

— Това е най-интересното. Той е усетил, че се опитват да ме злепоставят, и решил сам да се заеме с изясняването на случая, преди да ми каже. Всъщност въобще не се е интересувал от Маделин Дюпон. Искал е просто да събере информация.

— А какво се е случило с документите в Уестгейт Менър?

— Присила ги намерила. Така разбрала, че преследвам Фолкън. Веднага преценила ситуацията и насочила вниманието към Тристан и Гилбърт.

— И все пак, какво се случи тази нощ, Морган?

— Видях Гилбърт да влиза в кабинета ми. Все още мислех, че той е Фолкън, и го последвах. Маделин беше с мен. Забелязахме, че младежът излиза през френските прозорци, и аз се втурнах след него. Но някой ме удари и зашемети.

— Кой?

— Маделин — широко се усмихна Морган. — А Гилбърт просто излязъл да подиша чист въздух. После се прибрал, без да ме види. В това време Присила намерила документите и се върнала да търси Маделин. Вече била взела решение да бягат. Двете ме завлекли обратно в къщата на подходящо място, за да може Хенри да ме довърши. И той щеше да го направи, ако моята решителна съпруга не се бе намесила.

Алиса потръпна при спомена за жестокия бой.

— А Каролайн? Как е попаднала на брега?

— Видяла сестра си и Маделин да тичат към морето и решила, че нещо лошо се е случило. Последвала ги, за да помогне. Присила веднага преценила възможността да я използва, ако се наложи.

— Какво ще стане с тях сега?

— Хенри и Маделин знаят доста неща за френската разузнавателна система. Докато говорят, ще пазят живота им. След като вече не са нужни…

— О, Морган! — прошепна ужасено Алиса.

— Надявам се да им осигурят честен процес — сухо каза Морган. — Бяха убити няколко агенти, да не говорим за загубите на армията вследствие на изнесената информация. В крайна сметка, всеки трябва да си получи заслуженото.

— А Присила?

— Барон Гренъм е много влиятелен човек. Вече успя да убеди лорд Касълриг да не предава дъщеря му на процес. Освен това обещах на Тристан, че ще направя необходимото да я депортират в Америка веднага щом войната приключи. Ще й бъде тежко, но животът й ще бъде спасен.

— Как е Каролайн?

— Напълно отчаяна. Не иска да вижда никого. Тристан ще я отведе още утре в Уестгейт Менър, за да се възстанови.

— Като говорим за възстановяване, време е ти да си починеш.

Алиса стана и му сипа лауданум в чаша с вода.

— Пий! Ще отида да видя Катрин. Мейвис ще остане тази нощ при нея. Ще се върна след малко.

Тя наистина се върна след няколко минути, но той спеше непробудно. Погали нежно изострените от напрежението черти и с болезнена яснота разбра колко близо бе била до възможността да го загуби. Разтърси глава, прогони ужаса от съзнанието си и се плъзна между завивките до топлото тяло на мъжа си.

Сутринта Алиса се сбогува с потъналата в сълзи Каролайн и мрачния Тристан.

— Обещай да ни пишеш — обърна се тя към Тристан, когато останаха насаме. — Искам да се върнете в Рамсгейт веднага щом Каролайн се възстанови.

— Ще се справя. Тя се нуждае от малко време. Мисля, че все още е в шок.

Алиса почувства буцата в гърлото си:

— Колко съжалявам, Трис!

— Не се безпокой за нас, Алиса. Ти също ще имаш грижи. Тази сутрин присъствах на прегледа на Морган. Барон Уелс настоява за пълна почивка поне през следващите няколко дни. Брат ми въобще не се впечатли от препоръките му.

— Мога да се справя с упорития дук — отговори Алиса, протегна ръце и нежно прегърна мъжа пред себе си. — Бог да е с теб, Тристан — Прошепна тя.

После каретата потегли и младата жена тъжно се взираше в нея, докато я изгуби от поглед.

През останалата част от деня изпращаше гостите си. От дясната й страна бе застанала старата дукеса и смело лъжеше, че неотложна работа е предизвикала отпътуването на внуците й. Алиса предполагаше, че баба й е наясно с всичко, но играеше прекрасно — учтивата усмивка не слизаше от лицето й. Алиса не можеше да повярва, че тези префинени дами, които разнасяха и най-дребните слухове из цял Лондон, не бяха разбрали какво се бе случило под носа им.

След като изпратиха и последния човек, двете жени се отправиха към стаята на Морган. Намериха го в леглото с бебето в ръце. Бащата четеше вестник, а дъщеря му си играеше с някаква залъгалка. Мейвис се бе разположила в креслото до тях и не ги изпускаше от поглед.

— Време е, мадам — засмя се Морган. — Бедното ни дете умира от глад.

Алиса се усмихна на съпруга си и взе гукащото бебе. Докато тя кърмеше пред камината, дукесата приседна на леглото до внука си.

Когато Катрин отдели устни от гръдта на майка си, старата жена каза:

— Аз ще се погрижа за нея — протегна ръце, взе бебето и заедно с мърморещата Мейвис излязоха от стаята. Алиса обърна усмихнатото си лице към Морган.

— Скоро ще се сбият за правото да гледат Катрин.

— Залагам на Мейвис — сериозно заяви Морган. — Трябваше да видиш какво ми донесе за закуска. Нещо ужасно! И отказа да ми даде каквато и да било свястна храна. Бърбореше нещо за необходимостта да си възвърна силите.

— И какво толкова ти поднесе? — попита Алиса, но вече беше наясно, че Мейвис го е накарала да изяде и последната хапка от зеленчуковата й каша.

— Не беше чак толкова лошо — заключи той. — Мислиш ли, че остарявам? Първо ти разреших да ми навлечеш онази нощна риза, сега пък една стара жена ме принуди да ям храна за инвалид…

— Глупости, Морган. — Тя събу обувките си и легна до него. — Ти просто допусна тези, които те обичат, по-близо до себе си.

Той, се намръщи, като явно обмисляше думите й.

— Това ме кара да се чувствам слаб, Алиса. Не ми харесва.

— Господи, Морган! Та ти се възстановяваш от сериозна рана. Най-малкото, което можем да направим, е да се посуетим около теб. — Тя се усмихна и смени темата: — Какво толкова ти обясняваше баба преди малко?

Морган направи гримаса, като си припомни разговора:

— Възхваляваше те, както винаги. И ми триеше сол на главата, че не те ценя достатъчно.

— Баба ни има наистина правилно мислене!

— Знам — отговори сериозно той и се обърна с лице към нея. — Но бог ви е свидетел колко щастлив ме правите ти и Катрин. Може би се докоснах до смъртта и това промени мнението ми за жените — палаво се усмихна Морган, като не се сдържа и този път да се пошегува.

— Така ли?

— Ти ми спаси живота — тържествено продължи той.

— Мисля, че едва ли бих могъл да се нарека добър съпруг, но…

— Бракът ни започна особено, Морган — прекъсна го Алиса. — Но сега е различно, усещам го.

— Така е — съгласи се Морган. — Но искам да ти докажа, че ще направя всичко възможно да бъдеш щастлива.

— Обичаш ли ме, Морган? — през сълзи попита тя.

— Повече от живота си — дрезгаво отговори той. — Повече отколкото бих могъл да обичам, което и да било човешко същество.

— Това е достатъчно. Каквото и да се случи, щом ме обичаш, нищо не би могло да разруши щастието ни.

Морган погледна в прекрасните зелени очи и видя в тях отражението на собствената си любов. Привлече я и нежно я целуна.

Алиса гърлено се засмя, когато започна да сваля фибите от косата й.

— Сигурна съм, че барон Уелс няма да одобри това, Морган! — опита се да се отдръпне тя, но желанието вече бе замъглило погледа й.

— Знаеш ли какво ще направим тогава, любов моя? — прошепна мъжът в ухото й.

— Какво?

— Няма да казваме на барона!

Притегли я още по-близо до тялото си и сломи и без това неохотната й съпротива.

Информация за текста

© 1995 Ейдриън Басо

© 1999 Миглена Пройнова, превод от английски

Adrienne Basso

Intimate Betrayal, 1995

Сканиране: Lindsey, 2009

Разпознаване и начална редакция: Xesiona, 2009

Редакция: maskara, 2009

Издание:

Ейдриън Басо. Интимно предателство

Редактор: Мая Арсенова

Коректор: Мариета Суванджиева

Технически редактор: Никола Христов

Оформление на корицата: Камея

ИК „Торнадо“

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/14722]

Последна редакция: 2010-04-17 09:32:21

Content

Ейдриън Басо
Интимно предателство

Глава 1

Глава 2

Глава 3

Глава 4

Глава 5

Глава 6

Глава 7

Глава 8

Глава 9

Глава 10

Глава 11

Глава 12

Глава 13

Глава 14

Глава 15

Глава 16

Глава 17

Глава 18

Глава 19

Глава 20

Глава 21

Глава 22

Глава 23

Глава 24

Информация за текста