К. Дж. Тюдор

Похищението на Ани Торн

Писателят е като пъзел. Нужно е търпение, упорство, а понякога и друг, който да събира парченцата. Това е за Нийл, задето допълва мен.

Пролог

Още преди да прекрачи прага на къщата, Гари знае, че положението е лошо.

Заради противния, сладникав мирис, носещ се през отворената врата, и мухите, жужащи в спареното антре. А ако това не е достатъчен признак, че нещата в къщата никак не са наред, то мъртвата тишина го доказва.

На пътеката отпред е паркиран спретнат бял фиат, на стената е подпрян велосипед, в коридора се въргалят гумени ботуши. Семеен дом. А в един семеен дом, дори когато е празен, трябва да има ехо от живот. Той не бива да седи мрачен и загърнат от зловещото одеяло на тишината, подобно на този.

— Ехо? — обажда се той отново за всеки случай. — Има ли някой?

Черил вдига ръка и силно почуква по отворената врата. При идването им тя е била затворена, но отключена. Също недобър знак. Арнхил може да е малко градче, но хората все пак си заключват вратите.

— Полиция! — провиква се тя.

Нищо. Нито дори стъпка, шепот или проскърцване на дъска. Гари въздъхва, усещайки суеверна неохота да продължи по-нататък. Не е само гранясалият дъх на смърт. Има и нещо друго. Нещо първично, което го подтиква да обърне гръб и да си тръгне, още сега.

— Сержант? — поглежда го Черил, извивайки тънка вежда.

Той свежда глава към дребничката си партньорка. С нейния ръст от метър и шейсет и тегло от петдесетина килограма, тя прилича на крехка кукла Барби пред едрия като мечок, сто и двайсет килограмов Гари. Поне външно. Що се отнася до личностните качества, достатъчно е да кажем, че Гари все още плаче на филмчетата на „Уолт Дисни“.

Той кимва със стиснати устни и двамата влизат вътре.

Плътният, задушлив мирис на гниеща човешка плът става нетърпим. Гари преглъща и се мъчи да диша през устата, проклинайки се за сетен път, задето е поел това обаждане. Черил прави отвратена физиономия и прикрива носа си с длан.

Разположението на тези малки къщи е доста сходно. Малко антре. Стълби отляво. Всекидневна вдясно и миниатюрна кухня, сбутана в дъното. Гари се насочва към всекидневната и отваря вратата.

Случвало се е да вижда трупове и преди. Дете, прегазено от избягал шофьор. Младеж, обезобразен от селскостопанска машина. Те са били ужасни, да. Ненужна смърт, не ще и дума. Но това тук… Това е наистина лошо, минава му отново през ума.

— Мамка му — промълвява едва Черил.

Той самият не би могъл да го изрази по-добре. Тихата, ужасена ругатня предава всичко. Мамка му.

На износения кожен диван по средата на стаята, пред голям телевизор, се е свила жена. Плоският екран на телевизора е прорязан от пукнатина с формата на паяжина, около която лениво пъплят десетки зелени мухи.

Останалите бръмчат около жената. Около трупа, поправя се Гари. Тя вече не е човек, а само тяло. Поредният случай за разрешаване, и толкова.

Въпреки раздуването на тъканите си личи, че приживе е била слаба, с бледа кожа, сега нашарена от петна и синкави вени. Облечена е добре. Карирана риза, прилепнали джинси и кожени ботуши. Възрастта ѝ е трудна за отгатване най-вече защото горната част от главата ѝ липсва. Е, не точно. Парчета от нея са залепнали по стената, библиотеката и възглавниците.

Няма особено съмнение кой е дръпнал спусъка. Ловната пушка още лежи в скута ѝ, обгърната от вкочанените пръсти. Гари незабавно преценява какво се е случило. Налапала е дулото, стреляла е и зарядът е преминал леко вляво, където е най-голямото поражение. Има смисъл, след като държи оръжието с дясната си ръка.

Гари е просто униформен сержант, а не експерт по криминалистика, но редовно гледа „От местопрестъплението“.

Разлагането трябва да е напреднало бързо. В къщата е топло, дори задушно. Температурата отвън е двайсет и пет градуса, но вътре, макар завесите да са спуснати, вероятно надхвърля трийсет. Той вече усеща потта да се стича по гърба и да навлажнява подмишниците му. Черил, която никога не губи хладнокръвие, също бърше чело и изглежда премаляла.

— Ама че шибана каша — казва, оглеждайки останалата част от стаята с навъсено чело. Гари знае какви мисли ѝ минават през ума. Хубава къща. Хубава кола. Хубави дрехи. Но човек никога не знае. Никога не знае какво се крие зад фасадата.

Освен кожения диван, единствените други мебели в стаята са тежка дъбова библиотека, масичка за кафе и телевизорът. Той се взира отново в него, чудейки се откъде се е взела пукнатината върху него и защо мухите толкова се интересуват от нея. Пристъпва, усещайки скърцане на натрошено стъкло под краката си, и се навежда по-близо.

И вижда причината. Екранът е покрит с тъмна засъхнала кръв. Още кръв се е стекла на пода и той едва сега осъзнава, че насмалко не е стъпил в лепкавото езерце, образувало се на дюшемето.

Черил идва и застава до него.

— Какво е това? Кръв?

Той мисли за велосипеда. За гумените ботуши. За тишината.

— Трябва да претърсим останалата част от къщата — казва. Тя го поглежда с тревога в очите и кимва.

По стръмното дървено стълбище има още следи от тъмна кръв. Тясната площадка на горния етаж води към две спални и малка баня. Тук жегата е по-силна, а вонята по-непоносима, ако това изобщо е възможно. Гари дава знак на Черил да провери банята. За миг се опасява да не възрази, защото е очевидно, че миризмата идва от една от спалните, но за разлика от обикновено тя му позволява да играе старши в екипа и предпазливо тръгва натам.

Той самият застава пред вратата на първата спалня и с металически вкус в устата бавно натиска бравата.

Това е женска стая. Чиста, подредена и празна. Гардероб в единия ъгъл, ракла под прозореца, голямо легло, акуратно покрито с кремава пухена завивка. На нощната масичка има лампа и портретче в проста дървена рамка. Гари се навежда и я взема. Това е снимка на момче, десет-единайсетгодишно, със слабо лице, зъбата усмивка и разрошена руса коса.

О, боже, моля те, само това не, моли се неволно той.

С още по-натежало сърце се връща в коридора, където го чака напрегнатата и пребледняла Черил.

— Банята е празна — казва тя, явно мислейки същото като него. Остава само една стая. Само една врата, зад която трябва да се покаже джакпотът. Гари ядно прогонва муха, мъчеща се да кацне върху лицето му. Иска да си поеме дълбоко дъх, но вонята е прекалено задушлива. Затова просто се пресяга и отваря вратата.

Черил има здрави нерви, но все пак от гърлото и се разнася давещ се звук. Неговият собствен стомах се надига към гърлото и той едва успява да потисне позива за повръщане. Очаквал е гледката да е лоша, но е грешал. Това е някакъв адски кошмар.

Момчето лежи на леглото, облечено в твърде голяма тениска, торбести шорти и бели спортни чорапи. Ластикът на чорапите се е впил в раздутите му крака.

Яркобели чорапи, неволно отбелязва Гари. Ослепително бели. Като в реклама за перилен препарат. Или може би просто изглеждат така, защото всичко друго е червено. Тъмночервено. Като боя, пропила голямата тениска, омазала завивките и възглавниците. А там, където трябва да е лицето, има само безформено месиво, лишено от всякакви черти и гъмжащо от черни телца — мухи и буболечки, сновящи из обезобразената плът.

Гари се сеща за пукнатия телевизор и локвата кръв на дюшемето и изведнъж вижда цялата картина. Как главата на момчето е удряна в екрана отново и отново, а после блъскана в пода, докато то стане неузнаваемо, докато изгуби образа си.

И може би това е била идеята, казва си той, вдигайки очи към другото червено. Най-очевидното червено. Червеното, което няма начин да пропуснеш. Големите букви, надраскани върху стената над безжизненото тяло:

НЕ Е МОЯТ СИН

1.

Не се връщай назад. Хората все ти повтарят това. Нещата ще бъдат променени. Няма да са такива, каквито ги помниш. Зарежи миналото. Естествено, по-лесно е да се каже, отколкото да се направи. Миналото има свойството да ти напомня за себе си. Като развалена храна.

Аз не искам да се връщам назад. Наистина. Има куп неща, които бих предпочел, например да бъда изяден жив от плъхове, или да играя кънтри танци. Дотолкова не искам да виждам отново онази лайняна дупка, в която съм отрасъл. Но понякога единственият избор, с който разполагаш, е лошият избор.

Ето защо сега шофирам по виещото се шосе през провинцията на Северен Нотингамшър в седем часа сутринта. Отдавна не съм виждал това шосе.

Като се замисля, отдавна не съм виждал и часовникът да показва седем сутринта. Трафикът не е натоварен. Само две-три коли ме задминават, като едната надува клаксон. Без съмнение, състезателят в нея иска да покаже, че се пречкам на напредъка му към миризливия офис, където трябва да пристигне няколко минути по-рано. Впрочем, ако трябва да съм честен, аз наистина карам бавно.

С нос, залепен в предното стъкло, сграбчил кормилото с побелели кокалчета на пръстите — бавно. Не обичам да шофирам. Избягвам да го правя, доколкото е възможно. Вървя пеша, вземам автобус или влак за по-дългите пътувания. За съжаление големите автобусни линии не ходят до Арнхил, а най-близката железопътна гара е на двайсет километра разстояние. Автомобилът остава единствената опция. Както вече споменах, понякога нямаш избор.

Давам мигач и отбивам от шосето по поредица от все по-тесни и коварни местни пътища. Мръснозелени и кафяви полета се простират от двете страни, прасета душат въздуха изпод навеси от ръждива гофрирана ламарина. Тук-таме се срещат унили брезови горички. Шърудският лес, или онова, което е останало от него. В наши дни Робин Худ и Малкия Джон могат да се открият единствено върху зле изрисуваните табели на западналите кръчми. Затова пък веселите разбойници, седящи в тях, няма да ви оберат, а най-много да ви разбият зъбите, ако ги погледнете накриво.

Това не е непременно „мрачният север“. Нотингамшър дори не е толкова на север — освен ако никога не сте напускали адската прегръдка на лондонското околовръстно, — но е някак плосък, безцветен, лишен от онази свежест, която бихте очаквали от един провинциален пейзаж. Като че ли мините, които някога са били толкова разпространени тук, са изсмукали живота отвътре.

Накрая, дълго преди да зърна каквото и да било подобие на цивилизация, пък било то и закусвалня „Макдоналдс“, подминавам килната, избледняла табела, гласяща: ДОБРЕ ДОШЛИ В АРНХИЛ.

Отдолу някой остроумен местен копелдак е добавил: И ДА ВИ ГО НАЧУКАМ.

Арнхил не е приветливо градче. По-скоро е вкиснато, затворено и недоверчиво към посетителите. Съумява да бъде едновременно стоическо, застинало и уморено. Място, което ще те посрещне намръщено, а на тръгване ще те заплюе в гърба.

Като се изключат една-две ферми и каменни постройки в покрайнините, Арнхил не е старинен, нито живописен. Макар рудникът да е затворил преди почти трийсет години, духът му още витае наоколо. Няма сламени покриви, нито окачени саксии с цветя. Единственото, което виси пред къщите, са простори с пране и тук-там по някое английско знаме.

Редове от еднакви тухлени къщи опасват централната улица, заедно с един западнал бар, „Тичащата лисица“. Навремето имаше и още два — „Арнхил Армс“ и „Бика“, но те отдавна затвориха. Когато бяхме хлапаци, съдържателят на „Лисицата“, по прякор Джипси, не придиряше много за възрастта и ни пускаше да пием там. Още помня как веднъж изповръщах три халби „снейкбайт“[1] в мърлявата тоалетна, а щом излязох, го заварих да стои отвън с кофа и бърсалка в ръка.

В съседство е закусвалня „Бродещия дракон“, недокосната от прогреса по отношение на външния си вид, а също — готов съм да се обзаложа — и на менюто си. Само едно липсва, за да е пълна картинката: малката бакалница на ъгъла, откъдето си купувах дъвки и захарни пръчки, е изчезнала, а на нейно място има супермаркет от веригата „Сейнсбърис“. Явно дори Арнхил не е напълно имунизиран към напредъка на цивилизацията.

Като се изключи това, най-лошите ми опасения се оправдават. Нищо не се е променило. Мястото, уви, е точно каквото го помня.

Продължавам нататък по главната улица, покрай пустеещата детска площадка и малката затревена площ. По средата ѝ има статуя на миньор, в памет на жертвите от аварията в местния рудник през 1949 г.

Отминавам централните забележителности и достигам полегатия хълм, на който е разположено училището. Сега то се нарича гимназия „Арнхил“, а сградите са се сдобили с нова облицовка. Овехтелият Английски корпус, откъдето навремето падна едно дете, е съборен и на негово място има открито пространство с пейки за сядане. Можеш да овъргаляш една фъшкия в златен прах, но тя пак си остава фъшкия. Мен питайте за това.

Спирам на служебния паркинг отзад и слизам от стария си, очукан голф. Освен моята има още две коли — червена корса и сивкав сааб. Училищата рядко са напълно празни през летните ваканции. Персоналът трябва да подготвя учебни планове, да подрежда кабинети, да организира поправителни изпити. А понякога и да провежда интервюта за работа.

Заключвам колата и се упътвам към портала, като се мъча да не куцам. Днес кракът ми е особено зле. Отчасти заради шофирането, отчасти заради стреса, че съм тук. Хората получават мигрени от стрес, а аз получавам болки в сакатия си крак. Би трябвало да използвам бастуна, но го избягвам. Той ме кара да се чувствам като инвалид. Хората ме гледат със съжаление, а аз мразя да ме съжаляват. Съжалението трябва да се пази за онези, които го заслужават.

Примигвам леко, изкачвайки стъпалата. Лъскава табела над входа гласи: ДОБРЕ, ПО-ДОБРЕ, НАЙ-ДОБРЕ. НИКОГА НЕ СЕ ОТКАЗВАЙ, ДОКАТО „ДОБРЕ“ НЕ СТАНЕ „НАЙ-ДОБРЕ“. Неволно си спомням алтернативната сентенция на Хоумър Симпсън: „Деца, опитахте да дадете най-доброто от себе си и се провалихте безславно. Урокът е: никога не се опитвайте“.

Натискам копчето на домофона пред вратата. Разнася се пукот, а аз се навеждам към него и произнасям:

— Имам среща с господин Прайс.

Нов пукот, последван от пронизителен писък на микрофония. Следва бръмчене и вратата се отваря. Потривам ухо и влизам вътре.

Първото, което ми прави впечатление, е миризмата. Всяко училище има своя такава. В по-съвременните тя е на дезинфектант и препарат за прозорци, а в по-традиционните и снобски — на дървени подове, тебеширен прах и пари. Гимназия „Арнхил“ мирише на столова, ароматизатор за тоалетни и хормони.

— Какво ще обичате? — поглежда ме иззад стъклото на рецепцията строга жена с къса сива прическа и очила.

Госпожица Грейсън? Не, сигурно съм се припознал. Тя трябва отдавна да е в пенсия. И тогава забелязвам кафявата бенка на брадичката. От нея стърчат все същите твърди черни косъмчета. Господи, наистина е тя. Това значи, че преди всички тези години, когато съм си мислел, че е стара колкото динозаврите, тя трябва да е била на колко… четирийсет? На същата възраст като мен сега.

— Имам среща с господин Прайс — повтарям. — Аз съм Джо… господин Торн.

Очаквам нещо в погледа ѝ да просветне, но не би. Разбираемо — тя е тук отдавна и е виждала куп ученици да преминават през тези врати. А и аз вече не съм кльощавото хлапе във възголяма униформа, което претичва отчаяно покрай нея, очаквайки да я чуе как излайва името му и го порицава заради разпасаната риза или маратонките, неотговарящи на училищния правилник.

Госпожица Грейсън не беше изцяло лоша. Често съм виждал някое от по-слабите или срамежливи деца да седи в малкия ѝ кабинет. Тя слагаше лейкопласт на ожулените им колене, ако сестрата случайно отсъстваше, оставяше ги да поседят и да пийнат сок, докато чакат учител или родител — изобщо предоставяше им спокойно убежище от изпитанията на училищния двор.

И все пак ме плашеше до смърт.

Осъзнавам, че все още е така. Тя въздъхва по начин, даващ ми да разбера, че губя време — нейното, своето и на учебното заведение, — и се пресяга към телефона. Чудя се защо е тук днес. Тя не е от преподавателския персонал. Макар че от друга страна, не съм изненадан. Като дете никога не съм си представял госпожица Грейсън извън тази сграда. Тя беше неразделна част от нея. Вечно присъствие.

— Господин Прайс? — изрича отсечено. — Господин Торн ви очаква за среща. Да. Добре. Разбрах. — Тя оставя слушалката. — След малко ще дойде.

— Чудесно. Благодаря.

Взорът и се свежда обратно към компютъра и напълно ме игнорира. Няма предложение за чай или кафе, а тъкмо сега аз отчаяно се нуждая от доза кофеин. Настанявам се върху пластмасовия стол, полагайки всички усилия да не приличам на провинил се ученик в очакване на директора. Коляното ми пулсира от болка. Сплитам пръсти върху него и започвам тайничко да го масажирам.

През прозореца виждам група хлапета, без униформи, да се мотаят из двора. Те пият „Ред Бул“ от кутийки и се кискат, разглеждайки нещо на телефоните си. Обзема ме чувство на дежа вю. Отново съм на петнайсет, мотая се из същия този двор и смуча безалкохолно от бутилка. На какво ли сме се кискали тогава, преди появата на смартфоните? На крадени порнографски списания, предполагам.

Навеждам глава и се вторачвам в обувките си. Кожата е леко изтрита. Трябвало е да ги лъсна на тръгване. Наистина ми се пие кафе. На път съм да се предам и да си изпрося проклетата напитка, когато по застлания с линолеум коридор се чуват стъпки и двойната врата се отваря.

— Джоузеф Торн?

Изправям се. Хари Прайс напълно отговаря на очакванията ми. Слаб, невзрачен, прехвърлил петдесетте мъж в безформен костюм и с мокасини на нозе. Прошарената му оредяла коса е сресана назад, а изражението му е такова, сякаш всеки миг очаква да получи ужасяващи новини. Дух на морно примирение се носи около него като евтин афтършейв.

Той се усмихва. Зъбите му са криви и пожълтели от никотин. Което ми напомня, че не съм пушил, откак съм напуснал Манчестър. Като се добави липсата на кофеин, не е чудно, че ми иде да се катеря по стените. Вместо това протягам ръка и се постаравам да си лепна приятна усмивка.

— Добре дошли.

Виждам как бързешком ме оценява. По-висок съм от него с пет сантиметра. Гладко избръснат. С хубав костюм, който дори е бил скъп като нов. С тъмна коса, макар и леко посребрена. С тъмни очи, макар и доста кървясали. Казвали са ми, че имам честно лице. Което показва колко малко знаят хората.

Той поема ръката ми и я стиска здраво.

— Заповядайте в кабинета ми.

Нагласям ремъка на чантата върху рамото си и като полагам неимоверни усилия да вървя нормално въпреки болката в крака, тръгвам подире му. Време е за шоу.

— Препоръката от директора на предното ви училище е просто блестяща — започва той.

И още как. Нали съм я писал сам. Хвърлянето на прах в очите е една от моите специалности.

— Благодаря — отвръщам.

— Но… имате доста дълго прекъсване в стажа. Над дванайсет месеца.

Вземам чашата с рядко, воднисто кафе, която госпожица Грейсън най-сетне е тръснала на бюрото пред мен. Отпивам и едва не правя гримаса.

— Виждате ли, беше нарочно. Бях преподавал петнайсет години без прекъсване. Реших, че ми е нужна малко почивка. Да преосмисля нещата, да реша как искам да продължа нататък.

— Нещо против да попитам с какво се занимавахте през тази почивка? Резюмето ви е леко неясно по въпроса.

— Частни уроци. Доброволческа работа. Преподавах известно време и в чужбина.

— Наистина? Къде?

— Ботсвана.

Ботсвана? Откъде, по дяволите, ми хрумна? Та аз дори не мога да я посоча върху картата.

— Много похвално.

И изобретателно.

— Не беше изцяло по алтруистични подбуди. Времето там е по-топло.

Двамата се засмиваме.

— И сега искате отново да преподавате на пълен работен ден?

— Готов съм да отгърна нова страница в кариерата си, да.

— Тогава следващият ми въпрос е, защо точно гимназия „Арнхил“? Съдейки по вашата биография, не би трябвало да страдате от липса на избор.

Съдейки по биографията ми, аз би трябвало да съм Нобелов лауреат.

— Ами… тук съм отрасъл. Навярно искам по някакъв начин да се отплатя на родния си град.

Той добива смутен вид и мести книжата по бюрото си.

— Предполагам, знаете обстоятелствата, при които се освободи позицията?

— Четох новините.

— И какво мислите за станалото?

— То е ужасно. Трагично. Но не бива да се позволи на една трагедия да определя облика на цяло училище.

— Радвам се, че го казвате.

Радвам се, че съм го упражнявал.

— Макар да си давам сметка, че всички тук вероятно още са доста разстроени.

— Госпожа Мортън беше уважаван преподавател.

— Не се и съмнявам.

— А колкото до Бен, той беше много обещаващ ученик.

Гърлото ми се стяга, съвсем леко. Научил съм се да бъда твърд, но за миг обвивката ми поддава. Живот, изпълнен с обещания. Но нима животът поначало не е просто това? Едно обещание. Без никакви гаранции. Ние искаме да вярваме, че мястото ни в него е уредено за в бъдеще, но всъщност имаме само резервация. Тя може да бъде отменена във всеки момент — без предупреждение, без връщане на парите, без значение докъде си стигнал в пътуването си. Дори ако едва си имал време да огледаш пейзажа.

Подобно на Бен.

Подобно на сестра ми.

Осъзнавам, че Хари все още говори.

— Ситуацията е деликатна. Задават се въпроси. Как училището не е забелязало, че един от собствените му преподаватели е психически нестабилен? Доколко учениците са били изложени на риск?

— Разбирам.

— Мисълта ми е, че съм длъжен да внимавам в избора кой да заеме мястото. Родителите трябва да се чувстват спокойни.

— Несъмнено. И в случай, че разполагате с по-добър кандидат…

— Не съм казвал това.

Няма никакъв кандидат. Мога да се обзаложа. А и аз не съм чак толкова за изхвърляне. Истината е, че гимназия „Арнхил“ е пълна дупка. С лоша репутация. Неизпълняваща показателите. Той го знае и аз го знам. Да намери свестен учител, съгласен да дойде тук, ще е по-трудно, отколкото да намери мечка, която да не сере в гората, особено при настоящата „ситуация“. Решавам да сваля картите.

— Ще ми позволите ли да бъда честен? — Винаги е добре да предупреждаваш, ако смяташ да бъдеш честен. — Знам, че гимназия „Арнхил“ има проблеми. Затова искам да се присъединя към екипа. Търся предизвикателство. Наясно съм с тукашните деца, защото и аз съм бил едно от тях. Наясно съм с града и знам точно пред какво се изправям. То не ме плаши. Всъщност, както сам ще се уверите, малко неща могат да ме уплашат.

Усещам, че съм го сразил. Аз съм добър в интервютата. Знам какво искат да чуят хората. И най-вече, знам кога са отчаяни. Хари се обляга назад в креслото.

— Е, мисля, че нямам повече въпроси.

— Добре. Беше ми приятно да поговорим.

— Всъщност май остана един.

О, по дяволите.

Той се усмихва.

— Откога можете да започнете?

2.

Три седмици по-късно

В къщата цари студ. Онзи студ, който обхваща домовете, щом останат дълго затворени и необитаеми. Студ, който те пронизва до мозъка на костите и отказва да си тръгне дори ако усилиш отоплението докрай.

Има също и миризма. На влага, застояло и евтина боя. Снимките от сайта са били подвеждащи. Те са излъчвали своеобразен бохемски шик, артистична занемареност. Реалността е много по-сива и разнебитена. Не че мога да си позволя да съм придирчив. Все някъде трябва да живея, а дори в забутано градче като Арнхил само това жилище ми е по джоба.

Естествено, това не е единствената причина, поради която съм го избрал.

— Всичко наред ли е? — пита зализаният младеж, повъртащ се в антрето. Майк Белинг от агенция за имоти под наем „Белинг и компания“. С твърде добър акцент и добро облекло, за да е местен. Личи си как гори от нетърпение да се прибере в своя цивилизован офис и да остърже кравешкия тор от лъснатите си обувки.

— Не е точно каквото очаквах.

Усмивката му помръква.

— Е, в описанието сме споменали, че става дума за традиционна къща, без много модерни удобства, при това празна от известно време.

— Котлето беше в кухнята, нали? Мисля, че ще е добре да постопля. Благодаря, че ми показахте имота.

— Само още една подробност, господин Торн… — пристъпва неловко той.

— Да?

— Чекът за депозита.

— Какво за него?

— Сигурен съм, че става дума за недоразумение, но още не сме го получили.

— Наистина? — поклащам глава. — На тези пощи вече изобщо не може да се разчита.

— Не се притеснявайте, може и сега да…

— Разбира се. — Бъркам в джоба си и вадя чековата книжка. Майк Белинг ми подава писалка. Подпирам се върху страничното облегало на протрития диван, надрасквам чек и му го подавам.

Той се усмихва. Сетне поглежда листчето и челюстта му увисва.

— Тук пише петстотин паунда. Депозитът плюс наемът за първия месец прави хиляда.

— Вярно. Но вече видях къщата. — Озъртам се наоколо и правя кисела физиономия. — Честно казано, това е пълна дупка. Влажна, студена и миризлива. Дори бездомник няма да се самонастани в нея. Поне да се бяхте отбили да включите отоплението, преди да дойда.

— Боя се, че няма как да приемем.

— Ами тогава намерете си друг наемател — блъфирам. Виждам как се поколебава. Никога не показвай слабост. — Или не можете? Вероятно никой не иска да дойде заради случилото се тук? Онзи малък случай с убийство и самоубийство, за който забравихте да споменете?

Той преглъща, а лицето му се напряга, сякаш някой му е пъхнал нагорещен ръжен отзад.

— Нямаме правното задължение да информираме наемателите…

— Правно не, но морално? — провлачвам глас. — Предвид всичко гореказано, мисля, че една скромна отстъпка от депозита е най-малкото, което следва да ми предложите.

Лицето му пламва, а левият му клепач заиграва в лек тик. Той иска да бъде груб с мен, вероятно дори да ме удари. Но няма как, защото тогава ще загуби сладката си работа с двайсет бона годишно плюс комисионни, а тогава кой ще плаща за хубавите му костюми и лъскавите черни обувки?

Накрая сгъва чека и го прибира полека в папката си.

— Разбира се. Няма проблем.

Не ми отнема дълго да си разопаковам багажа. Не съм от онези, които трупат вещи. Никога не съм обичал да разкрасявам жилището си, а фотографиите са чудесно нещо, ако имаш семейство и деца, но аз нямам. Дрехите си нося, докато не се протрият, а после ги заменям със същите.

Разбира се, всяко правило си има изключения. Последно вадя от куфара си два предмета. Единият е доста употребявано тесте карти, което пускам в джоба си. Някои картоиграчи си носят талисмани за късмет. Аз не вярвах в късмета, докато не започнах да губя. После винях за неудачите си лошия шанс, обувките, които нося, подредбата на звездите. Всичко освен себе си. Картите са моят обратен талисман — постоянно напомняне за това колко зле съм се прецакал.

Другият предмет е по-обемист, увит във вестник. Разопаковам го внимателно и го поставям върху леглото така, сякаш е истинско бебе.

Малките пухкави крачета са вирнати нагоре, ръчичките са свити в юмручета, къдриците на лъскавата руса коса стърчат встрани. Празните сини очи се взират в мен. Или поне едното. Другото се върти свободно в гнездото и гледа другаде, сякаш е зърнало нещо по-интересно и не си прави труда да информира своя побратим.

Вдигам куклата на Ани и я поставям седнала върху скрина, откъдето може да ме наблюдава с изкривения си взор всеки ден и всяка нощ.

Прекарвам останалата част от следобеда и вечерта в размотаване и опити да се сгрея. Кракът ми се обажда, ако стоя твърде дълго неподвижно, а влагата и студът в къщата изобщо не помагат. Радиаторите не работят добре — сигурно системата не е обезвъздушена.

В дневната има камина, но при старателното претърсване на помещенията и бараката отвън не успявам да открия никакви дърва за горене. В един шкаф обаче попадам на стара електрическа печка. Включвам я и слоят прах върху реотаните се изпепелява с пращене, изпълвайки въздуха с мирис на изгоряло. Все пак уредът трябва да излъчва прилично количество топлина, освен ако не направи късо съединение.

Въпреки западналия си вид къщата навярно някога е била уютно семейно гнездо. Банята и кухнята са овехтели, но чисти. Дворът отзад е широк и удобен за игра, преминавайки в открито поле. Приятно, удобно, безопасно място, където да отрасне едно момче. Само дето на това момче не му било писано.

Аз не вярвам в призраци. Навремето баба ми казваше: „Не от мъртвите трябва да се боиш, миличък, а от живите“. И е била почти права. Но вярвам, че понякога можеш да доловиш отгласа на лошите неща. Те се отпечатват върху тъканта на реалността, подобно на стъпки върху бетон. Онова, което е оставило отпечатъка, отдавна си е отишло, но няма как да изтриеш дирята, оставена от него.

Вероятно затова още не съм влязъл в стаята му. Нямам проблем да живея в къщата, но това не означава, че усещането е добро. И как би могло да е? Нещо ужасно се е случило между тези стени, а сградите помнят.

Не съм напазарувал храна, но не съм и гладен. Щом стрелката на часовника подминава седем, отварям бутилка бърбън и си наливам солидна доза. Лаптопът е безполезен, защото още не съм си прокарал интернет. Засега няма особено какво да правя, освен да седя, да привиквам с обстановката и да се мъча да игнорирам болката в крака и лекото, познато присвиване под лъжичката. Вадя тестето карти и го оставям на масата, но не го отварям. Не това е предназначението му. После слушам музика на телефона си и чета някакъв прехвален трилър, чийто край вече съм отгатнал. По някое време излизам през кухненската врата и пуша цигара, зяпайки обраслия двор.

Небето е черно като катран, без нито една проблясваща звездица. Забравил съм какъв е мракът в провинцията. Твърде отдавна живея в града. Там никога не става напълно тъмно, нито напълно тихо. Сега единствените звуци са моето дишане и пращенето на цигарата.

За сетен път се питам защо съм се върнал. Да, Арнхил е откъсната, полузабравена точка върху картата. Но в чужбина щеше да е по-безопасно. С хиляди километри между мен, моите дългове и хората, които не се отнасят мило с длъжниците. Не и когато те са с празни джобове.

Можех да си сменя името и да стана барман в някое плажно заведение. Да сръбвам маргарити по залез. Но избрах това място. Или то избра мен.

Не вярвам твърде в съдбата. Но вярвам, че някои неща са закодирани в гените ни. Програмирани сме да действаме и да реагираме по определен начин и това моделира живота ни. Безсилни сме да го променим, както сме безсилни да променим цвета на очите си или склонността да получаваме лунички от слънцето.

А не е изключено и просто да си търся оправдание, за да избегна поемането на отговорност за постъпките си. Всъщност винаги съм знаел, че един ден ще се върна тук. Мейлът просто ускори решението ми.

Получих го преди около два месеца. Дори се чудя как не е отишъл направо в папката със спам.

Подател: ME1992@hotmail.com

Относно: Ани

Първият ми импулс бе да го изтрия. Адресът на изпращача ми беше непознат. Вероятно просто някакъв трол или любител на безвкусните шеги. Има теми, които е най-добре да останат затворени. Нищо хубаво не може да излезе от отварянето им. Най-разумното решение бе да натисна бутона за изтриване, после да изпразня кошчето и да забравя за станалото.

Давайки си сметка за това, натиснах „Отвори“.

Знам какво се е случило със сестра ти. Сега се случва отново.

3.

Родителите не бива да имат любимци. Поредната глупост, повтаряна от хората. Разбира се, че родителите имат любимци. Това е заложено в човешката природа. Още от времето, когато не всички деца са оцелявали. Предпочиташ по-силното отроче. Няма смисъл да се привързваш към онова, което може и да не изкласи. А и нека бъдем честни — някои деца просто са по-обичливи.

Ани бе любимката на нашите родители, и напълно разбираемо. Тя се роди, когато аз бях вече седемгодишен, отдавна оставил зад гърба си сладката бебешка фаза. Бях се превърнал в слабо, сериозно момче с вечно ожулени колене и изцапани панталони. Дори не компенсирах липсата си на сладост с някакъв ентусиазъм да ритам топка в парка или да ходя на кино с баща си. Предпочитах да си стоя у дома и да чета комикси или да играя компютърни игри.

Това разочароваше татко и дразнеше мама, която все ме гонеше да изляза навън, за да подишам чист въздух. Дори и на онази крехка възраст намирах, че чистият въздух е силно надценен, но неохотно се подчинявах. После всеки път падах или намирах друг начин да се пребия и изпоцапам, за да бъда посрещнат вкъщи с нова порция крясъци.

Нищо чудно, че родителите ми са копнеели за второ дете — прелестно малко момиченце, което да могат да обличат в розови дрешки и да го гушкат, без то да се муси или дърпа.

Тогава не съм си давал сметка, че те от доста време са работили по въпроса. Да ме дарят с братче или сестриче, сякаш ми правят някаква специална услуга. Аз не бях убеден, че го желая. Нали вече имаха мен — още едно дете ми се струваше ненужен излишък.

Останах неубеден и след като Ани се роди. Беше миниатюрно същество, мораво на цвят, с лице, сбръчкано и лигаво като на извънземно. Не правеше нищо друго, освен да спи, да пълни пеленките и да реве. Слушах неспирния ѝ рев нощем, гледах в тавана и се чудех защо вместо нея нашите не са ми купили куче, или поне златна рибка.

В продължение на няколко месеца пребивавах в състояние на апатия, без нито да обичам сестра си, нито да я мразя чак толкова много. Не се трогвах, когато ми гукаше или стискаше пръста ми до посиняване, докато мама в подобни случаи подскачаше на място от радост и викаше на татко: „Донеси проклетата камера, Шон“.

Ако Ани пълзеше подир мен или пипаше нещата ми, започвах да вървя по-бързо или си прибирах вещите обратно. Не от грубост, а просто от незаинтересованост. Не бях молил за нея, затова и не виждах защо трябва да ѝ обръщам внимание.

Така продължи до първия ѝ рожден ден. Малко преди него тя проходи и взе да изговаря неща, които звучаха почти като думи. Изведнъж заприлича повече на човече, отколкото на бебе. Стана по-интересна и дори забавна със странните си брътвежи и неуверена, старческа походка.

Аз започнах да си играя с нея и да ѝ говоря понякога. Когато тя ме имитираше, усещах странна топлина в гърдите. А също когато се взираше в мен и повтаряше: „Джо-о, Джо-о“.

Скоро започна да ме следва навсякъде и да копира всяко мое действие. Смееше се на физиономиите ми, слушаше напрегнато как ѝ говоря непонятни за нея неща. Ако се разплачеше, едно мое докосване бе достатъчно, за да престане — дотолкова искаше да угоди на по-големия си брат, че всичките ѝ други неволи биваха мигновено забравени.

Никога по-рано не ме бяха обичали така. Мама и татко, естествено, ме обичаха, но не ме гледаха с такова неподправено обожание като нея. Никой не го правеше. По-скоро бях свикнал да ме гледат с жал или презрение.

Аз не разполагах с изобилие от приятели. Не бях точно свит или срамежлив, но както се бе изразил един от началните ми учители, „странях“ от останалите. Заниманията на другите момчета, от рода на това да се катерят по дървета или да се бият помежду си, ми се струваха глупави и скучни. А и се чувствах напълно доволен от собствената си компания. Докато не се появи Ани.

За третия ѝ рожден ден събрах от джобните си пари и ѝ купих кукла. Тя не беше от онези скъпи модели, които можеха да издават звуци или да се напишкват. Всъщност изглеждаше грозновата и дори малко страшна с изцъкления си син поглед и странно присвитите устни. Но Ани се влюби в нея. Мъкнеше я навред със себе си, а вечер я слагаше да спи. По някаква не докрай ясна причина я нарече „Аби Очичките“.

Докато навърши пет години, Аби Очичките вече почиваше на етажерката в стаята ѝ, заменена като фаворитка от Барби и Малкото пони. Но ако мама предложеше да я занесем на разпродажба, Ани я грабваше от ръцете ѝ с вик на ужас и я притискаше към гърдите си толкова силно, че се чудех как сините ѝ пластмасови очи не изхвръкват от гнездата.

С възрастта Ани и аз оставахме все така близки. Четяхме заедно, играехме карти или компютърни игри. В дъждовните неделни следобеди, когато татко се отбиваше в бара, а мама бе заета да глади, изпълвайки въздуха с топлина и мирис на омекотител за пране, се свивахме на дивана и гледахме видео — стари филми като „Извънземното“, „Ловци на духове“ и „Похитителите на изчезналия кивот“, а също по-нови, които вероятно не бяха точно за нейната възраст, от рода на „Терминатор 2“ и „Зов за завръщане“.

Баща ни имаше приятел, който правеше пиратски копия и ги продаваше по 50 пенса. Картината бе мъглява и понякога не се разбираше какво точно казват героите на екрана, но татко все ни успокояваше с думите, че „на дарен кон зъбите не се гледат“.

Разбирах, че семейството ни няма много пари. Татко работеше като миньор, но след стачката напусна, макар че мината не затвори веднага.

Той бе един от така наречените стачкоизменници. Не обичаше да говори за това, но знаех, че му е дошло в повече — напрежението, неприязнените погледи, кавгите с колеги и съседи. Бях още малък тогава, но си спомням как една сутрин мама чистеше думата ПРЕДАТЕЛ от входната ни врата. Друг път някой метна тухла през прозореца, докато ние вътре гледахме телевизия. На следващата вечер татко излезе с приятелите си. Върна се целият раздърпан и с цепната устна. „Всичко е уредено“, каза на мама с мрачен, дрезгав глас, какъвто не бях чувал преди.

След стачката вече не беше същият. Дотогава винаги го бях възприемал като великан — як и висок, с буйна и къдрава тъмна коса. А после някак се смали, стана по-слаб и прегърбен. Във все по-редките случаи, когато се усмихваше, бръчките край очите му се врязваха дълбоко в кожата, а слепоочията му взеха да посивяват.

Той се преквалифицира в автобусен шофьор, но не мисля, че новата работа му допадаше особено. Парите бяха прилични, но по-малко, отколкото бе изкарвал в мината. Караниците му с мама зачестиха и обикновено той я обвиняваше, че харчи твърде много, а тя него — че не си дава сметка колко струва храненето и обличането на четиричленно семейство. Тогава татко си вземаше шапката и отиваше в кръчмата. Той и останалите стачкоизменници пиеха само на едно място — в „Арнхил Армс“. Колегите им, оставили кирките и лопатите, ходеха в „Бика“. „Тичащата лисица“ представляваше неутрална територия. Никой от миньорите не я посещаваше, затова пък го правеха някои от по-големите момчета, спокойни, че няма да се сблъскат там с баща си или дядо си.

Не обвинявам в нищо родителите си. Те се грижеха за нас, доколкото можеха. Ако се караха или не намираха достатъчно време за нас, то не беше защото не ни обичаха, а просто защото работеха твърде много, нямаха достатъчно пари и често бяха уморени.

Разбира се, имахме телевизор, касетофон и компютър, но все пак, без да искам да звуча мелодраматично, често си намирахме собствени забавления. Гонехме се из улицата, рисувахме с тебешир по тротоара или убивахме времето през дъждовните следобеди с игра на карти. Никога не ми омръзваше да общувам с малката си сестра.

В неделните утрини, ако времето беше хубаво (или поне ако не валеше като из ведро), мама често ни изритваше от къщи с по малко джобни пари за храна и не очакваше да се върнем чак до мръкване. Ние като цяло не възразявахме. Имахме свобода. Имахме въображение. И се имахме един друг.

Щом навлязох в пубертета, нещата се промениха. Озовах се в нова група „приятели“ — Стивън Хърст и неговата банда. Изпечени хулигани, сред които жалък саможивец като мен нямаше никакво място.

Може би Хърст е взел моя статус на аутсайдер за проява на характер. А може би просто е видял в мен някой, когото лесно ще манипулира. Каквато и да бе причината, аз не стъпвах по земята от радост, че ме е приел. Не че имах проблем да стоя сам, но вкусът на социалната принадлежност е опияняващ за тийнейджър, който никога не е канен на купон.

Мотаехме се заедно и вършехме обичайните неща за момчета на нашата възраст — ругаехме, пушехме цигари и пиехме алкохол. Драскахме графити по детската площадка и премятахме люлките през напречната греда. Замервахме с яйца къщите на учителите, които ни бяха неприятни, и режехме гумите на колите на онези, които наистина мразехме. И тормозехме по-слабите хлапета. Онези, които, с болка трябва да призная, бяха досущ като мен.

Изведнъж да се движа в компанията на сестра си, вече не беше яко. Напротив, беше неловко до смърт. Ако поискаше да дойде с мен до магазина, си съчинявах оправдание или излизах, без тя да забележи. Ако ми махнеше за поздрав, докато бях с бандата, се правех, че не забелязвам.

Виждах болката в очите ѝ, помръкването на лицето ѝ. У дома полагах всички усилия да компенсирам пренебрежението и тя го усещаше. Децата не са глупави. И все пак ми позволяваше. Което ме караше да се чувствам двойно по-зле.

Най-нелепото е, че сега като се замисля, винаги съм се чувствал по-щастлив с Ани, отколкото с който и да било друг. Да се правиш на корав, не е същото като да бъдеш корав. Ще ми се да можех да кажа това на петнайсетгодишното си „аз“ заедно с още куп други неща: момичетата всъщност не си падат по мълчаливите, замразяването на ухото с ледено кубче, преди да го пробиеш, не върши работа, „Тъндърбърд“[2] не е подходяща напитка за консумация преди сватбено тържество.

Но най-вече искам да можех да кажа на сестра си, че я обичам. Повече от всичко. Тя беше най-добрият ми приятел, човекът, пред когото нямаше нужда да се преструвам и който можеше да ме накара да се смея до сълзи.

Но не мога. Защото сестра ми изчезна, когато беше на осем години. Тогава си мислех, че нищо по-лошо не може да се случи. Докато тя не се върна.

4.

Подготвям се за първия си ден в гимназия „Арнхил“ по обичайния начин: напивам се предната вечер, събуждам се късно, ругая алармата, а после вкиснато влача нозе към банята.

Отварям докрай крана на душа, в резултат на което от него неохотно потичат слаби струйки топловата вода. Пъхам се под него да се посгрея, излизам отново, бърша се с хавлията и навличам чисти дрехи.

Спирам се на черна риза, тъмносини джинси и изтърканите си стари кецове. Още от самото начало се издокарвам със своите задушевни обувки. Глупава фраза, знам. Чул съм я от Брендън, моя някогашен съквартирант. Брендън е ирландец, което ще рече, че има неограничен набор от поговорки за всяка ситуация. Повечето са напълно непонятни, но специално тази винаги съм разбирал. Всеки има чифт задушевни обувки. Те са онези, които обуваш, когато искаш да се чувстваш спокойно и удобно. В някои дни са ти по-необходими, отколкото в други.

Прокарвам гребен през косата си и я оставям да изсъхне, докато слизам долу за кафе и цигара. Пуша едва подал нос през кухненската врата. Навън е една идея по-студено, отколкото вътре. Небето е като сива бетонна плоча, а в лицето ми пръска противен ситен дъждец. Днес слънцето явно е решило да си вземе почивка.

Стигам до училището малко преди девет без петнайсет, заедно с първите подранили ученици. Три момичета цъкат усърдно на смартфоните и отмятат старателно изправените си коси. Група момчета се ръчкат и блъскат по начин, който за едно мигване на окото може да прерасне в истински бой. Две „емота“ с тежки бретони се мусят на всичко и всички.

А ето ги и самотните фигури. Онези, които вървят с приведени рамене, забили поглед в краката си. Бавната провлачена походка на тормозените.

Спирам поглед на едно момиче — ниско и възпълно, с червеникави къдрици и зле прилягаща униформа. Напомня ми за една моя съученичка на име Рут Мор. Тя винаги леко лъхаше на пот и никой не искаше да седи до нея в клас. Дори измисляха стихчета за нея, от рода на „Рут Мор се въргаля в говната в обор“, „Рут Мор, устата ѝ вони на пор“.

Удивително е колко изобретателни могат да бъдат децата в жестокостта си.

Не след дълго се задава и жертва номер две — високо и кльощаво момче, с гъста черна коса, която стърчи почти вертикално от темето му. Има очила и ходи прегърбено, отчасти заради ръста си и отчасти заради тежката раница. Обзалагам се, че е пълна нула във футбола и всички останали спортове, затова пък разбива наред в онлайн игрите. Дълбоко в мен трепва искрица съпричастност.

— Ей, Маркъс, шибаняк такъв!

Подвикването идва от групичката, пристъпваща зад него. Пет момчета, вероятно единайсетокласници, с уверения, пасивноагресивен вид на банда. Лидерът — едър, добре изглеждащ, тъмнокос — премята ръка през рамото на Кльощавия. Последният се мъчи да изглежда нехайно, но всичко в позата му крещи за нервно напрежение. Останалите оформят хлабав кръг наоколо. Прерязват пътя му за отстъпление както назад, така и напред, към училището.

Аз забавям крачка. Те все още не ме забелязват. Вървя по отсрещния тротоар, а и, естествено, няма как да знаят, че съм учител. Просто някакъв непознат с опърпано вълнено палто и кецове. Мога да си остана такъв. Учебните часове официално не са започнали, не сме дори в сградата на училището. При това още е първият ми ден. Ще има и други дни, други възможности да се решават подобни проблеми.

Вадя пакета „Марлборо Лайтс“ и наблюдавам как бандата притиска Кльощавия към стената. Изкуствената усмивка изчезва от лицето му. Той отваря уста да протестира, но Лидера го улавя за гърлото, докато друг смъква раницата от гърба му. Останалите се нахвърлят върху нея като глутница кучета, вадят учебници и тетрадки, късат страници, тъпчат под нозете си увитите в прозрачно фолио сандвичи.

Накрая един тържествуващо вади предмет, приличащ на чисто нов айфон. Защо, питам се. Защо родителите ги пускат на училище с такива неща? По мое време поне хулиганчетата не можеха да ти задигнат друго освен джобните пари или любимия комикс.

Поглеждам с копнеж към цигарите, после въздъхвам, прибирам ги обратно и тръгвам през улицата по посока на препирнята.

Кльощавия се опитва да си върне телефона, но Лидера го ръгва с коляно в слабините и го взема от другаря си.

— Виж ти, съвсем новичък. Супер.

— Моля ви — пъшка Кльощавия. — Подарък ми е… за рождения ден.

— Не помня да си ни канил на тържеството. — Лидера оглежда въпросително останалите. — Да сме получавали покани?

— Не. Трябва да са се загубили по пощата.

— И в имейла нямаше.

Лидера вдига телефона над главата си. Кльощавия се пресяга към него, но вяло. По-висок е с половин педя от мъчителя си, но вече е сразен. Познавам това изражение.

— Наистина се надявам да не го изпусна — подсмихва се Лидера.

— По-добре недей — улавям го за китката.

— Ти пък кой си, по дяволите? — извърта глава той.

— Господин Торн, новият ви учител по английски. Но може да ме наричате „сър“.

През групичката преминава мърморене. Лидера едва забележимо се сепва, но бързо се овладява. Усмихва се по начин, който несъмнено смята за подкупващ, и това го прави още по-противен в моите очи.

— Беше майтап, сър. Просто се забавляваме.

— Наистина? — обръщам се към Кльощавия. — Ти забавляваше ли се?

Той поглежда към Лидера и леко кимва с глава.

— Да, само се шегуваме.

Неохотно пускам ръката на Лидера и връщам телефона на Кльощавия.

— Ако бях на твое място, Маркъс, нямаше да го нося в училище.

Той кимва повторно, още по-сконфузен.

— Името ти? — питам Лидера.

— Джеръми Хърст.

Хърст. Нещо в мен трепва. Естествено, как не съм се досетил. Тъмната коса ме е заблудила, но сега съзирам семейната прилика. Наследствения отблясък на жестокост в сините очи.

— Това ли е всичко, сър?

Обръщението е пресилено. Саркастично. Той иска да клъвна. Но не, това би било твърде лесно. Ще има и други дни, напомням си. Други дни.

— Засега. — Обръщам се към останалите. — Омитайте се оттук. Но имайте предвид, че при най-малката издънка за в бъдеще ще се лепна за вас като венерическа болест.

Един-двама неволно изпускат усмивки. Махвам с ръка към портала на училището и те бавно се упътват натам. Хърст изчаква най-дълго, преди да последва примера им. Маркъс продължава да стои неуверено.

— За теб също се отнася — казвам му, но той не помръдва. — Какво има?

— Не биваше да правите това.

— Значи трябваше просто да го оставя да ти строши новия телефон?

Той поклаща морно глава, преди да тръгне.

— Ще видите.

5.

Не се налага да чакам дълго.

През обедната почивка седя на бюрото си, подготвям следващия урок и се поздравявам, задето съм изтикал цялата сутрин, без да отегча класовете до смърт или да хвърля някой ученик — или себе си — през прозореца.

Хари е бил прав да отбележи дългото прекъсване в стажа ми. Позагубил съм форма, но както казваше един мой колега, преподаването е като карането на колело. Никога не се забравя. Ако залитнеш и си на път да паднеш, веднага се сещаш, че пред теб има трийсет хлапета, които само чакат да те скъсат от подигравки и да ти задигнат велосипеда. Затова опъваш шия и въртиш педалите, дори ако нямаш понятие накъде си тръгнал.

И аз цяла сутрин съм ги въртял. Дори съм се чувствал твърде доволен от успеха си.

Очевидно е, че това не може да трае дълго.

Откъм вратата се разнася почукване и Хари подава глава вътре.

— А, господин Торн, радвам се, че ви заварвам. Как върви?

— Още никой не е задрямал на уроците ми, така че, общо взето, добре.

— Чудесно — кима той. — Чудесно.

Но изражението му говори друго. То е изражение на човек, изгубил десет паунда или настъпил кучешко лайно. Той влиза в класната стая и застава неловко пред мен.

— Съжалявам, че ви занимавам с подобни неща в първия работен ден, но възникнаха обстоятелства, които не мога да пренебрегна.

Край, пипнал ме е, минава ми през ума. Проследил е препоръките ми и е разбрал, че са фалшиви. Става въпрос за премерен риск. Деби, секретарката в предното ми училище, леко си падаше по мен, а още повече по скъпите чанти. В името на старата ни дружба (и срещу една малка чантичка) вместо да насочи запитването на Хари към директора, го препрати към мен, заедно с няколко официални бланки. Оттук и блестящите ми референции. Но той явно е разровил по-дълбоко. Подготвям се за удара, но той идва не откъдето очаквам.

— Очевидно е имало инцидент с наш възпитаник пред училище тази сутрин.

— Ако под „инцидент“ разбирате тормоз, да.

— Значи вие не сте нападали никого?

— Какво?

— Постъпило е оплакване от ученик на име Джеръми Хърст, че сте го нападнали.

Проклетият малък мръсник. Усещам как слепоочията ми започват да пулсират.

— Той лъже.

— Твърди, че сте го сграбчили болезнено за ръката.

— Заварих въпросния Джеръми Хърст и приятелчетата му да тормозят друго момче — отвръщам.

— Но не сте използвали ненужна сила?

Поглеждам го в очите.

— Естествено, че не.

— Добре — въздъхва Хари. — Съжалявам, но бях длъжен да попитам.

— Разбирам.

— Трябваше просто да ме уведомите за случилото се. За мен щеше да е по-лесно да се справя.

— Не намерих за нужно. Сметнах въпроса за приключен.

— Работата е там, че ситуацията на Джеръми Хърст е малко деликатна.

— Не ми се стори особено деликатен, когато блъскаше другото момче и заплашваше да счупи телефона му.

— Вие сте още нов тук и аз оценявам позицията ви относно училищния тормоз, но понякога динамиката на отношенията не е толкова еднозначна.

— Знам какво видях.

Той сваля очилата си и потърква очи. Не е лош човек, а просто уморен и претоварен от това да се мъчи да постъпва правилно в трудни обстоятелства и най-често да се проваля.

— Джеръми Хърст е един от най-добрите ни ученици. Капитан е на футболния отбор.

Което не пречи да бъде пълен задник.

— Това не оправдава насилието, лъжата…

— Майка му има рак.

— Рак? — спирам насред изречението.

— На дебелото черво.

— Съжалявам, нямах представа.

— Вижте, знам, че Хърст има известни проблеми със социалното сближаване и управлението на гнева…

— Значи така го наричат вече?

Хари се усмихва тъжно.

— Просто при неговата ситуация трябва да действаме внимателно.

— Прав сте — кимам. — Сега нещата ми станаха малко по-ясни.

— Добре. Вероятно трябваше лично да ви запозная с теми като тази. Училищните наръчници не могат да покрият всичко, нали?

— Не, не могат.

— Е, най-добре да ви оставям да си вършите работата.

— Благодаря за разговора и за информацията.

— Няма проблем. Друг път ще продължим. — Той прави пауза. — Но все пак ще се наложи да отбележа това в досието ви.

— Моля?

— Служебното ви досие. Подобно оплакване трябва да се впише, дори ако е било неоснователно.

Пулсът ми се ускорява. Хърст. Проклетият Хърст.

— А, да. Разбира се — опитвам се да изобразя подобие на усмивка. Той тръгва към вратата. — Тя ще умре ли? Имам предвид майка му.

Хари се обръща и ме поглежда странно.

— Терапията върви по план. Но при този вид рак шансовете не са окуражаващи.

— Джеръми и баща му трябва да го преживяват доста трудно.

— Да, така е. — Той поспира, сякаш иска да добави още нещо, но после ми отправя поредното си неловко кимване и излиза.

Баща му го преживява трудно. Вадя цигарите и се ухилвам. Добре, мисля си. Добре. Проклетата карма.

Някога Английският корпус се намираше между основната сграда и столовата, свързан като с пъпна връв с тесен коридор, в който през междучасията винаги ставаха задръствания от блъскащи се, потни ученици. През лятото там беше горещо като в пещ и ние се шегувахме, че ако стоиш вътре твърде дълго, ще почернееш като Джим Бери (единственият цветнокож питомец на школото ни по онова време).

Макар официално да се наричаше Английски корпус, помежду си го наричахме просто Блока. Представляваше уродлива четириетажна бетонна конструкция, склонна към люлеене при силен вятър.

Дори преди случката никой не обичаше да има часове там. Обстановката беше усойна, а дограмите течаха. Помня как през една особено люта зима всички носехме шапки и шалове в час, а стъклата на прозорците се бяха покрили със скреж.

След като Крис Манинг падна оттам, корпусът бе затворен, а после отворен пак с „нови мерки за безопасност“, като цяло свеждащи се до това, че вратата към покрива бе заключена с катинар.

По някое време през последните две десетилетия сградата явно бе разрушена. На някогашното ѝ място сега имаше малък павиран площад с три пейки, подредени около кръгла тревна площ с посърнали растения. На една от пейките има табелка с текст „В памет на Кристофър Манинг“.

Сядам на пейката, съседна до нея, и крадешком вадя цигара от пакета. Въртя я между пръстите си, като се взирам в плочите под краката си и се чудя коя точно от тях бележи мястото на приземяването му.

Той дори не гъкна, докато летеше, а дори при падането звукът бе тих и притъпен. Стори ми се недостатъчно силен и почти можех да повярвам, че той е още жив и просто лежи там, греейки се на кроткото есенно слънце. Но тялото му изглеждаше странно спихнато, сякаш някой бе изпуснал въздуха от него. И, разбира се, имаше локва от кръв, бавно разрастваща се като сянка под него.

— Жалко, нали?

Вдигам сепнато глава. Пред мен стои ниско момиче с тъмна коса, небрежно вързана на опашка, и изобилие от сребърни обеци в ушите. Не съм я чул да доближава, но от друга страна, тя е толкова слаба, че може и вятърът да я е довял.

За момент допускам, че е някоя особено отракана ученичка, но после забелязвам липсата на униформа (освен ако напоследък не са заменили задължителното облекло с тениска на „Килърс“, прилепнали джинси и кубинки), а също бръчките край очите, противоречащи на подвеждащо младежкия вид.

— Моля?

Тя посочва цигарата, която нервно въртя между пръстите си.

— Жалко е да ти направят перфектното място за пушене, а после да ти забранят да палиш на територията на училището.

— А, това ли — поглеждам цигарата и я пъхам обратно в пакета. — Вярно, истинска срамота.

Тя се ухилва и безцеремонно сяда до мен. Обичайно такава безцеремонност би ме подразнила, но в случая на госпожица Безброй Обеци я понасям по-леко.

— Жалко и за онова хлапе, дето е скочило — добавя тя. — Вие някога губили ли сте?

— Какво, ученик?

— Ами да, не ви питам за скъсан чорап…

— Не мисля.

— Е, сигурно щяхте да помните. Надявам се.

Тя вади пакетче ментови бонбони и лапва един. Предлага и на мен. Искам да откажа, но неволно посягам и си вземам.

— Една моя ученичка почина. Отрови се.

— Съжалявам.

— Беше толкова свястно момиче. Прилежно, дружелюбно. Изглеждаше, че всичко ѝ е наред, а после… две опаковки парацетамол и бутилка водка. Намериха я в кома. Седмица по-късно трябваше да ѝ спрат животоподдържащите системи.

Смръщвам вежди.

— Не си спомням да съм чувал за това.

— И нищо чудно, покрай целия шум около Джулия и Бен Мортън. — Тя свива рамене. — По-голямата трагедия винаги обира лаврите, нали?

— Предполагам.

— Е, няма ли да попитате? — подхвърля тя след кратко мълчание.

— Какво?

— Обичайното. Дали съм ги познавала. Дали съм заподозряла нещо нередно. Дали съм видяла някакви признаци.

— Е, видяхте ли?

— Не ви ли споменах? Предния ден Джулия дойде в училище с голяма табела, окачена на врата: „Възнамерявам да убия сина си и да се гръмна. Приятен ден“.

— Винаги е добре да се изразяваш учтиво.

Тя се изкисква и ми протяга ръка.

— Бет Скатъргуд. Предметът ми е рисуване.

— Скатъргуд? — стисвам ръката ѝ. — Наистина?

— О, да.

— Рядка фамилия. Децата сигурно доста се забавляват с нея.

— Измислят ѝ всякакви варианти, но какво да ги правиш. Ако не ги обичаш, по-добре си намери истинска работа.

— Аз съм Джо…

— Джо Торн, знам. Заместителят.

— И по-зле са ме наричали.

— Е, кое от двете си, Джо?

— В смисъл?

— Само два вида учители се озовават в гимназия „Арнхил“. Такива, които искат да променят нещата, или такива, които не могат да си намерят място другаде. Ти към кои спадаш?

Поколебавам се.

— Ще ми се да мисля, че към първите.

— Не ще и дума. — Гласът ѝ тегне от сарказъм. — Е, приятно ми беше да се запознаем, господин Торн.

— На мен също. Подейства ми много окуражаващо като за първи ден.

— Правим каквото можем.

Установявам, че я харесвам. Емоцията ме учудва повече, отколкото би следвало.

— А ти към кой сорт принадлежиш? — питам.

— Към гладния — изправя се тя. — Тъкмо отивах към столовата. Защо не ме придружиш? Мога да те запозная с част от другите неудачници, преподаващи тук.

Дочувам гълчавата от столовата дълго преди да я доближим. Тя отново ме връща назад. Този всепроникващ аромат на застояла мазнина за пържене и още нещо неопределимо, което никога не виждаш да се сервира, но винаги подушваш да се носи от отдушниците на обществените места за хранене. Вътре обстановката не се е променила особено. Застлан с паркет под. Пластмасови маси и столове. Менюто обаче не е същото, както когато съм се редил на опашка за своя хамбургер с картофки и пържени лучени кръгчета. Сега преобладава пиле с ориз, вегетарианска паста и салати. Обвинявам Джейми Оливър за това.

— Ето някои от колегите. Ела.

Бет ме води към маса в далечния ъгъл на помещението. Учителската маса. Около нея седят четирима души, които скорострелно ми представя. Те са:

Госпожа Харди, Сюзан — слаба жена със сива прическа и очила — история.

Господин Едуардс, Джеймс — симпатичен млад мъж с хипстърска брадичка — математика.

Госпожица Хибърт, Колийн — дама с енергична челюст и военна подстрижка — физическо възпитание.

И господин Сондърс, Саймън — върлинест тип с тениска на „Пинк Флойд“ и панталон от избеляло рипсено кадифе, чиято оредяваща коса е опъната назад и пристегната с ластик — социология.

По някаква причина последният моментално ми става антипатичен. Вероятно защото ме поздравява с „Как си, човече“. Не използвайте термина „човече“, освен ако не сте в рок банда или сред американски сърфисти. Той ви прави да изглеждате пълен задник, също както и връзването с ластик на оредяващата ви коса — и в двата случая не заблуждавате никого.

Сядам и той ме посочва с вилицата си.

— Изглеждаш ми познат, човече. Да сме се срещали преди?

— Не мисля — отвръщам предпазливо, разопаковайки сандвича си с риба тон.

— Къде си преподавал, преди да дойдеш тук?

— В чужбина.

— Къде по-точно?

Отнема ми секунда, докато си спомня лъжата.

— Ботсвана.

— Наистина? Бившата ми приятелка преподава там известно време.

Естествено, какво друго да очакваш от този тип.

— Уаренг? — хили се той насреща ми.

Обмислям вероятностите. Уаренг… Надали е населено място. По-скоро някакво приветствие. Не „здравей“, защото това вече го минахме, следователно…

— Добре съм, благодаря — казвам с приятен тон. — Ти?

Усмивката изчезва по-бързо дори от косата по темето му. Отхапвам от сандвича и се питам дали някой ще забележи, ако го извлека навън и го хвърля под първия автобус.

— Чух, че си тукашен? — сменя за мой късмет темата Колийн.

— Да, отрасъл съм в Арнхил.

— И реши пак да се върнеш? — пита с потресена физиономия Джеймс, като само наполовина се шегува.

— Като наказание за греховете си.

— Е, радваме се, че си с нас — вмята Сюзан. — Беше трудно да намерим човек след… станалото с госпожа Мортън.

— Да, не е задължително да си луд, за да работиш тук, но помага — обажда се Саймън и започва да пръхти от собствената си шега.

— Джулия не беше луда — изглежда го хладно Бет. — Страдаше от депресия.

— Да, бе, да размажеш лицето на собственото си дете, е напълно нормално — махва с ръка той. После натъпква устата си със спагети и започва шумно да дъвче.

— Всички ли знаеха за депресията на Джулия? — обръщам се аз към Бет.

— Тя говореше доста открито за нея. Изживяваше тежък период след раздялата с бащата на Бен. Мисля, че преместването тук е трябвало да бъде един вид ново начало.

Чудно начало, няма що, казвам си.

— Била е на медикаменти — пояснява Сюзан, — но е спряла да ги взема.

— А откъде е взела пушката?

— Принадлежала е на баща ѝ. Семейството ѝ има ферма недалеч от Окстън.

— Естествено, ако някой от нас беше заподозрял нещо нередно… — вмята Джеймс.

Какво, мисля си. Какво щяхте да направите? Да я попитате дали всичко е наред и да въздъхнете с облекчение, щом чуете, че да? Работата е свършена. Кутийката със загрижеността е отметната. Всъщност, че никой от нас не иска да знае. Защото тогава може би трябва да се намесим, а ние нямаме време за това.

— О, да — кимам разбиращо.

Саймън щраква с пръсти и ме посочва отново.

— Гимназия „Стокфърд“. — Стомахът ми се свива. — Оттам те помня. Работих в нея по заместване, преди две години.

Сега, след като го е казал, и аз смътно се досещам за слаб, зле облечен мъж с лош дъх на устата. Дори сме преподавали на едни и същи класове. И все пак.

— Е, аз не се задържах дълго там, така че…

— Да, напусна някак внезапно. Какво стана? Да не се спречка с директора?

— Не, нищо подобно.

„Спречка“ дори не се доближава до истината.

— Странно, не помня да си куцал тогава — смръщва вежди той и сочи сакатия ми крак.

— Тогава навярно ме бъркаш с някой друг. Така съм още от малък.

Мълчанието се проточва и става леко некомфортно. Прекъсва го Сюзан с думите:

— Какво ти се е случило, ако не възразяваш да попитам?

Всъщност възразявам, но сам съм си го изпросил.

— Когато бях на петнайсет, баща ми катастрофира с мен и малката ми сестра Ани. Колата излезе от пътя и се удари в дърво. Те двамата загинаха на място, а моят крак стана на пихтия. Бяха нужни цял куп метални пластини, за да го сглобят.

— О, господи — вдига Сюзан длан към устата си. — Толкова съжалявам.

— Благодаря.

— На колко години беше сестра ти? — пита Бет.

— На осем.

Те ме съзерцават с тъжни, съчувствени очи, с изключение на Саймън, който за мое облекчение не смее да срещне погледа ми.

— Както и да е, много време мина оттогава — казвам. — А и детската ми мечта беше да стана учител, а не танцьор на степ, така че ето ме тук.

Те се засмиват леко неловко. Разговорът преминава на други теми. Измъкнал съм се удачно. Сега съм добър, честен човек. Човек, който е изживял трагедия, носи си белезите, но все още е запазил чувство за хумор.

А всъщност съм лъжец. Не съм загубил сестра си при катастрофа и не куцам оттогава.

6.

Хората казват, че времето е велик лечител. Нищо подобно. То е просто един голям валяк. Гази всичко наред, стрива спомените ни на прах, раздробява големите късове страдание, докато от тях останат само дребни, ръбести фрагменти. Все още болезнени, но достатъчно малки, за да се носят.

А колкото до разбитите сърца, те никога не стават отново цели.

Отпускам се в едно от скърцащите кресла в къщата и отпивам дълга глътка бира. Денят е бил дълъг. Отдавна не съм имал пълен ден преподаване и усещам последиците му — както върху тялото, така и върху съзнанието си. Кракът ми пулсира с тъпа, настоятелна болка. Дори четирите таблетки кодеин, които съм взел, не са способни да я облекчат. Довечера няма да мога да заспя нормално, така че изходът е да се натряскам до безсъзнание. Това е моето самолечение.

Стаята тъне в сумрак, осветявана само от настолната лампа и от пропукващата камина. По-рано отскочих до един супермаркет край града и се запасих с основното — замразена пица, полуфабрикати, кафе, цигари и алкохол. На връщане минах между нещо средно между ферма и семеен хотел. Край оградата бяха наредени връзки с нацепени дърва. Почуках, но никой не отвори, макар отпред да бе паркиран очукан форд фокус. На задната му седалка имаше две детски столчета, а на стъклото — лепенка „Малки чудовища на борда“.

До дървата стоеше кошничка с надпис: „5 паунда на вързоп, платете тук“. Вътре се въргаляха към трийсет паунда. Огледах за момент смачканите банкноти, после се сетих за детските столчета и добавих своята към тях. Метнах цепениците в багажника и подкарах обратно към супермаркета за подпалки.

Нужни са към половин дузина от тях, а също изрядно количество ругатни, докато огънят в камината хване. Но сега, за първи път откакто съм се нанесъл, стаята е изпълнена с приятна, суха топлина. Струва ми се, че виждам как влагата се отдръпва от стените. Като изключим разнебитената мебелировка, липсата на лични спомени и факта, че двама души са умрели тук, се чувствам почти у дома.

Върху скута ми лежи отворена тетрадка. На първата страница съм надраскал четири имена, срещу всяко от които има бележки. Крис Манинг, Ник Флечър, Мари Гибсън и, разбира се, Стивън Хърст. Старата банда се е събрала отново, поне на хартия. Онези, които бяха там при случката. Единствените, които знаеха.

Успял съм да науча, че Флеч сега е водопроводчик в Арнхил. Хърст работи в градския съвет. За Мари не съм открил нищо онлайн, но тя може да е омъжена и с друга фамилия. Срещу името на Крис съм отбелязал просто „Починал“. Но това далеч не изчерпва нещата.

Най-отгоре на следващата страница има още две имена: Джулия и Бен Мортън. Под тях — сведения, събрани от пресата и от интернет. Знам, че и двата източника не са много надеждни. Ако вестниците са мястото, където фактите се превръщат в истории, то интернетът е мястото, където историите се превръщат в теории на конспирацията.

Знам със сигурност следното: Джулия е страдала от депресия. Наскоро е приключила развода с бащата на Бен (Майкъл Мортън, адвокат). Престанала е да си взема лекарствата, а накрая е спряла и Бен от училище. А, и още нещо — след като е размазала лицето на сина си и преди да пръсне собствената си глава, е написала послание с кръв върху стената на стаята му.

Не е моят син.

Действия, които трудно се връзват с един здрав разсъдък.

Изрязал съм две снимки и съм ги прикрепил с кламери към листа. Първата е на Джулия и изглежда правена на някакъв семинар. Тя носи елегантен костюм, а косата ѝ е прибрана назад. Лицето ѝ е усмихнато, но погледът ѝ е уморен и предпазлив и сякаш казва: Правете си снимката и се махайте. Чудя се дали именно затова вестникът не я е избрал. Жена на път да се пречупи, жена на ръба на нервна криза. Или може би просто жена, подразнена, че трябва да позира пред натрапчивия фотограф.

Другата е училищна снимка на Бен. Неговата усмивка е широка и подкупваща, двата предни зъба са леко закривени, а вратовръзката — изрядно завързана (вероятно за първи път). Репортерите са изредили обичайния си набор от баналности: добро дете, отличен ученик, с куп приятели и всички изгледи за светло бъдеще. Не се казва нищо за истинското момче, само са използвани готови фрази от кюпа.

В една статия обаче попадам на нещо различно. Сянка, пробягваща по слънчевата повърхност на въображаемото съществуване на Бен. Според неназован училищен източник през последните седмици преди смъртта си поведението му е било необичайно — забърквал се е в проблеми, пропускал е часове. „Държеше се странно, сякаш не беше той.“

В ума ми изникват словата, написани от Джулия: НЕ Е МОЯТ СИН.

По гърба ми полазва ледена тръпка. Тъкмо оставям тетрадката на масичката за кафе, когато телефонът ми иззвънява. Enter Sandman на „Металика“ пронизва уютната тишина. Напрягам се, после го вземам и поглеждам дисплея. Брендън. Натискам „Приеми“.

— Ало?

— Как върви?

— Добър въпрос. Все още работя по отговора.

Зачаквам. Брендън не е от приятелите, които ще се обадят само за да се осведомят как си. Ако не се е чуло, че съм умрял, просто приема, че съм жив, и това му стига.

— Онази вечер в кръчмата разпитваха за теб — казва.

— Кой?

— Една жена. Дребна, руса. Симпатична, но някак напрегната.

Остра болка се стрелва през крака ми, а стомахът ми се свива на топка.

— Ти говори ли с нея?

— Да не съм луд? Изнизах се още щом я видях. От някои жени просто лъха на проблеми.

— Добре. Не ходи повече в това заведение.

— Но в него правят най-хубавия пай с бъбречета, като изключим този на добрата ми стара майчица.

— Купи си готварска книга.

— Майтапиш ли се?

— Никакъв майтап. Не се връщай там.

— Стига бе. — Чува се щракане на запалка и звук от вдишване. — Какво си направил? Заложил си ѝ бижутата? Или си избягал с всичките ѝ спестявания?

— По-лошо.

— Знаеш ли какво би казала добрата ми стара майчица?

— Имам чувството, че ми предстои да чуя.

— Че най-бързият начин да закопаеш някого е като му дадеш лопата.

— В смисъл?

— Кога най-сетне ще спреш да ровиш?

— Може би когато намеря съкровище.

— Единственото, което ще откриеш, приятелю, е преждевременната си смърт.

— Обичам нашите задушевни разговори. Направо ме подмладяват.

— Ако искаш подмладяване, пусни си Опра.

— Слушай, имам план.

— Самоубийствен, предполагам.

— Само ми трябва малко време.

Той въздъхва.

— Хрумвало ли ти е някога, че ти трябва квалифицирана помощ?

— Щом се оправя с това тук, ще помисля по въпроса.

— Да не забравиш — изсумтява той и затваря.

Щом оставям телефона, действително размислям. За десетина секунди. Дължа поне това на Брендън. Познаваме се от три години, а година и половина сме делили една квартира. Той е бил до мен, когато всички други са ме зарязвали. Но Брендън е възстановяващ се алкохолик, което означава, че си пада по изповеди, прошки и изкупления. А на мен ми дай да пазя тайни, да тая вражди и да кроя възмездия.

Понякога се чудя как изобщо сме станали приятели. Предполагам, както при много други връзки, се дължи на смесица от обстоятелства и алкохол (поне от моя страна).

Няколко пъти се засичахме в кръчмата недалеч от мястото, където живеех. Една вечер небрежните поздрави прераснаха в разговор. Започнахме да сядаме на една маса и да си бъбрим на по питие — портокалов сок за него, уиски или тъмна бира за мен.

Компанията на Брендън беше лека и неангажираща — което не можеше да се каже за останалата част от живота ми. Основите на моето комфортно съществуване на гражданин от средната класа бързо се рушаха под нозете ми. Бях на косъм да изгубя работата си и не смогвах да си плащам наема. Когато закъснях с шест месеца, хазаинът се отби придружен от двамата си яки братя, изхвърли ме и смени ключалките.

Изборът ми на места за настаняване изведнъж се оказа силно ограничен. Дали да се спра на мизерна стаичка с обща баня и подозрителни петна по стените, или на мухлясал сутерен, където над главата ти сякаш репетира танцов ансамбъл? При това в квартали, където и Батман би се замислил, преди да се разходи по тъмно?

И тогава Брендън предложи да се нанеса при него.

— Какво толкова? Имам свободна стая и само се набутвам за газ и електричество.

— Много мило от твоя страна — отвърнах, — но не мога да си позволя голяма част от наема.

— Забрави за наема.

— Не — вторачих не в него. — Не бива така.

— Добрата ми стара майчица казва: „Няма как да се биеш с вълците пред вратата, ако се бориш с лъв в собствената си всекидневна“.

Претеглих другите си опции. Дори ако оставим настрана лъвовете, можех някоя сутрин да се събудя с изгризани от плъхове уши.

— Добре. И благодаря.

— Ще ми благодариш, като си стъпиш на краката.

— Губещата ми серия не може да продължи вечно.

Лицето му за миг помръкна.

— Надявам се да е така. Дочувам, че дължиш пари на хора, които не дават отсрочки, а трошат колене.

— Ще се оправя, не бери грижа. И ще ти се отплатя. Обещавам.

— Естествено, че ще се отплатиш — ухили се той. — Обичам да ми разтриват гърба преди лягане. С повечко масажно масло.

Пресягам се към кутийката с бира, установявам, че е празна, и я смачквам в ръката си. Ставам да си взема друга, но решавам първо да се отбия до тоалетната. Прекосявам хола и светвам лампата в антрето. Тя неохотно хвърля мъждива светлина. Поставям крак върху първото стъпало, което предсказуемо изскърцва. Докато се качвам по тясното стълбище, се мъча да не си представям как Джулия Мортън е влачила сина си оттук. Едно единайсетгодишно момче е тежко. А мъртвите тела тежат още повече. Това поне помня.

Горната площадка е студена. Тук няма радиатор, но не в това е причината. Студът е особен, по-различен от онзи, който съм изпитал при първото си влизане в къщата. Прокрадващ се студ. Студ, който се увива около костите ти и натежава като буца лед във вътрешностите ти.

Чувам и някакви звуци. Слаби, но настойчиви. Шумолене и потракване, като от въздух в тръбите. Застивам и напрягам слух. Идва от банята. Бутвам вратата и запалвам осветлението.

Вътре е още по-мразовито, а шумът е по-силен. Това не е въздух в тръбите, не. Шумоленето е от нещо друго. Нещо по-познато, по-живо. И идва от клозетната чиния.

Седалката и капакът са спуснати. Не защото женското начало у мен е взело превес, а защото изпитвам лека фобия от отворени дупки. Канали, всякакви отверстия в земята. Предната вечер, преди да си легна, съм минал да поставя всички запушалки на всички сифони. Сега протягам ръка и внимателно повдигам капака на тоалетната.

Мамка му!

Отскачам назад толкова бързо, че губя равновесие и едва не се строполявам на пода. В последния момент се улавям за мивката. Но нямам същия успех с контрола над препълнения си пикочен мехур.

Топла струйка се стича по крака ми, но аз не ѝ обръщам внимание. Защото вътрешността на тоалетната се движи. Тя представлява маса от малки, лъскави черни телца. Те пъплят и потракват, като оживяло море от екскременти.

Божичко!

Разтърсва ме тръпка на отвращение. А също бледият отглас на отдавнашен спомен:

То е в сенките. Сенките се движат.

Опирам ръце върху коленете си, дишайки тежко. Хлебарки.

Гадни хлебарки. След като се окопитвам, правя крачка напред и вдигам капака отново. Пъпленето се усилва, сякаш са усетили присъствието ми. Една-две дори се устремяват нагоре, за да излязат от чинията. Бързо хлопвам капака и ги смазвам между него и седалката. Разнася се удовлетворяващо хрущене.

Как, по дяволите, са попаднали там? Отходният канал е бил сух и навярно са минали през него. Поемам си дълбоко дъх, грабвам шишето с белина и изливам цялото му съдържание вътре.

Сред насекомите настава паника. Една част тръгват да пълзят нагоре, но аз вземам четката за тоалетна и ги събарям обратно. После пускам водата. Отново и отново, докато вътре не остават само шепа плаващи черни трупчета. За всеки случай откачам рулото тоалетна хартия и го натъпквам в канала с четката.

Сядам върху ваната, или по-скоро краката ми поддават, а тя се надига, за да посрещне задника ми с коравия си ръб. Така да си изкарам акъла от едни проклети хлебарки! Сърцето блъска в гърдите ми. Въпреки студа целият съм облян в пот. Нуждая се от питие и цигара. Но още повече се нуждая от своята дрога. За първи път от пристигането си тук. За първи път от доста време насам. Само тя може да успокои нервите ми, да спре треперенето на ръцете ми.

Бъркам в джоба и вадя телефона си. Чак другата седмица ще ми прокарат кабелен интернет, но имам мижаво 3G. Залагането онлайн е жалък заместител, но аз посягам към него подобно на алкохолик, надигащ бутилката със спирт за горене, след като всички други са изпразнени.

Отварям един сайт. „Златото на Вегас“, провъзгласява той с подобаващо блестящи букви. Не ми убягва иронията, че играя „Златото на Вегас“, седнал върху плесенясалата вана в опиканите си джинси.

Пръстът ми вече се кани да натисне линка, когато отдолу се разнася трясък.

Сега пък какво?

Куцукам с цялата скорост, на която съм способен, надолу по тясното стълбище. Щом влизам във всекидневната, ме лъхва студен вятър. Завесите се мятат от течението, в прозореца зее голяма дупка, а подът е осеян с късове стъкло. Навън изсвирват гуми и в далечината заглъхва тънък вой от двигател на мотопед.

По средата на стаята лежи предметът, причинил цялата разруха. Тухла, увита в лист хартия, прикрепен с ластик. Колко оригинално.

Отивам до нея, разритвайки пътьом стъклените отломки, и я вдигам. Разгъвам листа. Той е тънък и разчертан на редове, явно откъснат от ученическа тетрадка. Като за поздравително послание, правописът му леко куца: МАХАИ СЕ, САКАТ ПЕДАЛ.

7.

Разбираш, че си остарял, щом ченгетата започнат да ти се струват твърде млади. Не знам какво означава, ако ти изглеждат и твърде дребни.

Взирам се някъде далеч под себе си в полицай Черил Тейлър. Поне мисля, че така се е представила. Тонът ѝ е рязък, а поведението — хладно. Като цяло оставам с впечатление, че би предпочела да не е тук. Може би я отвличам от някой голям обир или от вечерното и кафе с поничка.

— Значи казвате, че тухлата е била хвърлена през прозореца ви в осем нула седем тази вечер?

— Да.

Оттогава е минал цял час, така че виновникът е имал предостатъчно време да се скрие. От друга страна, и аз съм имал време да си сменя джинсите.

— Видяхте ли нещо?

— Видях голяма червена тухла насред току-що отоплената си стая.

Тя ми хвърля поглед, с който съм свикнал. Често го получавам от жените.

— Имам предвид, нещо друго?

— Не, но чух мотопед да отпрашва с мръсна газ.

Тя си записва нещо в бележника, после се навежда и взема тухлата.

— Няма ли да я отнесете в участъка, да я проверите за отпечатъци или нещо подобно? — питам.

— Тук е Арнхил, а не „От местопрестъплението“ — поставя я обратно полицайката.

— О, да, разбира си. Извинете, за момент ми хрумна, че може би се интересувате от залавяне на извършителя.

Личи си, че ѝ иде да отвърне с пиперлива реплика, но се сдържа. Вместо това протяга ръка.

— Бележката?

Подавам ѝ я и тя я изучава.

— Граматиката не е блестяща.

— Всъщност — отбелязвам — не смятам, че става въпрос за грешка. Според мен е направено нарочно, за да ме заблуди.

Едната ѝ тънка вежда се повдига.

— Продължете.

— Аз съм учител по английски — пояснявам търпеливо — и съм се нагледал на правописни грешки. Това не е грешка, която учениците правят. Никой не пропуска чертичката на Ѝ.

Тя размисля върху чутото.

— В такъв случай, досещате ли се кой би сторил подобно нещо? Някой враг, човек, който ви има зъб?

Едва не се изсмивам на глас. С лопата да ги ринеш, казвам си. Почти съм сигурен, че това е дело на Хърст или някое от приятелчетата му. Но нямам свидетели, нито доказателства, а и предвид разговора си с Хари сутринта (господи, нима е било едва сутринта?) не искам да излагам на риск работата си. Поне засега.

— Господин Торн?

— Ами всъщност аз едва се нанесох. Още не съм имал време да ядосам много хора.

— Но изглежда, работите по въпроса.

— Правя каквото мога.

— Добре, ще се заемем със случая, но вероятно са просто хлапета. И преди сме имали проблеми с деца от вашето училище.

— Така ли? Какви?

— Обичайните. Вандализъм, хулигански прояви.

— Ех, връщате ме назад към младостта.

— Ако желаете, може да изпратим колега да им изнесе лекция за социалната отговорност и други такива неща.

— Ще има ли полза според вас?

— Последния път, когато партньорът ми го направи, някой му спука и четирите гуми.

— Тогава по-добре недейте.

— Чудесно. Ето входящия номер на произшествието, за застрахователни цели. Ако се случи още нещо, не се колебайте да ни звъните.

— Благодаря.

На вратата тя поспира в колебание.

— Вижте, не искам да правя вечерта ви още по-неприятна…

— Няма да е лесно — отвръщам, спомняйки си за пъплещите хлебарки.

— Някой осведоми ли ви за станалото тук?

— Имате предвид убийството?

— Значи знаете.

— Беше споменато.

— И не ви притеснява?

— Не вярвам в призраци.

През лицето ѝ преминава странно, напрегнато изражение и аз изведнъж се сещам.

— Вие сте открили телата, нали?

— С партньора ми пристигнахме първи на местопроизшествието, да — отговаря след кратка пауза.

— Трябва да е било доста тежко.

— Налага се да го вършим. Част от работата ни е.

— Но все пак не бихте живели тук?

Тя свива рамене.

— Кръвта никога не се отмива напълно. Независимо колко препарат използваш и колко силно търкаш. Винаги си остава, дори ако не я виждаш.

— Благодаря, много утешително.

— Вие сам попитахте.

— Ще позволите ли да ви питам още нещо?

— Защо не — е предпазливият отговор.

— Допускате ли, че може да има друго обяснение за станалото тук?

— Нямаше следи от взлом, нито улики за присъствие на трето лице. А ние проверихме добре, уверявам ви.

— А бащата на Бен?

— Бил е на вечеря с клиент по същото време.

— Значи смятате, че Джулия Мортън наистина е превъртяла дотолкова, че да убие сина си, а после да се гръмне?

— Мисля, че задавате твърде много въпроси за човек, който не го е грижа.

— Просто съм любопитен.

— Не бъдете. Това няма да ви донесе полза по тези места. — Тя затваря бележника и го прибира. — Само исках да се уверя, че агентът по недвижими имоти не е пропуснал да спомене определени факти около къщата.

— Благодаря… но не мисля, че в къщата е проблемът.

— Вероятно сте прав — хвърля ми тя взор, който не успявам докрай да разтълкувам.

Стъкларят пристига четвърт час по-късно и заковава рамката с шперплат.

— Това ще ви струва петдесет паунда — ме информира. — А новото стъкло ще е готово до седмица.

Отвръщам, че няма проблем и ще преживея някак без гледката към пътя.

Той също ми хвърля странен взор. Явно не жъна успех сред местната публика.

След като той си тръгва, обръщам още два бърбъна, изпушвам една цигара, облегнат на кухненската врата, и накрая решавам, че ми стига толкова за този ден. Качвам се горе да си легна.

Смразяващото усещане си е отишло, останал е само нормалният студ на къщата. Влизам в банята с известна плахост, но клозетната чиния все още е празна. Измъквам рулото тоалетна хартия от канала и се облекчавам. Измивам си ръцете и зъбите, гася лампата и затварям вратата.

После обаче размислям. Слизам във всекидневната и вземам тухлата. Занасям я в банята и затискам с нея капака на чинията.

За всеки случай.

Аз не сънувам.

Аз имам кошмари.

Обичайно алкохолът ми помага срещу тях.

Не и тази вечер.

Изкачвам стълбището в къщата, където съм отрасъл. Само че — знаете как е в сънищата — къщата не е съвсем същата. Стъпалата са по-тесни, по-стръмни и се вият в спирала. От мрака под мен се носят пъплещи, потракващи шумове. В дъното плават сенки. Над мен се чува друг звук. Остър, ужасяващ вой, като от ранено животно, примесен с викове: Аби Очичките, Аби Очичките. Целуни момчетата и ги накарай да плачат.

Не искам да отивам по-нагоре, но нямам избор. Всеки път, щом се обърна назад в мрака, виждам, че още няколко стъпала са изчезнали. Сенките се прокрадват, също като студа, и вече ме настигат.

Затова продължавам, а стълбището се вие безкрайно пред мен, докато изведнъж не се озовавам на площадка. Поглеждам през рамо. Стълбите вече ги няма. Сенките са дошли и са ги погълнали. Сега се въртят и стрелкат неспокойно в самите ми нозе.

Намирам се пред три врати, всичките затворени. Бутвам първата. Баща ми е вътре и седи на леглото. Всъщност „седи“ не е точната дума. Той е клюмнал като марионетка с прерязани конци. Главата му лежи на рамото, сякаш си е взела почивка от мирските грижи и тревоги. Лъскави сухожилия и червеникави останки от мускули едва я придържат към тялото. При удара на колата в дървото остър къс от предното стъкло почти го е гилотинирал.

Той отваря уста и издава странен, хриптящ звук. Трябва ми секунда да осъзная, че това е името ми: „Джо-о-ооо“. Опитва се да стане, но аз бързо захлопвам вратата. С разтуптяно сърце и омекнали колене отивам към следващата. Знам, че зад нея ме чака нещо още по-лошо. Но точно като герой от филм на ужасите, съм принуден да я отворя.

Натискам бравата и отстъпвам крачка назад. Помещението е пълно с едри, синкави мухи, които се вдигат с жужене на плътен облак. Някъде сред тях се очертават две фигури. Джулия и Бен. Поне решавам, че трябва да са те. Трудно е да се каже, защото главата на Джулия почти липсва, а Бен няма лице. Само червеникаво-бяло месиво от плът, кръв и хрущяли.

Двамата стоят като сенчести фантоми сред мухите, докато не си давам сметка, че… самите те са направени от мухи. Пред потресения ми взор се разпадат и се устремяват към мен. Едва успявам да затворя вратата навреме и чувам как обезумелите ята насекоми се блъскат в дървото.

Събуди се, мисля си. Събуди се, събуди се, събуди се. Но подсъзнанието отказва да ме пусне толкова лесно. Остава последното помещение. Бавно открехвам и пристъпвам вътре. То е празно, като се изключи едно легло и Аби Очичките. Тя лежи по средата му, със затворени клепки. Вземам я на ръце. Очите ѝ се отварят, а розовите пластмасови устни се извиват в усмивка: Тя е зад теб.

Обръщам се. Ани стои на прага. Облечена е в пижамата си — бледорозова, украсена с малки бели овчици. Дрехите, които е носила в нощта на катастрофата. Но това не е вярно. Сестра ми не е загинала по пижама.

— Върви си — казвам.

Тя тръгва насреща ми, влачейки нозе. Ръцете ѝ се протягат.

— Върви си.

Тогава тя отваря уста и от нея се излива порой хлебарки. Опитвам се да избягам, но сакатият ми крак поддава и се строполявам на пода. Зад себе си чувам скърцането на твърдите черупки, тропота на бързащите малки крачка. Усещам как пълзят по глезените ми, впиват се в кожата ми. Махам истерично с ръце, за да ги смачкам и да ги отърся от себе си. Те се впускат по раменете и врата ми, влизат в устата и надолу към гърлото ми. Не мога да дишам. Задушавам се от вонящите черни телца…

Събуждам се потен и разтреперан, блъскащ с длани по чаршафите, които са се усукали около голото ми тяло.

Лъчи дневна светлина се процеждат през открехнатите завеси и пронизват като кинжали очните ми ябълки. Поглеждам, примижавайки, будилника, който в този миг започва да звъни, изпращайки вълни от болка през пулсиращия ми череп.

Обръщам се и простенвам. Време е за училище.

8.

— Господине?

— Да, Лукас? — обръщам се морно към момчето, вдигащо ръка, а после, преди да успее да каже нещо, го спирам с жест. — Ако това ще е поредният въпрос относно „Тиндър“, вече отбелязахме факта, че онлайн платформите за запознанства не са били популярни по времето на Ромео и Жулиета.

Друга ръка се стрелва нагоре.

— Джош?

— Ами „Снапчат“, господине?

Класът започва да се киска, а аз потискам усмивката си.

— И той също, но ти ми даде интересна идея.

— Наистина?

— Да. За домашно вземете една от главите, които разгледахме, и я пренапишете така, сякаш действието се развива в наши дни. Обърнете особено внимание на паралелите и темите за трагедията и катаклизма.

Вдигат се още ръце.

— Алейша?

— Какво е паралел?

— Сходство или съответствие между две неща.

— А какво е катаклизъм?

— Вашият клас.

Звънецът бие за междучасие. Опитвам се да не правя гримаса от звука.

— Добре, свободни сте. Утре ще прочетем какво сте сътворили.

Столовете се местят с гръмко стържене и стаята се опразва за секунди. Независимо колко интересни правиш часовете си или колко прилежни са учениците, звукът на звънеца винаги ги кара да се устремяват към изхода като затворници, пуснати на свобода.

Докато прибирам пособията си в чантата, една позната тъмнокоса глава се показва на прага.

— Здравей — кимвам ѝ.

— Привет. — Бет влиза, този път издокарана с тениска на „Нирвана“, оръфани джинси и маратонки, и се настанява на ръба на бюрото ми. — Чувам, че снощи някой ти е строшил прозореца с тухла?

— В Арнхил новините явно пътуват бързо.

— Да, но никога не излизат извън него.

— Кой ти каза? — засмивам се.

— Братовчедът на една от помощник-учителките има колежка, чийто брат работи в полицията.

— Мили боже. Разполагате с по-добри източници и от Си Ен Ен.

— По-точни, ако не друго. — Тя ме гледа въпросително, явно очаквайки да потвърдя или отхвърля сведенията.

— Предполагам, че някой не е бил във възторг от преподаването ми — свивам рамене.

— Смяташ, че е дело на ученик?

— Най-вероятно.

— Имаш ли вече основен заподозрян?

— Очертава се един — отвръщам след кратко колебание. — Джеръми Хърст.

— А-ха.

— Не изглеждаш изненадана.

— Чух, че сте имали леко спречкване.

— Наистина имаш удивителен слух. Ако случайно дочуеш отнякъде печелившите числа от лотарията…

— Да бе, тъкмо на теб ще ги кажа — ухилва се тя.

— Та какво знаеш за…

Някой чука на полуотворената врата. И двамата се обръщаме. Влиза възпълно момиче, с коса на изрусени кичури и твърде много грим като за ученичка.

— Този ли е кабинетът на господин Андерсън?

— Не, следващият — упътва я Бет.

— Добре — изсумтява девойката и изчезва.

— Пак заповядай — виква Бет подире ѝ. После поглежда отново към мен. — Защо не поговорим другаде? Вече е време за обяд.

— В столовата?

— Зарежи столовата. Имах предвид по-скоро кръчмата.

Очуканите дървени пейки са изчезнали. Яркият, предизвикващ мигрена балатум е заменен с полирано дюшеме. Осветлението е стилно и приглушено, а барът предлага богат избор от изискани вина и напитки. В добавка, менюто е обновено с апетитни специалитети.

Всъщност нищо от това не е истина.

Бар „Лисицата“ не се е променил изобщо, поне не и от времето, когато съм го посещавал за последно, преди около двайсет и пет години. В ъгъла стои същият стар музикален автомат, вероятно предлагащ същите овехтели мелодии. Дори някои от клиентите изглеждат така, сякаш не са се променили, нито са помръдвали, от миналия век.

— Знам — подхвърля Бет, забелязвайки, че оглеждам обстановката. — Винаги те водя на най-изисканите места.

— Всъщност тъкмо си мислех, че в тоалетните сигурно още ухае на моето повръщано.

— Колко очарователно. Забравих, че си отрасъл тук. Е, не буквално тук вътре.

— Защо, може и така да се каже.

— Значи е било любимото ти заведение?

— Официално не, защото бях още малък да ми сервират алкохол. Но неофициално… съдържателят не придиряше много за тези неща.

Обръщам се към бара, като почти очаквам да зърна Джипси зад него. Но вместо това млада жена с огромни обеци на ушите и коса, прибрана на толкова стегната опашка, че веждите ѝ изглеждат опънати против волята им, се зъби подканящо насреща ми.

— К’во ще обичате?

— Само диетична кола, моля — казва Бет.

— Нека бъдат две — допълвам неохотно, поглеждайки с копнеж към уискито. — И менюто, ако обичате.

— Предлагаме хамбургер със сирене, хамбургер с шунка, пай със свинско и пържени картофки.

Тя ме гледа вторачено и дъвче дъвката си.

— За мен хамбургер със сирене и картофки, моля — обажда се Бет.

— И за мен същото.

— Десет и шейсет.

Отношението ѝ към клиентите може да куца, но смятането ѝ е без грешка. Бет започва да рови из чантата си.

— Не, не се притеснявай, аз черпя — спирам я. После бъркам в джоба си и смръщвам чело. — По дяволите, забравил съм си портфейла у дома.

— Спокойно, няма да ме разориш.

Усмихвам се с леко гузно усещане. Но само леко.

Плащаме и си намираме места — без особен труд — в един ъгъл до прозореца.

— Е — подхващам, докато тя отпива от колата си, — беше започнала да ми разказваш за Джеръми?

— Да. Всъщност няма кой знае какво за разказване. Момчето е умно, атлетично, симпатично и садистично малко лайно. Но всеки път му се разминава, заради баща му.

— Стивън Хърст.

— Познаваш ли го?

— Бяхме съученици. Чувам, че сега бил в градския съвет?

— Да. А нали се досещаш какви хора се уреждат на подобни служби.

— Такива, които са искрено загрижени да помогнат на обществото?

— И задници, използващи лостовете на властта, за да придвижват собствените си интереси.

— Боже, в коя ли категория попада Стивън Хърст?

— О, той е света вода ненапита. Нали си в течение с плановете за старата каменовъглена мина?

— Доколкото знам, на нейно място искаха да правят парк.

— Именно. Е, една от причините проектът да буксува е нашето приятелче Хърст.

— Как така?

— Уж поради затруднения с финансирането, но това е само прах в очите. Всъщност Хърст е свързан с компания за недвижими имоти, която иска да застрои терена с къщи.

— Къщи? Върху стара мина? Трябва да минат години, преди съветът да одобри подобно нещо… — И изведнъж ми просветва. — О, сега разбирам.

— Да. Е, крушата не пада далеч от дървото. Щом Хърст-младши направи магария, заради която всеки друг ученик би бил изключен, татенцето идва да си побъбри с Хари, вероятно за нов физкултурен салон или крило за естествени науки и… хоп! Нищо не се случва.

Усещам как в гърдите ми се надига познатият гняв. Значи нещата са все същите, както преди. Барманката на годината доближава, размахвайки приборите ни като оръжия, и ги трясва върху масата.

— Картофките ще се позабавят. И нямаме кетчуп.

— Добре.

Тя ме поглежда толкова продължително, че започвам да се чудя дали думата „добре“ по някакъв начин не я е обидила. Накрая се врътва и се отдалечава.

— Наистина умееш да очароваш хората — подхвърля Бет.

— Знам, идва ми отвътре.

— Не думай.

— Джулия Мортън е била класна на Джеръми миналата година, нали? — питам, след като отпивам от чашата си.

— Да, но не си прави особени изводи от това.

— Защо?

— Джулия умееше да се справя с него. На нея не ѝ минаваха номера, а и той не се опитваше да ѝ прави. Беше корава жена, не рухваше лесно.

И все пак го е направила, мисля си. Пребила е собствения си син до смърт. Защо поне не е използвала пушката? Моментна загуба на разсъдък? Или нещо друго? Сякаш прочела мислите ми, Бет допълва:

— Именно затова постъпката ѝ не се връзва.

— Нали каза, че била депресирана?

— Беше страдала от депресия в миналото.

— Но депресиите не изчезват просто така. След като е спряла да си взема лекарствата, може да е получила нов пристъп, някаква криза?

— Не знам — въздъхва тя. — Възможно е. Допускам дори, че е възможно да се е самоубила, но да убие Бен? Та тя трепереше над него. Никога няма да проумея това.

— Що за дете беше той?

— Буден, с доста приятели. Може би малко лековерен, което на няколко пъти го вкара в неприятности. Но като цяло добър. Докато не изчезна.

— Бен е изчезвал? Кога?

— Два-три месеца преди да умре. Появи се едно денонощие по-късно, след като целият град се съсипа да го търси. Така и не каза къде е бил. Беше напълно нетипично за него.

Размислям върху чутото. Малко момче изчезва. Но се връща отново.

— Никъде не съм чел за случая.

— Мина леко незабелязано, на фона на всичко останало, което се случи. — Тя свива рамене. — Както и да е, след това… той беше различен.

— По-точно?

— Затворен, разсеян. Откъсна се от приятелите си, или те спряха да дружат с него. Знам, че звучи ужасно, но започна и да мирише, сякаш не се къпеше. После се сби. Нарани другото дете доста зле. И тогава Джулия го спря от училище. Каза, че имал „емоционални проблеми“ заради развода.

— Защо никой не споменава за това?

— Шегуваш ли се? Кой ще седне да разправя лоши неща за едно мъртво дете? А и всички виняха майка му за неговото поведение. Джулия беше лудата, значи всичко е заради нея, нали?

Мисля си за „неназования училищен източник“ от статията. Искам да питам още, но в този миг нашата дружелюбна сервитьорка се задава на хоризонта.

— Хамбургери със сирене, картофки.

— Благодаря.

Тя тръсва чиниите на масата и пак ме изпепелява с взор.

— Извинете — питам, — всичко наред ли е?

— Вие ли наемате къщата на Мортън?

— Да.

— Знаете ли какво се е случило там?

Това явно е въпросът на седмицата.

— Да.

— И какъв сте вие?

— Пардон?

— Някакъв вампир?

— Ами… не, всъщност съм учител.

— Така. — Тя асимилира отговора, сетне бърка в джоба си, вади една визитка и ми я подава. Понеже не искам да нажежавам допълнително обстановката, я вземам. С Доусън домът свети от чистота, пише на нея.

— Какво е това?

— Майка ми. Занимава се с почистване. Грижеше се за къщата на госпожа Мортън. В случай, че решите да ѝ звъннете.

Вероятно най-странната търговска оферта, която някога са ми правили.

— Не знам дали на този етап ще мога да си го позволя, но благодаря все пак.

— Както желаете. — И тя отново се отдалечава.

— Майко мила — обръщам се към Бет.

— Да, Лорън е малко…

— Каква? Странна? Груба? Плашеща?

— Всъщност е аутистка. Нормалното социално общуване понякога я затруднява.

— О, разбирам. И са я наели да обслужва клиенти?

— Не смяташ ли, че на младите трябва да се дава равен шанс?

— Просто казвам, че не си е избрала най-удачното поприще.

— Не ставай еснаф.

— Прагматик съм.

— Не по врат, а по шия — усмихва се тя. Забелязвам, че често го прави. Чак и на мен ми се иска да я имитирам, да пораздвижа закърнелите си лицеви мускули. Прибирам визитката в джоба си.

— Та докъде беше стигнала?

— А, не — посочва ме с вилицата тя. — Сега е твой ред. Защо действително се нанесе в къщата на Мортън?

— И ти ли започваш?

— Малко е зловещо, не намираш ли?

— Удобно е. Евтино. А и преди години не беше „къщата на Мортън“, а домът на една дребна старица, която по цял ден хвърляше трохи на гълъбите и хокаше децата, преминаващи с велосипедите си. Обикновена постройка, със своя история. Като всички останали.

Макар че повечето постройки не могат да се похвалят с пълчища хлебарки в отходните тръби, сещам се с потръпване. Бет ме наблюдава с любопитство.

— Като стана дума за история, не е ли странно да се върнеш тук?

— Винаги е странно да се върнеш на мястото, където си отрасъл — свивам рамене.

— Шегата настрана, не си представям защо някой би искал да живее в Арнхил. Аз лично ще се махна при първа възможност.

— От колко време си тук?

— Една година, един ден — тя поглежда часовника си… — дванайсет часа и трийсет и две минути.

— Нали не броиш наистина?

— О, броя, и още как.

— Вярно, градчето е малко, позадрямало…

— Не е това.

— Ами какво?

— Бил ли си в Германия?

— Не.

— Аз ходих веднъж, след като се дипломирах. Една приятелка работеше в Берлин и ме заведе да видя бивш концентрационен лагер.

— Интересно.

— Беше ясен, слънчев ден. Небето синее, птичките чуруликат, а сградите са си просто сгради, нали? Но мястото е пропито със свое усещане. То присъства в самия въздух, в атомите. И без да ти казват, разбираш, че там се е случило нещо ужасно. Обикаляш заедно с екскурзовода, кимаш с тъжна физиономия, но част от теб иска да побегне с писъци накъдето ѝ видят очите.

— Така ли възприемаш Арнхил?

— Не. В Германия бих се върнала. — Тя пъха един пържен картоф в устата си и пита: — Какво се е случило между теб и Стивън Хърст?

— Защо да се е случило нещо?

— Оставам с впечатление, че не сте били първи приятели.

— Просто обичайните тийнейджърски разправии.

— Ясно. — По тона ѝ личи, че не ми вярва, но не настоява повече.

И двамата си дъвчем храната. Картофките що-годе се ядват, но хамбургерът има вкус на стиропор.

— Хари ми каза, че жената на Хърст била болна — подхвърлям.

— Има рак — кимва Бет. — Каквито и чувства да изпитваш към Хърст, това е кофти работа.

— Вярно. — Понякога злото се връща, добавям си наум, после питам: — Отдавна ли са женени?

— Гимназиална любов. Всъщност не е изключено ти да я познаваш, нали си бил съученик с Хърст.

— Бил съм съученик с много хора.

— Казва се Мари.

Времето се забавя и спира.

— Мари?

— Да. За съжаление, не мога да ти кажа моминската ѝ фамилия.

Не е и нужно да го прави. Още един отломък от разбитото ми сърце се откъртва и става на прах.

— Гибсън — осведомявам я. — Мари Гибсън.

9.

Мари и аз отраснахме на една и съща улица. Майките ни бяха приятелки, така че често се събираха и ни гонеха да си играем заедно навън, докато те пият чай или клюкарстват. И ние си уплътнявахме времето с криеница, гоненица или пък седяхме до бордюра и чакахме да мине фургонът със сладолед, за да си купим ледени близалки. Тогава Ани още я нямаше на бял свят, така че трябва да съм бил четири– или петгодишен.

Аз тайно обожавах Мари, а тя търпеливо ме понасяше — все пак бях единственият ѝ връстник в съседство. По-късно, в училище, бързо ме заряза заради по-интересна компания. Възприех го просто като свой жребий. Мари беше симпатична и забавна, а аз — странно, затворено хлапе, което никой не харесваше.

Щом поотраснахме, започнах да забелязвам, че Мари не е просто симпатична, а наистина красива. Лъскавата кестенява коса, която носеше на плитки като малка, сега бе отрязана на нивото на раменете. Понякога я оформяше на разчорлена прическа, като на своята героиня Мадона. Обличаше се в изтъркани джинси и размъкнати пуловери с ръкави, покриващи върховете на пръстите ѝ. Проби си ушите на по две места, а в училище повдигаше колана на униформената си пола така, че да разкрие изкусителна ивица бяла плът между нейния ръб и краищата на достигащите над коляното чорапи.

Разбира се, по онова време Мари почти не ме забелязваше.

Не беше груба, нито жестока. Поне не нарочно.

Понякога, ако се разминехме на улицата, се държеше, сякаш е срещнала отдавнашен познат, когото едва помни. Подхвърляше по едно разсеяно „Здрасти“, а аз после с часове не стъпвах по земята от радост, че съм бил забелязан.

Ани обичаше да ме дразни с реплики от рода на: „О, виж, гаджето ти идва. Джоуи и Мари се целуват раз, два, три“. И издаваше мляскащи звуци с уста.

Това бяха единствените случаи, когато действително ме е ядосвала. Вероятно защото натриваше сол в жива рана. Мари не беше мое гадже и никога нямаше да бъде. Момичета като Мари не излизаха с момчета като мен — кльощави, неловки зубрачи, четящи комикси и играещи компютърни игри. Те излизаха с истински момчета — такива, които тренират футбол и ръгби или висят край училищния двор, плюят и ругаят без причина.

Момчета като Стивън Хърст.

Те започнаха да се срещат на третата година от гимназията. В известен смисъл можеше да се очаква. Хърст беше градският хулиган, а Мари — красавицата на училището. Просто така стояха нещата. Аз не изпитвах ревност. Е, да речем, мъничко. Дори и тогава знаех, че Мари струва повече от Хърст. Беше по-умна, по-добра и за разлика от много наши връстнички имаше и по-високи амбиции от това да се омъжи и да ражда бебета.

Щом ме приеха в бандата на Хърст, тя започна да ме забелязва отново и дори ми сподели как иска да постъпи в колеж и да се занимава с моден дизайн. Изкуството ѝ се удаваше. Мечтаеше да живее в Лондон и да се издържа с моделиерство. Беше запланувала всичко. Нямаше начин да остане в дупка като Арнхил. Веднага щом можеше, щеше да хване първия автобус и никога повече да не се върне.

Но така и не го стори. Нещо се промени. Нещо я спря. Нещо я откъсна от мечтите ѝ, срина нейните амбиции и ги стъпка в калта. Нещо я задържа тук.

Или някой.

Заставам на ъгъла на стария си квартал, зяпам надолу по улицата и пуша. Възнамерявал съм след часовете да се прибера право в квартирата, но явно подсъзнанието ми е имало други намерения.

Улицата си е същата и в същото време не е. Редовете от червени тухлени къщи все така се притискат рамо до рамо и гледат предизвикателно отсрещните, сякаш се готвят за бой. Но има и някои промени от рода на сателитни чинии и ПВЦ прозорци. Покрай тесните тротоари са наредени повече коли. Лъскави голфове и мини купъри, тук-таме по някой джип. По мое време не всяко семейство имаше кола, още по-малко нова.

Някои неща обаче остават неизменни. Група младежи са наобиколили полуразглобен мотоциклет, пушат цигари и пият бира от кутийки. Две кучета джафкат безспир. От нечий прозорец се носи музика — обилна откъм басове, оскъдна откъм думи или мелодия. Сюрия по-малки хлапета ритат топка.

Старият ми дом, на номер 29, се намира по средата на пресечката, на няколко къщи след импровизирания мотосервиз и няколко къщи преди бъдещите футболни звезди. От всички сгради наоколо той сякаш най-малко се е променил. Дървената, черно боядисана врата си е същата, макар че старата месингова брава е заменена с по-модерна, иноксова. Портата от ковано желязо е все така леко килната встрани, от покрива липсват една-две керемиди, а тухлената ограда има нужда да се постегне.

Моята стая е отзад, до тази на Ани. Нейната е по-малка, по-късата сламка в жребия. Когато бяхме малки, имахме навик да си чукаме по стената, преди да заспим. После, след нейното завръщане, аз лежах със слушалки на ушите и завит презглава, за да не я чувам.

Мама продаде жилището скоро след като ме изписаха от болницата под предлог, че се нуждая от място, където по-лесно да се придвижвам. Заради злополуката още ходех с патерици и двуетажната къща с нейното тясно стълбище наистина не беше удобна.

Разбира се, това не беше истинската причина. Там имаше прекалено много спомени, почти всичките лоши. Новият ни дом се намираше недалеч, беше по-малък и едноетажен. Живяхме в него заедно, докато не навърших осемнайсет. Мама остана там още десет години, до деня, в който я откараха в болницата, за да умре едва на петдесет и три. Казаха, че е рак на белите дробове, но това не беше всичко. Част от нея си отиде още в нощта на катастрофата. Онова, което остана, просто креташе.

Обръщам се да си ходя. Вече се мръква, въздухът захладнява и ако продължавам да се мотая наоколо, нищо чудно някой да позвъни в полицията. Последното, което ми трябва, е да привличам ненужно внимание. Вдигам яката на палтото си и поемам обратно по улицата.

Има една мъдрост, която хората все повтарят — обикновено онези, които искат да изглеждат врели и кипели, — и тя е, че където и да пътуваш, не можеш да избягаш от себе си.

Това са пълни глупости. Ако се откъснеш от роднини и познати, от хората, които определят какъв си, от навиците и средата, обвързващи те с дадена самоличност, много лесно ще избягаш от себе си, поне временно. Човек е просто конструкция, която може да се разглобява, променя, префасонира.

Стига да не се връщаш назад. Сториш ли го, целият ти камуфлаж пада като новите дрехи на царя и те оставя гол-голеничък, излага на показ пред целия свят всичките ти грешки и слабости.

Аз не искам да ходя в бара, но по някакъв начин краката сами ме водят натам. Стоя отвън минута-две, колкото да си допуша цигарата, и с всички сили се мъча да се убедя, че няма да вляза вътре. В никакъв случай. Няма да започна още един учебен ден с махмурлук. Ще се прибера в квартирата, ще си спретна вечеря и ще си легна рано. Стъпквам фаса, поздравявам се заради здравия си разум и влизам вътре.

Още от прага се усеща, че барът се е променил от обяд. Много заведения са така. Стават различни с падането на мрака. Лампите хвърлят оскъдни кръгове светлина през прашасалите абажури, а обстановката е още по-неприветлива, ако това изобщо е възможно. И мирисът е друг. По-спарен, по-плътен и ако не знаех, че е незаконно, щях да се закълна, че вътре наскоро е пушено.

Посетителите също са повече. Няколко млади мъже висят на бара с халби в ръка, въпреки че има много свободни маси. Това е непоколебимото собственическо поведение на местния жител. Той си заплюва територия, както кучето препикава дърво. Впрочем няма да се учудя, ако някои от тях са сторили същото с бара.

На масите са насядали групи от по-възрастни мъже и жени. Те стоят приведени над питиетата си като хищници, пазещи жертва. Мъжете носят пръстени с монограм, а навитите ръкави на ризите им излагат на показ избледнели татуировки. Жените са накичени с евтина бижутерия, а набръчканите им ръце се подават изпод зле подбрани горнища.

Познавам заведения като това, и то не само от детството си. В големите градове също ги има. Там може да минават за по-изискани, но клиентелата и усещането са все същите. Те не са място, където семейство да вечеря уютно, или приятелки да си разделят бутилка студено шардоне. Те са кръчми на местните — на пияниците, а в някои случаи и на комарджиите.

Тръгвам към бара, като се старая да не изглеждам толкова неловко, колкото се чувствам. Въпреки че съм отрасъл тук, си оставам аутсайдер. Реакцията не е чак като в каубойските филми, където с блъсването на двойната врата пианото млъква, но мога да се обзаложа, че всеобщата гълчава за миг стихва, а всички погледи се устремяват към мен.

Страховитата госпожица с опънатата коса не е на смяна. Вместо нея зад бара стои оплешивяващ мъж със синкави торбички под очите и няколко липсващи зъба, който ми изръмжава:

— Какво да бъде?

— Ами… един гинес, моля.

Той мълчаливо започва да налива. Благодаря му, плащам и докато чакам пяната да слегне, оглеждам отново помещението. Мярвам една свободна маса в дъното. Щом допълва халбата ми, я вземам и отивам да се настаня там. Нося учебниците в чантата си, затова сега ги вадя и отпивайки, започвам да си готвя урока. Независимо от обслужването, осветлението, миризмата и обстановката, бирата е добра и изчезва по-бързо, отколкото съм възнамерявал.

Упътвам се обратно към бара. Плешивият се намира в другия му край и явно е преживял някаква чудодейна личностна трансформация, защото бъбри и се смее с групата млади мъже, които съм забелязал на влизане. Всъщност изглежда толкова общителен, че за момент се чудя дали не е сменен от свой брат близнак.

Аз чакам. Един от мъжете хвърля поглед към мен и казва нещо. Барманът не млъква и започва да се смее още по-силно. Стоя, като се старая да изглеждам в свои води, да не издавам раздразнение. Той продължава да бъбри. Прокашлям се шумно. Той извръща глава и усмивката пада от лицето му. Неохотно повлича нозе към мен, а двама от мъжете, сякаш теглени от невидима магнитна сила, го следват.

— Благодаря — протягам празната си чаша, като мислено добавям: че най-сетне си свърши работата. — Още един гинес, моля.

Той взема друга халба и я тиква под крана.

Двамата му приятели застават прекалено близо до мен. Единият е нисък и набит, с бръсната глава и татуировки по ръцете. Другият е слаб и по-висок, с пъпчива кожа и една от онези зализани прически, които съм смятал за излезли от употреба заедно с белите чорапи и панталоните до глезените. Те не навлизат в личното ми пространство, поне засега. Само трупат сили на границата. Усещам мирис на застояла пот, само частично замаскиран от евтин дезодорант. Нещо в двойката ми изглежда странно познато, или може би е само надвисналата заплаха от конфронтация.

Аз чакам, наблюдавайки бавното църцорене на бирата. По някое време чувам ниския да казва:

— Не съм те виждал по-рано тук, приятел.

Ако има обръщение, което да мразя повече от „човече“, то е „приятел“, и то от устата на някой, с когото нито съм приятел, нито някога ще бъда.

— Наскоро се нанесох — обръщам се с усмивка.

— Ти си оня нов учител — казва Зализаната прическа.

Обожавам да ми съобщават неща, които вече знам.

— Джо Торн — протягам ръка. Никой не я поема.

— В къщата на Мортън ли живееш?

Хайде пак. „Къщата на Мортън“. Трагедията, особено ако е свързана с кръв и насилие, оставя своя отпечатък върху всичко наоколо.

— В същата — отвръщам.

— Малко странно, не мислиш ли? — пристъпва по-близо Зализаната прическа.

— Защо?

— Знаеш какво се е случило там, нали? — пита Набития.

— Да.

— Повечето хора не биха живели на място, където е убито дете.

— Освен ако не са странни — добавя Зализаната прическа, в случай че не съм схванал тънкия подтекст.

— Значи излиза, че съм странен.

— На забавен ли се правиш, приятел?

— Ни най-малко.

— Не те харесвам — напира още по-близо той.

— Аз пък тъкмо се канех да ти поискам телефона.

Виждам как ръката му се свива в юмрук. Сграбчвам празната халба, готов да я строша в тезгяха, ако се наложи. Поне при един случай в миналото ми се е налагало.

И тогава, когато вече изглежда, че сблъсъкът е неизбежен, един познат глас произнася:

— Е, момчета, всичко е наред тук, нали?

Крачун и Малчо подвиват опашки и изчезват. Едра, яка фигура приближава към бара. Може би все пак вярвам в призраци, минава ми през ум. В лоши призраци, които нито времето, нито разстоянието, нито кофи светена вода могат да прогонят.

— Джо Торн — промълвява новодошлият. — Откога не сме се виждали.

— Да — вторачвам се в Стивън Хърст. — Откога, наистина.

10.

Ако някои деца се раждат жертви, дали други се раждат насилници?

Не знам отговора. Знам, че в наши дни не е прието да се говори така. Да се казва, че някои деца, някои семейства просто са лоши. Тук не става дума за класа, пари или неравностойно положение. Те просто са устроени различно. Заложено е в гените им.

Стивън Хърст произлизаше от стар насилнически род, в който удоволствието да тормозиш по-слабите се предаваше от поколение на поколение подобно на фамилно съкровище, или на хемофилия.

Баща му Денис беше бригадир в мината. Работниците го мразеха и се бояха от него. Той използваше властта си като кирка — раздробяваше съпротивата, разпределяше враговете си в най-трудните смени, не им даваше отпуск, когато им се раждаха деца или близките им боледуваха.

По време на стачката беше в челните редици. Размахваше плакати, ругаеше стачкоизменниците и хвърляше камъни и бутилки по полицаите. Не съм готов да съдя нито стачкуващите, нито онези, които продължиха работа като баща ми. И двете страни смятаха, че правят най-доброто за прехраната на семействата си. Но Хърст не го правеше заради убеждения или политика — правеше го, защото обичаше влошаването на отношенията, конфронтацията, а най-вече обичаше насилието.

Навремето никой не го произнесе гласно, но връщайки се назад, осъзнах, че вероятно Денис е стоял зад анонимните заплахи, надписите по вратата, тухлата в прозореца ни. Това беше неговият стил. Да търси слабото място. Вместо да атакува баща ми директно, е атакувал семейството му.

Майката на Стивън често се появяваше с насинено око или цепната устна, а веднъж цялата ѝ ръка бе гипсирана чак до рамото. Хората се досещаха, че причината не е в собствената ѝ „неловкост“, а в това, че Денис дава воля на юмруците си, щом пийне повечко. Но в онези дни, в малко градче като Арнхил, подобни неща си оставаха между мъжа и жената. И техния син.

Стивън бе взел едрия ръст на баща си, но изящните черти и сините очи на майка си. Беше красив като лице от реклама, чак сладникав. Можеше да бъде също забавен и очарователен, ако пожелаеше. Но всички знаеха, че това е само фасада. Вътрешно той беше Хърст до мозъка на костите си.

Разбира се, имаше една основна разлика между него и баща му. Докато Денис беше недодялан побойник, синът му имаше ум в главата. Освен че беше брутален и садистичен, умееше и да манипулира.

Бях го виждал да натиска главата на момче в клозетна чиния, пълна с пикня, да кара друго да яде червеи, да бие, да унижава и да измъчва — както психически, така и физически. Понякога го мразех, друг път се боях от него. Имаше моменти, когато с радост бих го убил.

А при това не бях сред жертвите му. Бях сред неговите приятели.

Русата му коса е пооредяла, някога изваяните черти са отпуснати от възрастта и охолния живот. Облечен е във фланелка с яка, сини джинси и прекалено бели маратонки. Подобно на много мъже на средна възраст, неофициалното облекло не му пасва, защото се чувства по-комфортно да се разпорежда в привичните си сако и вратовръзка. Също, изглежда изтощен. Загарът от честите отпуски не може да скрие тъмните кръгове под очите му, нито задълбочаващите се бръчки. Тревогата сякаш го изсмуква отвътре.

Странно, но това не ме радва. През годините съм пожелавал какви ли не ужасии да се случат на Стивън. А сега, когато жена му умира, не изпитвам удовлетворение. Дали все пак не съм по-добър човек, отколкото предполагам? А може би е обратното и страданието му не ми е достатъчно. Но най-вероятно причината е в несправедливостта на живота. Ракът не би трябвало да разяжда вътрешностите на Мари, а на самия Хърст. Бих приел това като доказателство, че дяволът действително се грижи за своите, ако не подозирах, че Хърст е дяволът.

Седим един срещу друг на малката паянтова маса и се оглеждаме оценяващо. Моята халба е полупразна. Той едва е докоснал уискито си.

— Е, какво те води обратно в Арнхил? — пита той.

— Работата.

— Само това?

— И то не е малко.

— Трябва да призная, че си последният, за когото съм допускал, че ще се върне.

— Нещата невинаги се развиват така, както сме си ги представяли като хлапета.

Той свежда поглед надолу.

— Как е кракът ти?

Типичният Хърст. Веднага захапва за слабото място.

— Понякога ме тормози. Както и други неща.

Очите му леко се присвиват. Въпреки приятелската постъпка, виждам в тях стария хладен проблясък.

— Защо действително се върна?

— Казах ти, изскочи възможност за работа.

— Сигурно постоянно изскачат и другаде.

— Тази ми допадна най-много.

— Винаги те е бивало да правиш лоши избори.

— Човек все трябва да е добър в нещо.

Той се усмихва. Зъбите му са неестествено бели, явно с изкуствени коронки.

— Ако Хари ме беше уведомил кой е кандидатът, никога нямаше да спечелиш интервюто. Арнхил е малък град, тук си пазим гърбовете. Не обичаме да идват външни лица и да забъркват проблеми.

— Първо, аз не съм външен и второ, не схващам какъв проблем съм забъркал.

— Самият факт, че си тук, вече е проблем.

— Защо, да не би да те гризе съвестта? Но чакай, за тази цел трябва първо да имаш съвест.

Виждам го как леко се помества. Неволен рефлекс. Иска да ме цапардоса в лицето, но се въздържа. Едва.

— Случилото се беше отдавна. Не е ли крайно време да го оставиш зад гърба си?

Да го оставя зад гърба си. Сякаш е незряло любовно увлечение или младежка лудория. В гърдите ми накипява гняв.

— Ами ако сега се случва отново? — питам.

Лицето му не издава нищо. Може би е по-умел в блъфирането от мен.

— Не знам какво имаш предвид.

— Имам предвид Бенджамин Мортън.

— Майка му беше нервна, депресирана. Точно от типа хора, които стават учители, не смяташ ли?

Не клъввам на примамката.

— Чух, че Бен изчезнал наскоро преди да бъде убит.

— Хлапетата се губят понякога.

— За двайсет и четири часа? Както сам спомена, Арнхил е малко градче. Къде е бил?

— Нямам представа.

— Тукашните деца още ли играят на мястото на старата мина?

Той свъсва вежди и се привежда напред.

— Знам за какво намекваш. Но грешиш. Няма нищо общо с…

Той млъква, защото към нас доближава възрастен мъж с ореол от бяла коса и торбест кафяв панталон.

— Как я караш, Стив?

— Не е зле. Ще дойдеш ли на викторината утре вечер?

— Разбира се, как ще пропусна да ти сритам пак задника.

Двамата се засмиват. Възрастният отива към друга маса, а Стивън се обръща отново към мен. Усмивката му изчезва, сякаш някой я е избърсал с длан.

— Сигурен съм, че човек с твоята квалификация може да си намери учителско място и на по-прилични места от нашата дупка. Направи си една услуга. Замини, преди да са станали още неприятности.

— Още неприятности? — Значи знае за снощния вандализъм. — Кажи ми, синът ти случайно да има мотопед?

— Остави сина ми настрана.

— С удоволствие, но той, изглежда, има неприятния навик да хвърля тухли по прозореца ми.

— Звучи като клевета.

— А на мен ми звучи като умишлено увреждане на чуждо имущество.

— Мисля, че разговорът ни тук е приключен. — Той понечва да стане от стола си.

— Съжалявам за Мари. — Нещо в изражението му се променя. Устните му потреперват. Единият му клепач провисва. Изведнъж изглежда много стар и аз се улавям, че почти му съчувствам. — Трябва да ти е тежко, все пак отдавна сте женени.

— Ревнуваш ли?

— По-скоро съм разочарован. Очаквах, че Мари ще напусне това място. Тя имаше мечти.

— Имаше мен. — По някакъв начин от неговите уста това прозвучава по-скоро като спънка, отколкото като причина.

— И само толкова?

— Смяташ, че е малко? Ние бяхме влюбени. Оженихме се.

— И заживяхте щастливо.

— Ние и сега сме щастливи. За теб вероятно ще е трудно да го разбереш. Имаме хубав живот тук. Имаме Джеръми. Имаме голяма къща, две коли, собствена вила в Португалия.

— Чудесно.

— И още как. И няма да позволя на никой, особено на някакъв треторазреден даскал, да прецака това.

— Мислех, че ракът вече го е сторил.

— Мари е боец.

— Майка ми също беше. До самия край.

Това вече не е вярно. Накрая тя не се бореше. Само пищеше. Ракът, започнал в белите дробове вследствие на навика ѝ да пуши по пакет „Бенсън енд Хеджис“ на ден, се бе разпространил в черния дроб, бъбреците, костите, беше проникнал навсякъде. Дори морфинът невинаги смогваше да притъпи болката. Тя пищеше от мъки, а после, в кратките мигове на облекчение, пищеше, защото я ужасяваше мисълта да прибегне до единственото средство, способно да премахне болката завинаги.

— Да, но сега е различно. Мари ще победи рака, каквото и да твърдят онези голобради докторчета от Националната здравна служба.

Стив вторачва пламтящ взор в мен. Страните му горят, в ъгълчетата на устните му се е насъбрала пяна.

— Те са казали, че ще умре, така ли?

— Не! — Ръката му се стоварва върху масата. Напитките подскачат. Аз също подскачам. — Мари няма да умре. Аз няма да позволя това да се случи.

Този път барът наистина притихва. Самият въздух сякаш застива. Всички очи са приковани в нас. Стив също го усеща. Минават няколко много дълги секунди, през които почти очаквам той да изреве, да прекатури масата и да вкопчи пръсти в гърлото ми. После се овладява, озърта се наоколо и става.

— Благодаря ти за загрижеността, но тя не е нужна, също както и присъствието ти тук.

Гледам подир него, докато излиза. И тогава внезапно ме залива вълна от ужас. Тя предизвиква ледена празнота в стомаха ми, изсмуква и сетната капка сила от костите ми.

Аз няма да позволя това да се случи.

Значи всичко се случва отново.

Щом оставам сам, довършвам халбата си — повече за да докажа себе си, отколкото от действително желание да пия повече или изобщо да стоя в бара, — а после тръгвам пеша към дома. Кракът ми не остава във възторг. Кракът ми ме нарича садист и твърдоглав идиот, който просто трябва да преглътне глупавата си гордост и да ходи с бастун. Той е прав. Насред път спирам, поемам дълбоко дъх и започвам да масажирам скования си крайник.

Наближава девет и вече се е стъмнило почти напълно. Небето е пепелявосиво, а голата, бледа луна се промъква зад дрипави облачни завеси.

Давам си сметка, че съм спрял край старата каменовъглена мина. Отстрани се издигат хълмове сгурия, като тъмни силуети на задрямали дракони.

Площта е огромна — към десет квадратни километра. От отсамната страна е издигната телена ограда със здрава порта, заключена с катинар. Информационната табела гласи: ГРАДСКИ ПАРК НА АРНХИЛ. ПРЕДСТОЯЩО ОТВАРЯНЕ ЮНИ.

Имайки предвид, че вече е септември, срокът е доста оптимистичен. Планове за облагородяване на терена имаше още като бях дете. При закриването на мината се предполагаше, че всички стари шахти и тунели са засипани. Но витаеха слухове, че това е сторено твърде набързо. С икономисване на средства, без стриктно придържане към плановете. Съответно имаше слягания, появяваха се ями. Една за малко не беше погълнала мъж, разхождащ кучето си.

Тази вечер мястото изглежда все същата пустиня. Мъртва и унила. На един от хълмовете стои самотен багер, явно изоставен. При вида му по гърба ми полазват студени мравки. Знаеш ли какво ще изскочи, ако ровиш в земята?

Тръсвам глава и продължавам бавния си, куцукащ ход. Зад мен долита звук от мотор. По улицата приближава кола. Доста бавно, почти пъплейки. Поглеждам през рамо. Фаровете ме заслепяват и заслонявам лицето си с длан. Какво става, по дяволите, та шофьорът е включил на дълги?

И после разбирам. До мен спира очукан форд кортина и един глас произнася:

— Как е, приятел?

Зализаната прическа седи на пътническата седалка, а ниският му, набит спътник е зад волана. Наоколо е пусто. Няма къщи, нито други коли. До квартирата ми остава близо половин километър. Сами сме на пътя, а аз не разполагам с нищо, което да използвам за оръжие, дори с проклетия си бастун.

— Нормално, благодаря — опитвам да запазя спокоен тон.

— Да те хвърлим донякъде?

— Няма нужда, ще се справя.

Продължавам да се тътря напред. Скоростите превключват със стържене и колата ме следва отстрани.

— Доста зле куцаш, приятел. По-добре се качи.

— Казах не, благодаря.

— А аз казах да се качваш.

— Зарежи, тарифата ми е прекалено висока за теб.

Рязко изскърцват спирачки. Браво на теб, Джо. Страшно умно. Понякога изглежда, че устата ми сама си проси боя. Или в случая просто ускорява неминуемото.

Вратите се отварят и двамата слизат. Мога да опитам да побягна, но това ще е жалко и безсмислено. В същото време не ми е под достойнството да се примоля:

— Вижте, не се впрягайте. Просто искам да се прибера у дома.

Зализаната прическа прави крачка към мен.

— Това не е твоят дом. Не си желан тук.

— Добре, схващам посланието.

— Не, не го схващаш. Затова той ни изпрати.

Събитията в живота имат навика да следват своя неизбежен ход. Наречете го съдба, ако щете. В мига преди първият юмрук да се стовари в лицето ми, осъзнавам какъв глупак съм бил. Той ни изпрати. Те са хора на Хърст. Затова така послушно се оттеглиха, щом влезе в кръчмата. А после, виждайки, че не се огъвам, ги е изпратил по петите ми. Нищо не се е променило с годините, мисля си, докато втори удар ме прегъва на две и аз падам на колене.

Свивам се на топка и поемам ритник в ребрата. Обгръщам главата си с ръце. Намирал съм се в тази позиция и преди. Не мога да говоря, защото съм твърде зает да си пазя зъбите, но ако можех, щях да кажа на тези хубавци, че са ме били и по-добри от тях. Че що се отнася до поръчковия пердах, са пълни аматьори. Нов ритник издумтява в кръста ми и гръбнакът ми пламва от болка. От друга страна, дори аматьорите могат да извадят късмет. Съмнявам се Хърст да им е наредил да ме убият, но границата е тънка. Съмнявам се дали са способни да вникнат в подобни нюанси.

Тежка обувка ме улучва в слепоочието. Черепът ми избухва, а зрението ми се замъглява. И тогава чувам нещо друго. Писък и сподавени ругатни, болезнени стонове, които за разнообразие не идват от мен. А после, колкото и да е странно, захлопване на врати и кола, отдалечаваща се с пълна газ. Ще ми се да изпитам облекчение, но болката е твърде силна и аз отчаяно съм се вкопчил в останките от съзнанието си.

Оставам да лежа върху хладната корава земя, докато цялото ми тяло агонизира. Изключено е да помръдна, боли ме дори когато дишам. Главата ми е обезпокояващо изтръпнала. Също така имам смътното усещане, че не съм сам.

Долавям движение от едната си страна. Лявата или дясната, вече не правя разлика. Някой ме докосва по ръката. Опитвам да фокусирам надвесеното над мен лице. Руса коса. Червени устни. Последното, за което се моля, преди мракът да ме обгърне окончателно, е просто да умра.

Защото алтернативата е далеч по-лоша.

11.

Скърцане на гумени подметки по линолеум. Мирис на зеле, дезинфектант и на още нещо, което дезинфектантът не успява да замаскира — изпражнения и смърт.

Ако това е раят, то той смърди. Примигвам и отварям очи.

— А, ето че се върнахте при нас в света на живите.

Образът пред мен постепенно се избистря. Жена в бяла престилка. Слаба и висока, с къса руса прическа и строги черти.

— Знаете ли къде се намирате?

Сетивата ми възприемат тънката синя завеса, наполовина скрила тясното ми легло, напрегнатите сестри, сновящи наоколо, носещите се отвред пъшкания и стонове.

— В болницата?

— Правилно. — Тя се навежда и светва с ослепително фенерче в очите ми. Стискам клепачи и се смръщвам от новия фонтан на болка, бликнал в изтерзания ми мозък.

— Добрее — кимва доволно докторката. Подушвам дъха ѝ. Кафе и ментови бонбони. Тя обхваща главата ми и я върти насам-натам.

— А можете ли да ми кажете името си?

— Джо Торн.

— А кой ден сме днес, Джо?

— Хм… 6-ти септември 2017 година.

— Чудесно. А датата ви на раждане?

— 13-ти април 1977-ма.

— Браво. — Тя се отдръпва и ме дарява с усмивка, която обаче ѝ се удава с мъка. Има вид на човек, който прекарва твърде много време в усилия да бъде ефективен, а през останалото време спи. Но сънят пак не му достига. — Помните ли какво се случи?

— Аз… — Мозъкът ми още е замъглен, а нервите — оголени и чувствителни. Ако се напрегна да мисля, главата ме боли. — Прибирах се пеша от бара и…

Колата. Биячите на Хърст. Имаше и още нещо. Прехапвам устни.

— Не си спомням добре.

— Много ли пихте?

— Две халби. — Тук поне казвам истината. — Всичко стана за секунди.

— Разбирам. Очевидно сте били нападнат, така че полицаите ще искат да говорят с вас.

Страхотно.

— Добре ли съм?

— Имате няколко силно натъртени ребра и синини в областта на кръста. Също така доста охлузвания и два внушителни хематома на главата, но като по чудо никакви фрактури. Също, не показвате признаци на мозъчно сътресение, но за всеки случай ще ви задържа до утре за наблюдение.

Тя продължава да говори, но аз не я слушам. Внезапно споменът изниква в ума ми. Фигурата, приведена над мен.

— Как се озовах тук?

— Една добра самарянка ви е открила. Жена, преминаваща с автомобила си. Видяла ви да лежите в несвяст, спряла и ви докарала при нас. Извадили сте късмет.

— Как изглеждаше?

— Дребна на ръст, руса. Защо?

— Още ли е тук?

— Да, седи в чакалнята.

Обръща се и спускам нозе на пода.

— Трябва да си вървя.

— Господин Торн, наистина не смятам, че е разумно да…

— Пет пари не давам какво смятате за разумно и какво не.

По бледите ѝ, изпити бузи избива лека руменина. Сетне тя кимва, изправя се и дръпва завесата встрани.

— Много добре.

— Съжалявам, аз…

— Никакъв проблем, решението си е ваше.

— Няма ли да опитате да ме спрете?

Морна усмивка.

— Щом сте в състояние сам да излезете оттук, трудно бих могла да сторя нещо.

— Обещавам да не се гътна по пътя.

Тя свива рамене.

— Между нас казано, в моргата има повече свободни легла.

Отивам до тоалетната и наплисквам лицето си с вода. Не успявам да измия коричката засъхнала кръв, но поне леко ми светва пред очите. После бавно, с накуцване пристъпвам навън. Болницата е голяма и има много входове и изходи. Обръщам гръб на знаците, гласящи „Главен изход“, и поемам из лабиринта от бледорезедави коридори. Накрая забелязвам друга табела — „Северен изход“. Това звучи по-приемливо.

Отнема ми време да стигна дотам. Натъртените ми ребра протестират при всяко вдишване, гръбнакът час по час ме пробожда, а в главата ми пулсира постоянна тъпа болка. И все пак, можеше да е и по-зле. Можеше тя да ме открие.

Накрая се озовавам пред Северния изход и бутвам крилата на портала. Нощният въздух ме приветства с леден шамар през лицето. След душната топлина на болницата започвам неудържимо да треперя. Оставам за момент неподвижно, докато се успокоя. После припряно вадя телефона от джоба си. Трябва да повикам такси. Да се върна в квартирата, преди… И тогава неумолимата истина се стоварва с цялата си тежест отгоре ми.

Щом тя е тук, щом тази вечер е шофирала подир мен, значи вече знае къде живея.

Отпускам ръката с телефона и чувам приближаващата кола. Знам кой е още преди лъскавият сребрист мерцедес да спре пред мен и тя да спусне страничното стъкло.

— Джо, съкровище — усмихва се лъчезарно Глория. — Изглеждаш ужасно. Хайде, скачай, ще те закарам у вас.

Повечето пристрастени познават този момент. Моментът, в който осъзнаваш, че твоят порок — бил той наркотици, алкохол или, както в моя случай, хазарт — се е превърнал в истински проблем.

Мигът на моето просветление настъпи, щом срещнах Глория. Всъщност може да се каже, че Глория ме спаси от мен самия.

Дотогава що-годе успявах да се преструвам, че това е просто хоби, игра, развлечение. Макар че бях изгубил работата си, приятелите си, спестяванията си и колата си и че посвещавах почти всяка вечер на съблазънта на зеленото сукно и шепота на картите, смятах, че държа всичко под контрол.

Най-големите трикове са онези, които погаждаш сам на себе си.

Усвоих картите от баба си и дядо си. Играехме белот, джин руми, двайсет и едно и накрая — покер. Залагахме дребни монети, които те държаха в голям стъклен буркан. Още като осемгодишен намирах заниманието за увлекателно и пристрастяващо. Обичах да гледам избледнелите червеникави плетеници по гърба на картите, запленяваха ме различните бои, властните изображения на поповете и дамите, наперените и леко нагли физиономии на валетата.

Харесваше ми как дядо ги раздава с плющене с мазолестите си жълтеникави пръсти. Пръсти, които имаха толкова груб и недодялан вид, а така леко и сръчно боравеха с тестето.

Стараех се да го имитирам в цепенето, размесването, триковете. В едни от най-щастливите си детски спомени седя заедно с тях на вехтата ламинирана маса в малката, вмирисана на пържено кухня. Пред нас има чаши с изветряла кола за мен, тъмна бира за дядо и светла с лайм за баба. Всички сме вперили очи в картите си, докато техните фасове догарят забравени в пепелника.

Учех и Ани на някои от игрите. Мама и татко никога нямаха време, а за повечето бяха нужни поне трима участници, затова сме прекарали не един дъждовен следобед, увлечени в снап или пасианс.

След злополуката аз спрях да играя. Съсредоточих се върху ученето. Реших да постъпя в преподавателски колеж. Харесваше ми английският като предмет, работата изглеждаше прилична (дори мама навярно би се гордяла), а и част от мен виждаше в нея начин да сторя нещо добро. Да помагам на децата и да компенсирам онези лоши неща, които сам бях направил като дете.

За моя изненада, се оказах способен учител. Дори се говореше за повишение, за заместникдиректорско място. Трябваше да съм щастлив, или най-малкото доволен. Но не бях. Дълбоко в мен имаше празнина, която нито работата, нито приятелите, нито интимните връзки можеха да запълнят. В определени дни целият живот ми се струваше нереален. Сякаш реалността бе приключила със смъртта на Ани и оттогава всичко бе просто лоша имитация.

Неусетно посегнах отново към картите. Обикновено се събирах с подобни на мен за по някоя и друга ръка в бара след работа. Комарджиите, също както и пияниците, имат способността да се надушват един друг. Но скоро приятелските игри със залози от по няколко паунда не бяха достатъчни.

Появи се човек. Винаги има човек, който променя нещата. Дявол, нашепващ в ухото ти. Веднъж, доста окъснял, тъкмо се канех да си тръгвам, когато един от редовните участници, блед тип с нездрав вид, чието име така и не узнах, ме дръпна настрана и попита:

— Какво ще кажеш за истинска игра?

Трябваше да кажа „не“. Да се усмихна, да изтъкна, че вече съм уморен, а след броени часове имам урок, да не говорим за купищата непроверени домашни. Да си напомня, че съм учител, а не авантюрист. Че карам тойота, нося конфекция и обядвам сандвичи. Това беше моят свят. Трябваше да се обърна, да взема такси за вкъщи и да продължа с живота си.

Но не го направих. Вместо това попитах:

— Къде?

И чак по-късно, много по-късно осъзнах, че съм нагазил в прекалено дълбоки води. Дълговете взеха да се трупат като вълчи капани в краката ми. Продадох тойотата, изгубих си работата и дори последният лихвар вече не искаше да ми дава кредит. Докато една вечер не ме натовариха в закрит бус, а вътре седеше Глория с нейната усмивка — кръстоска между мажоретка и Американски психар…

Тогава от гърлото ми се изтръгна:

— Не. Моля ви, не!

Сега не куцам заради злополуката отпреди двайсет и пет години. Онова куцане отдавна бе минало и дори белезите бяха избледнели, когато Глория допря устните ми с лъскавия си цикламенорозов нокът и сладко прошепна:

— Не се моли, Джо. Мразя, когато един мъж се моли.

И аз спрях да се моля. Започнах да пищя.

Тя почуква с маникюра си по волана — днес ноктите ѝ са аленочервени. От уредбата кънтят звуците на „Дъ Хюман Лийг“. Другото любимо занимание на Глория, освен да наранява хора, е да слуша музика от 80-те. Аз не съм устроен точно така. Достатъчно е да чуя гласа на Синди Лоупър, за да хукна към тоалетната да повръщам.

— Как ме откри? — питам.

— Имам си начини.

— Брендън? — питам със замряло сърце.

— Не, Брендън си е добре. — Тя ме поглежда укорително. — Да не мислиш, че обикалям да тормозя хората без причина? Дори с теб не бих го сторила.

Изпитвам глупаво облекчение, дори благодарност. После ми хрумва нещо.

— Ами онези двамата, които ме нападнаха?

— Само извадено рамо и счупен нос. Малко им трябваше, за да побегнат. Не ме затрудниха особено.

Обзалагам се, че е така. Глория може да изглежда крехка като порцеланова кукла, но всъщност единствената кукла, с която има нещо общо, е Чъки от филма „Детска игра“. Чувал съм, че на младини била гимнастичка, но после сменила специалността си с бойни изкуства. Забранили ѝ да участва в състезания, след като пратила някаква опонентка в кома. Тя е бърза, силна и знае всяко уязвимо място в човешкото тяло. Дори някои, които все още не са открити от анатомите.

— Щяха да те убият, ако не се бях намесила — отбелязва тя.

— И да ти спестят един ангажимент.

Тя изцъква с език.

— Умрял не ми вършиш работа. Мъртвите не плащат дългове.

— Много успокоително.

— А Дебелака все още си иска парите.

— Хората наистина ли го наричат така, или е заимствал прякора от някой комикс?

Тя се изкисква доволно.

— Именно заради подобни коментари наема хора като мен да му събират вересиите.

— Мил човек. Трябва да се запозная с него някой ден.

— Не ти го препоръчвам.

— Виж, работя по въпроса. Имам нова работа…

— Джо, не се засягай, но някой и друг паунд няма да те оправи. Трийсет бона. Толкова иска Дебелака.

— Трийсет? Но това е много повече от…

— Другия месец ще станат четирийсет. Знаеш системата.

— Да, знам я — кимвам. — Но чакай, хрумва ми план.

— Цялата съм в слух.

— Тук има един човек, който би дал мило и драго да се махна от града.

— Онзи, който изпрати да те пребият ли?

— Същият.

— И очакваш, че сега ще се бръкне да ти плати борчовете?

— Да.

— Защо ще променя така отношението си?

Заради онова, което се случи. Заради онова, което той стори. Нали сам твърди, че имал хубав живот тук. Е, аз мога да му го прецакам, просто ей така.

— Задължен ми е — казвам. — И никак не иска да му подпаля чергата.

— Интересно. И какъв е този човек?

— Преуспяващ бизнесмен и член на градската управа.

Тя дава мигач и завива към първите къщи.

— Обществена фигура, значи? Падам си по такива. Има толкова начини да ги нараниш, не смяташ ли?

— Не съм се замислял по въпроса.

— А би трябвало. Най-лесни за пречупване са онези, които имат най-много да губят.

— В такъв случай аз би трябвало да съм несъкрушим.

— Е, никой не е. Но физическата болка е най-лесна за преодоляване.

Тъкмо сега всяка част от тялото ми говори обратното, но решавам да си премълча. Болката не е тема, подходяща за обсъждане с Глория. Все едно да водиш бракониер на сафари. Пътуваме в тишина известно време, после тя въздъхва.

— Всъщност те харесвам, Джо…

— Имаш странен начин да го показваш.

— Долавям нотка на сарказъм.

— Та ти ме осакати.

— Всъщност спасих те от осакатяване. — Тя спира пред квартирата ми и дръпва ръчната спирачка. Сетне се обръща и полага нежно длан върху бедрото ми. — Дебелака искаше да строша здравия ти крак. За твой късмет, се обърках — нали съм си глупава женичка от Манчестър.

— Да не очакваш да ти благодаря? — вторачвам се в нея.

Тя се усмихва отново. Усмивката ѝ би била очарователна, ако достигаше малко по-близо до ледените сини очи. Ако очите са прозорец към душата, то тези на Глория не разкриват нищо освен празни стаи, застлани с опръскани в кръв найлони.

Ръката ѝ пропълзява надолу по посока на коляното ми и после изведнъж стиска. За такова дребно същество хватката ѝ е удивително здрава. Дъхът ми секва, а болката е толкова пронизваща, че не успявам дори да изпищя. Тъкмо когато вече ми се струва, че ще припадна, тя ме пуска. Облягам се със стон върху седалката.

— Не искам да ми благодариш. Искам само да намериш проклетите трийсет бона, защото следващия път няма да съм толкова снизходителна.

12.

— Нека позная — казва Бет. — Газил те е валяк?

Опитвам да повдигна вежда, но примигвам от болка. Тази сутрин всичко ме боли. Единствената утеха е, че не обръщам голямо внимание на сакатия си крак.

— Много забавно — сядам до нея на масата в столовата. — Извини ме, ако не се смея, но ме е страх да не скъсам някой шев.

Струва ми се, че прочитам в погледа ѝ малко повече съчувствие. Или просто в гърлото ѝ е влязла троха.

— Какво стана?

— Паднах по стълбите.

— Наистина?

— Много са стръмни.

— А-ха.

— И е лесно да се препънеш по тях.

— Разбирам.

— Човек ще рече, че не ми вярваш.

— Просто се зачудих дали не си ядосал още някого — свива рамене тя.

— Толкова ниско мнение ли имаш за мен?

— Не, но имам високо мнение за способността ти да вбесяваш хората.

Този път успявам да се засмея през зъби.

Лицето ѝ поомеква.

— Сериозно, добре ли си? Ако има нещо, което искаш да споделиш…

Преди да успея да отговоря, в носа ме блъска лош дъх, примесен с мирис на евтин афтършейв. Със задавяне оставям сандвича си настрана. И без това не съм особено гладен.

— Джоуи, човече.

Смятал съм, че не мога да го намразя повече, но добавянето на „уи“ в края на името ми върши чудеса. Саймън придърпва стол и сяда. Днес е издокаран с тениска и морав спортен панталон. Морав!

— Какво е станало с лицето ти, човече? Или ще кажеш, че другият е пострадал още по-зле?

— О, да, охлузил си е кокалчетата на юмруците — вмята Бет.

Саймън се засмива неохотно. Долавям, че не му допадат остроумни жени. Карат го да се чувства непълноценен. И с право. Всъщност лицето ми се е отървало без сериозни поражения. Само едно насинено око и цепната устна.

— Паднах по стълбите — повтарям.

— Наистина? — поклаща глава той. — Аз пък реших, че може да има нещо общо със Стивън Хърст.

— Какво? — изтръгва се от мен.

— Видях ви да разговаряте снощи в бара.

— Бил си там?

— Пийвах една кротка бира.

В главата ми начаса се стрелва неканената мисъл, че ме е шпионирал. Сигурно ставам параноичен. Но от друга страна, защо не се е обадил?

— Не исках да ви прекъсвам — казва той, сякаш прочел мисълта ми. Звучи ми като добре отрепетирана лъжа.

— И защо Стивън Хърст трябва да има нещо общо? — питам невинно. Ако ще се правим на луди, бас държа, че аз ще спечеля.

Саймън се усмихва, от което леко ми се повдига.

— Ами, между нас казано… той може да създава впечатление за порядъчен градски съветник, но се носят слухове, че прибягвал и до по-нетрадиционни методи, ако някой му се изпречи на пътя.

— Например?

— Например — намесва се Бет — синчето му Джеръми не се разбираше с предния учител по физическо възпитание. Човекът напусна, но преди това една вечер го пребиха, докато се прибирал към къщи. — Тя ме поглежда и аз разбирам, че знае още от първата минута, в която ме е зърнала.

— Човек не бива да вярва на слухове — произнасям с равен глас.

— Напълно вярно. — Саймън шумно разопакова сандвича си с пилешко и шумно отхапва. Готов съм да се обзаложа, че дори спи шумно. — Това обаче ми напомня за Каръл Уебстър — изломотва с пълна уста.

— За коя?

— Заместник-директорката на гимназия „Стокфърд“, сещаш ли се?

Мъча се да запазя неутрална физиономия, но сърцето ми ускорява крачка като бегач, зърнал пред себе си финалната линия. С единствената разлика, че на мен не ми се нрави накъде води това трасе.

— Боя се, че не.

Всъщност се сещам много добре. Тя беше невероятно пълна жена, с огромен ореол къдрава черна коса, обрамчващ лице, което бе вечно недоволно — дали от училището, от нея самата или от света като цяло, така и не успях да разбера.

— Е, с нея поддържаме връзка във фейсбук.

Естествено, че ще го правите. Фейсбук е мястото, където хората без приятели в реалния живот поддържат връзка с хора, с които никога не биха се сприятелили наистина.

— Това е чудесно.

— Тя си спомни за теб, или по-скоро за напускането ти.

— Нима?

— Беше по същото време, когато изчезнаха онези пари от училищния сейф.

— Май бъркаш фактите — срещам погледа му. — Чух, че онези пари били върнати.

Той потърква престорено брадичка.

— О, да. Предполагам, че затова и полицията не се намеси. Целият случай бе някак потулен.

— Слушай — намесва се Бет, — обвиняваш ли господин Торн в нещо, или просто се държиш нетактично?

— В никакъв случай — вдига ръце Саймън, сякаш се предава. — Само споменавам, че тя се сети за него и за времето на напускането му. Като стана дума за време — той става и поглежда часовника си… — един ученик ме чака за консултация. До после!

— Да, до после — измърморвам аз.

— Ще ни липсваш — усмихва му се лъчезарно Бет.

Гледам подир неговия отдалечаващ се гръб и се чудя кое ще е по-добре — земята да се отвори и да го погълне, таванът да се срути отгоре му, или спонтанно да се самозапали.

— Не му се връзвай — казва Бет. — Като учител е напълно некадърен, но ако има талант за нещо, то е да влиза под кожата на хората. Надуши ли къде ти е ахилесовата пета, впива зъби в нея и започва да я гложди като изгладнял плъх.

— Благодаря за освежаващото сравнение.

— Пак заповядай. — Тя бодва от чинията си със спагети. — Нали не е вярно?

— Кое?

— Че си задигнал пари от предното си училище.

— Естествено, че не.

Всъщност исках да го сторя. Толкова ниско бях паднал. Но щом се стигна дотам, не успях. Защото някой друг ги бе взел преди мен.

— Съжалявам, не биваше дори да питам.

— Няма проблем.

— Знам, че Хари отчаяно търсеше нов преподавател по английски, защото мястото бе като урочасано, но дори Хари не би…

— Стига! — не издържам. Тя се вторачва в мен и аз бързам да се извиня. Не бива да отблъсвам единствения си съюзник тук.

Тя поклаща глава, при което сребристите ѝ обеци проблясват.

— Сама си бях виновна. Понякога не знам кога да си затворя устата.

— Напротив…

Телефонът в джоба ми избръмчава. Не искам да вдигам, но може да е Глория. След предната вечер не бива да остава с впечатление, че я игнорирам.

— Извинявай — казвам отново, вадя го и поглеждам дисплея. Не е обаждане от Глория, а текстово съобщение. Прочитам го и кожата ми настръхва от милион ледени иглички.

— Всичко наред ли е?

Ни най-малко.

— Да. Просто трябва да отскоча донякъде.

— Веднага ли?

— Да, още сега.

— Но нали след трийсет минути трябва да влизаш в час?

— Ще се върна дотогава — намятам сакото си.

— Добре, само си гледай в краката.

— Защо?

Тя се подсмихва.

— Не искаш пак да паднеш по някое стълбище, нали?

13.

„Сейнт Джуд“ е малка постройка с почернели стени, приличаща повече на порутена хижа, отколкото на селска църква. Няма камбанария, а само овехтял покрив, хлътнал на места и с липсващи керемиди. Прозорците са преградени с решетки, вратата — закована с дъски. Единствените енориаши, които го посещават, са гълъбите и гаргите, гнездящи на завет по гредите.

Бутвам портата и тръгвам по обраслата пътека на черковния двор, който е също така занемарен. В него отдавна не е имало погребения. Сестра ми и родителите ми са изгорени в големия крематориум в Мансфийлд. Паметниците тук са килнати, а надписите по тях — полузаличени от вятъра, дъжда и годините. Корените на дърветата са надигнали някои от по-старите гробове, оставяйки бурените и храстите да завземат пръстта.

Минава ми през ума колко усилия полагаме да обозначим своето място на земята. Да оставим нещо след себе си. Но в крайна сметка всяка диря е преходна. Не можем да се борим срещу времето. Все едно да тичаме нагоре по спускащ се ескалатор, който непрестанно се ускорява. Времето постоянно се движи, постоянно е заето да почиства след себе си, да заличава останките от онова, което е било.

Бавно заобикалям църквата. Задната част на двора е леко наклонена и паметниците са по-малко. Спирам и се оглеждам. В първия момент не успявам да я забележа. Може да е изчезнала. Или съобщението е било просто… И тогава я зървам в дъното. Полускрита, обрасла с пълзящи растения и бръшлян.

Ангелското момиче. Тя не бележи ничий гроб, вероятно е била поставена тук още през Викторианската епоха от собствениците на мината. Според някои било, след като дъщерите близначки на семейството починали като деца. Църквата се притеснявала, че мястото не е обозначено подобаващо, и направили ексхумация, но не открили отдолу човешки останки.

Всъщност никой не знае кога и защо се е появила статуята. Тя дори вече не прилича толкова на ангел. Ръцете ѝ са прекършени чуканчета, а главата ѝ липсва. Стои леко наклонена, нестабилна върху малките си стъпала. Някога грациозно развятата ѝ наметка е нащърбена и покрита с дебел мъх, сякаш природата я е загърнала с допълнителна дреха, за да сгрее каменните ѝ кости.

Навеждам се, при което нови и интригуващи болежки ми напомнят, че е време да взема хапче, и разчиствам с длан постамента. Надписът е полуизтрит, но още четлив.

Но Иисус рече: оставете децата и не им пречете да дохождат при Мене, защото на такива е царството Божие.

Поглеждам отново съобщението на телефона си:

Задушете децата. Начукайте им го. Да почиват в мир.

Преди време една банда тийнейджъри надраска цялото ангелско момиче в графити. Донесе лопата и отсече с нея главата и ръцете ѝ. Осакати я. Нямаше никаква причина за постъпката им. Просто безсмислен вандализъм, подклаждан от хормоните и евтиния сайдер.

Осакатяването и кутиите със спрей бяха идея на Хърст. Но словата, колкото и да ми е неприятно да призная, бяха мои. Тогава, подпийнал и насърчаван от виковете на останалите, се чувствах много доволен от себе си.

По-късно, докато повръщах горчива жлъч над тоалетната, вече изпитвах срам. Не бях религиозен — никой от семейството ми не беше, но знаех, че бяхме извършили нещо нередно.

Дори сега, след двайсет и пет години, споменът ме гложди. Интересно как хубавите спомени избледняват, изпърхват от паметта ни като пеперудки, фини и крехки. Няма как да ги уловиш, без да ги смачкаш. Но лошите — вината, срамът — се вкопчват в нас като паразити. Тихо и упорито ни изяждат отвътре.

Тогава бяхме четирима — Хърст, аз, Флеч и Крис. Мари я нямаше, макар че тя ни придружаваше все по-често — за раздразнение на Флеч, който смяташе, че бандата не е място за момичета. Но Хърст вероятно ѝ е разказал, а и клюките в училище се разпространяват бързо. Фактът, че в онзи ден сме били само ние, още не означава, че никой друг не знае.

И все пак означава, че авторът на съобщението е бил в училището по наше време. Дали не е същият, който ми е изпратил имейла? Пробвам да се обадя на номера, но се включва секретар. Пускам и есемес, но не очаквам отговор. Не смятам, че целта на този човек е да си комуникираме. Той иска да дойда тук. Но защо?

Изправям се и гледам обезглавената ангелска статуя. Тя упорито отказва да ме дари с небесно просветление. Чудя се какво ли е станало с главата и ръцете ѝ. Може църквата да ги е прибрала. Или пък някой извратеняк ги е взел за сувенир и ги държи в тайник под дюшемето си. Все е по-добре от истински телесни части.

Пропускам нещо. Нещо очевидно. Съзерцавам известно време странно наклонената поза на скулптурата и изведнъж ми просветва. Минавам от задната и страна и приклякам.

Там, където корените на бръшляна са се впили във влажната земя, има издълбана кухина. Нещо е пъхнато под постамента. Бъркам с ръка, мръщейки лице от хладния, лепкав допир на почвата. Напипвам пакет. С две-три дърпания го измъквам и отърсвам от плужеците и полепналата пръст. После го разглеждам. Има размерите на тетрадка голям формат и е увит в найлонова торба за смет, здраво облепена с тиксо. Ще са ми нужни ножици, за да го отворя. Което означава, че ще трябва да се върна в училището.

Мушвам пакета в чантата си (при моите учебници и куп домашни, които в момента трябва да преглеждам). Изправям се и поемам с енергична крачка през църковния двор. Почти съм стигнал портата, когато осъзнавам, че не съм сам. Една фигура седи на пейката под стария чинар. Позната, кльощава и прегърбена фигура. Прехапвам устни. Тъкмо сега нямам време да се правя на добър самарянин или загрижен педагог. Изгарям от нетърпение да стигна в училище и да отворя пакета.

Но после една друга част от мен надделява — онази, на която ѝ пука за децата и заради която изобщо съм станал учител.

Отивам до пейката.

— Маркъс?

Той се сепва и вдига глава, като леко примига. Реакция на някой, който постоянно очаква удар или обида.

— Какво правиш тук? — питам.

— Нищо — помества се смутено той и се изчервява.

— Ясно.

Не го притискам, просто чакам. При хлапетата понякога трябва да се отдръпнеш, ако искаш да ти споделят нещо. Да ги оставиш да го сторят, когато те намерят за добре. Той въздъхва.

— Идвам тук да обядвам.

На езика ми е да попитам защо, но се спирам. Това ще е глупаво. Защо Рут Мор всеки ден ходеше да яде сандвичите си на автобусната спирка надолу по пътя? Защото бе по-безопасно, отколкото в училище. Там нямаше кой да я тормози. По-добре вмирисана на урина спирка или влажна пейка насред гробище, отколкото неспирните унижения в столовата или на площадката.

— Ще ме натопите ли, задето съм напуснал района на училището? — пита Маркъс.

Сядам до него, пъшкайки от новото пробождане в гърба.

— Не. Макар че ми е любопитно как си се промъкнал покрай охраната.

— Няма шанс да ви кажа.

— Разбирам. — Озъртам се наоколо. — Няма ли по-приветливо място, където да отидеш?

— Не и в Арнхил.

И това разбирам.

— От Хърст ли се криеш?

— А вие как мислите?

— Виж…

— Ако се каните да ме поучавате как трябва да се опълча на Хърст, защото само така ще спечеля уважението му, може да си вземете лекцията и да си я заврете в чантата заедно със сутрешния вестник.

Той ме поглежда предизвикателно и е прав. Насилниците не започват да те уважават, ако отвръщаш на ударите им, а само те бият повече. Защото винаги са по-многобройни. Въпрос на елементарна аритметика.

Опитвам отново.

— Няма да ти чета тази лекция, Маркъс, защото наистина е пълна глупост. Най-добре е просто да си държиш главата наведена и да стоиш настрана от Хърст. Времето минава и няма да си вечно в училище, макар и сега да ти се струва така. Но винаги можеш да дойдеш при мен. Аз ще се справя с Хърст. Разчитай на това.

Той мълчи известно време, мъчейки се да прецени дали му пускам прах в очите, или съм искрен. Не знам накъде ще се наклонят везните. Накрая едва забележимо кима.

— Не става въпрос само за мен. Той се заяжда и с други. Всички треперят от страх пред него… дори учителите.

Сещам се за чутото от Бет в бара — че Джулия Мортън е била класна на Хърст. И че Бен е изчезнал.

— Ами госпожа Мортън?

— О, пред нея не му минаваха номерата. Тя беше повече… като вас.

Имайки предвид, че жената бе убила сина си, а после пръснала и собствената си глава, не знам дали да приема това като комплимент.

— Ти познаваше ли Бен Мортън? — питам.

— Бегло. Той беше от по-долните класове.

— Хърст и него ли тормозеше?

Маркъс поклаща глава.

— Не. Бен беше симпатяга, имаше приятели… — Гласът му заглъхва.

— И все пак нещо не е било наред?

— Много от малките се мъчат да впечатлят Хърст — казва след известно колебание. — Да спечелят благоразположението му. Да бъдат от неговата банда.

— И?

— Той ги кара да вършат неща. Да се доказват.

— Един вид посвещаване?

— Да.

— Какво трябва да правят?

— Най-различни глупости. Предизвикателства. Жалка работа.

— В училище ли?

— Не, има си място за целта. Горе, при старата мина.

Кръвта замръзва в жилите ми.

— При мината, или вътре в нея? Да не би да е открил нещо — тунели, пещери?

Неволно съм повишил глас и Маркъс се вторачва в мен.

— Откъде да знам? Да не съм кандидатствал да влизам в глупавата банда на Хърст?

Притиснал съм го твърде силно. А той знае. Просто още не е готов да ми каже. Но аз и без това се досещам. Решавам за момента да сменя темата. Това надали ще е последният ни разговор с Маркъс. Дори да изглежда, че Хърст, подобно на баща си, не подбира обектите на своя тормоз, всеки насилник си има любима жертва. Оглеждам отново църковния двор.

— Знаеш ли, като бях на твоята възраст, често идвахме тук с приятелите ми.

— Наистина?

— За да пием, пушим, ей такива неща. — И да вандалстваме със статуи. — Вероятно не би трябвало да ти го казвам.

— Аз пък обичам да разглеждам старите гробове. Да чета надписите. Да си представям какъв е бил животът на мъжете и жените в тях.

Труден, мизерен и кратък, минава ми през ум. Както на повечето хора в миналото. Ние си градим романтична представа за миналото от зализаните съвременни интерпретации. Също както и за природата. Природата не е прекрасна. Тя е сурова, непредсказуема и непрощаваща. Изяж или бъди изяден. Независимо какво ни показват научнопопулярните филми.

— В миналото не е било лесно да свързваш двата края — подхвърлям.

— Знам — озарява се изведнъж лицето на Маркъс. — Знаете ли каква е била средната продължителност на живота през деветнайсети век?

Разпервам ръце.

— Предметът ми е английски, не история.

— Четирийсет и шест години, ако си късметлия. А Арнхил е бил промишлено градче. Работниците, хората от долната класа, са мрели като мухи. Белодробни инфекции, инциденти в мината, а също обичайните заболявания — едра шарка, тиф и какво ли още не.

— Не е било най-доброто време да се родиш — отбелязвам. Очевидно съм напипал любимата му тема.

— Има и още — продължава Маркъс. — Жените са раждали по осем или десет деца. Но голяма част от тях са умирали като бебета или преди да достигнат юношеска възраст. — Той прави пауза, за да подчертае ефекта. — Да сте забелязали нещо странно на това място? — обгръща гробището с жест.

— Имаш предвид, освен че е пълно с мъртъвци?

Изражението му охладнява. Явно е решил, че го вземам на подбив.

— Извинявай — бързам да добавя. — Изплъзна ми се от езика. Хайде, кажи кое е странното.

— Че нещо липсва.

Хвърлям поглед край себе си. Усещам, че действително е така и че е трябвало отдавна да съм го забелязал. И все пак не мога да го назова.

— Е, добре, предавам се.

— В гробовете няма нито едно бебе или невръстно дете — вирва триумфално брадичка той. — Къде са всички те?

14.

— Къде са всички снежни човеци? — попита ме Ани, когато беше на около три години.

Въпросът имаше известен резон. Беше ноември и допреди няколко дни бе валял доста сняг. Всички деца се бяха изсипали навън да се замерят с топки и да търкалят огромни безформени буци, оформяйки ги в неща, които никак не приличаха на спретнатите снежни човеци от филмите и коледните картички. Истинските снежни човеци никога не са толкова правилни и заоблени, нито пък чисто бели, защото снегът е примесен с изрядни количества кал, трева и тук-таме по някое кучешко говно.

И все пак през уикенда се бяха събрали доста от тези странни, уродливи, килнати на една страна фигури. Имаше ги във всяка градина или двор. От прозореца на Ани се виждаха поне няколко, стърчащи пред съседските къщи. Ние също бяхме направили свой — малък, но не чак толкова грозен. Имаше си въглени за очи и уста, както и една моя стара вълнена шапка, нахлупена на главата. Ръцете му бяха от две ученически линийки — на нашата улица липсваха дървета, а съответно и клонки.

Ани бе във възторг от него и първата ѝ работа, щом се събуди, бе да надникне през прозореца, за да провери дали все още е там. Но после температурите се повишиха, през нощта заваля дъжд и на третата сутрин от него не бе останало почти нищо.

Тя се втурна отново към прозореца и лицето ѝ помръкна, щом видя въргалящите се бучки въглища, прогизналата шапка и разчленените крайници.

— Къде са всички снежни човеци?

— Ами снегът се е стопил — отвърнах.

— Да, но къде са човеците — настоя нетърпеливо тя. — Къде са отишли те?

Не можеше да проумее, че щом снегът се стопи, фигурите също изчезват. За нея те бяха нещо отделно. Реално, осезаемо, съществуващо. Снежни човеци. Веднъж създадени, не можеха просто да изчезнат. Трябваше да отидат някъде.

Опитах се да ѝ обясня. Казах ѝ, че щом пак навали сняг, можем да си направим нов човек. Но тя само възрази:

— Той няма да е същият. Няма да е моят снежен човек.

И беше права. Някои неща са такива — преходни и неповторими. Можеш да ги копираш, пресъздаваш, но не и да ги върнеш обратно. Вече няма да са същите.

Жалко само, че Ани трябваше да умре, за да го разбера.

Седя на дивана все още с палто, а тайнственият пакет е на масичката за кафе пред мен. Нямах възможност да го отворя в училище. Щом се върнах, вече бях закъснял за следващия час, а после трябваше да използвам всяко междучасие, за да проверявам писмени работи. До края на деня вече исках единствено да се махна от сградата.

Дори отклоних предложението на Бет, Сюзан и Джеймс да пийнем по едно след работа в „Лисицата“, за което сега съжалявам. Петък вечер е и халба бира с колеги, пък било то и в дупка като „Лисицата“, изведнъж ми изглежда по-добра опция от студената къща без телевизор, където единствената ми компания са пъплещите, шумолящи приятелчета от канала в банята.

Оглеждам за последно пакета, после вземам ножиците, които съм открил в кухненското чекмедже, и внимателно разрязвам найлоновата обвивка. Вътре има папка с книжа, пристегната с ластик.

Върху предната корица с черен химикал е изписана една дума: Арнхил.

Пресягам се към чашата си и отпивам голяма глътка.

Всяко населено място, голямо или малко, притежава своя история. Често пъти дори повече от една. Официалната история е сухата, изсмукана версия, присъстваща в справочниците и официалната статистика и преповтаряна в класните стаи.

Но има и история, предавана устно през поколенията. Тя се мълви в кръчмите или на чаша чай, когато бебетата се приспят, в работническите столови и на детските площадки.

Тайната история.

През 1949 г. пропадане в каменовъглената мина на Арнхил погребало живи осемнайсет миньори под тонове отломки и задушлив прах. Само петнайсет от телата били открити.

Местните още помнят глухия тътен и труса, разлюлял цялото градче. Мнозина го взели за земетресение и напуснали в паника домовете си. Учителите изкарали децата от класните стаи. Само най-възрастните не побягнали никъде. Останали да посръбват от халбите бира и да разменят тревожни погледи. Те познавали мината. И били наясно, че щом тя боботи така, всяка помощ ще е безполезна.

След тътена дошъл прахът. Черни облаци изпълнили небето и забулили слънцето. Алармата на мината започнала пронизително да вие, надпреварвайки се със сирените на линейки, пожарни и полицейски коли.

Имало разследвания и доклади. Но никой не бил подведен под отговорност за аварията. Тримата неоткрити миньори така и си останали погребани дълбоко в земните недра.

Официално.

А неофициално — защото кой ще тръгне да разправя такива неща на външни хора или репортери — мнозина се кълняха, в това число и дядо ми (особено ако е почерпен), че са виждали изчезналите да се появяват нощем в района на мината. Една градска легенда, непрестанно разкрасявана с допълнителни подробности, отиваше дори по-далеч. Според нея неколцина от оцелелите веднъж окъснели в бар „Бика“. Както седели, вратата се отворила и Кенет Дън, най-младият от жертвите на своите едва шестнайсет години, влязъл вътре. Упътил се към тезгяха, целият покрит с въглищен прах. Барманът обаче запазил самообладание, оставил чашата, която бършел, и като огледал мъртвия момък от глава до пети, рекъл: „Върви си, Кенет, още си малък да пиеш“.

Добра история за призраци, каквато притежава всяко уважаващо себе си градче. Разбира се, никой миньор не признава, че е бил там онази вечер. Барманът отдавна е пенсионер, но ако го попитате за нея, само ще се почука с показалец по червендалестия нос и ще отвърне: „Доста пиене ще трябва да ми поръчаш, за да ти я разправя“.

Никой досега не е успявал да му поръча достатъчно. А мнозина са опитвали.

Когато бях малък, в една пресечка на главната улица имаше Клуб на миньора. Но това не бе оригиналната сграда — онази беше съборена през шейсетте, след като поредното слягане срутило една стена и затиснало неколцина миньори и семействата им. Две жени и едно малко дете загинали. Твърдеше се, че момченцето още навестява новия клуб и понякога може да се срещне в дългия коридор между основната зала и тоалетните.

В петък вечер в клуба се организираха семейни сбирки. Аз пиех лимонада, татко — тъмна бира, а мама посръбваше светло пиво с лайм и люлееше Ани в количката ѝ. Колкото и да ми се ходеше по малка нужда, стисках, докато не се приберем у дома. Ако станеше абсолютно наложително, тичах по целия сумрачен коридор и обратно, очаквайки с ужас малката студена ръчичка да ме улови за китката и да зърна побелялото от мазилка лице на момченцето с алената кървава рана от разбития череп.

През 1857 г. един мъж на име Едгар Хорн заклал жена си. Разгневената тълпа го обесила на улична лампа, а после го погребала в плитък гроб на неосветена земя. Легендата гласеше, че когато го заровили, бил още жив, затова впоследствие можел да излиза и да броди по земята. Най-често го виждали да седи край надгробния камък на жена си, със засъхнала пръст по дрехите и косата. Дори в нощта на Гай Фокс[3] в Арнхил дълги години имало традиция да се гори чучело на Едгар Хорн просто за да е сигурно, че този път наистина е умрял.

Баща ми не понасяше подобни истории. Ако чуеше дядо да разправя за Кенет Дън, го смъмряше, че не му отива на годините да плещи бабини деветини.

Но нещо в тона му ми подсказваше, че е по-скоро уплашен, отколкото ядосан. Сякаш искаше да се предпази от неща, за които предпочита да не мисли.

Дори татко не можеше да отрече, че Арнхил е градче, преследвано от лош късмет. Повече колосални аварии нямаше, затова пък се случиха няколко по-малки. Те костваха време, пари, а веднъж и краката на един миньор. Мината си спечели слава на урочасано място и семействата вече не искаха да пращат синовете си там. Макар че беше доходна и под повърхността още се криеха хиляди тонове въглища, през 1988 г. се взе решение тя да бъде затворена завинаги. Каквото и да имаше вътре, то щеше да си остане там, заровено и необезпокоявано.

Разгръщам страница след страница от папката. Тя се оказва увлекателно и страховито четиво. Част от съдържанието ми е познато, или поне донякъде. Има подробности, за които не съм подозирал. Факти, изгубени в преразказа. Винаги съм си представял Едгар Хорн като пияница и побойник. А се оказва, че бил уважаван доктор. Една гореща лятна вечер се прибрал от църква, вечерял картофена яхния, а после прерязал гърлото на жена си със скалпел, докато спяла.

За отбелязване е, че обвинени за линчуването му нямало. Всички си пазели един другиму гърбовете. Зачудвам се колцина ли от потомците им още живеят в Арнхил. И колцина знаят — или изобщо се интересуват, — че ръцете на предците им са изцапани с кръв.

С връщането назад във времето историята на града става все по-смътна, но изобилства от нищета, болести и безвременна смърт. Много смърт. Някои заглавия са подчертани. Зачитам едно от тях.

ЛОВ НА ВЕЩИЦИ В НОТИНГАМШЪР

През XVI век обвиненията във вещерство били нещо обичайно в Европа. Първият подобен процес в Арнхил е по обвинение на млад мъж на име Томас Дарлинг, набедил леля си, че с помощта на нечестивия връща бебета от мъртвите. Според Дарлинг, Мери Уокъндън водела болни деца в пещерите високо в хълмовете и там продавала душите им на дявола срещу вечен живот.

Името Дарлинг не ми говори нищо, но си спомням свой съученик на име Джейми Уокъндън. Никой не взема автобуса за навън, мисля си. Поколение подир поколение се ражда, живее и умира тук.

Оставям страницата настрана и вземам друга.

ЕЗИКАРАЯ ХИРСТ — ЧУДОДЕЕЦА (1794-1867)

Хирст бил прочут духовен лечител, комуто се приписват много чудеса. Според свидетелства на очевидци е излекувал малко момче от паралич на нозете, прогонил е бесовете от обладана жена, а също е вдъхнал живот на мъртвородено бебе. Повечето от тези събития се случили в Нотингамшър, в малко градче, наречено Арнхил.

Хирст… Хърст… Положително не става дума за съвпадение. Един лечител шарлатанин се вписва чудесно в семейната традиция. Чудеса и трагедии, трагедии и чудеса. Едното не може без другото.

Преминавам към следващата страница и дъхът секва в гърлото ми.

ТЪРСЕНЕТО НА ИЗЧЕЗНАЛО

ОСЕМГОДИШНО МОМИЧЕ ПРОДЪЛЖАВА

Лицето на Ани ме гледа от снимката. Широка усмивка, трапчинки на бузите, вързана на конска опашка коса. Мама все се опитваше да я сплете на плитки, но Ани не искаше да стои мирна достатъчно дълго. Все я влечеше да прави нещо друго. Да търси приключения. Да ме следва навсякъде. Няма нужда да чета историята. Аз съм я изживял. Бутвам папката настрана, посягам към чашата и установявам, че е празна. Чудно как става това. Изправям се и спирам. Струва ми се, че чувам звук зад гърба си. Проскърцване на дъска. По дяволите. Глория?

Обръщам се с омекнали колене. Но не е Глория.

— Привет, Джо.

15.

В крайна сметка животът не е благосклонен към никого от нас.

Той прегърбва раменете ни, лишава походката ни от лекота. Ограбва нещата, които обичаме, и изпълва душите ни със скръб и жалост.

В него няма победители, всичко се свежда единствено до губене — на собствената младост, на красотата, но най-вече на любимите хора. Понякога си мисля, че не минаването на годините те състарява, а именно тези загуби. Следите от тях не могат да се изгладят с ботокс, нито да се напомпат със силикон. Болката прозира в очите. Очи, които са видели твърде много, винаги те издават.

Като моите. И като тези на Мари.

Тя седи неловко върху продънения диван, сплела пръсти върху плътно събраните си колене. Станала е слаба — много по-слаба от цъфтящата тийнейджърка, която си спомням. Някога страните ѝ бяха заоблени, а крайниците — дълги и стройни, с кадифената кожа и стегнатата плът на младостта.

Сега краката ѝ се очертават като клечки под тесните джинси. Бузите са хлътнали, но тъмната коса е все така гъста и лъскава. Минава секунда, докато осъзная, че всъщност е перука, а веждите — просто изкусно изрисувани линии.

Суетя се не по-малко сконфузено. Прибирам листовете, които съм чел, обратно в папката и я пъхам под мишница. Не знам откога е тук и какво е успяла да види. Влязла е сама, след като не съм отговорил на почукването ѝ. Поне твърди, че е почукала.

— Да ти предложа питие? Чай, кафе, нещо по-силно?

Изразът дразни дори собствения ми слух. Клише, отбелязвам си наум с червен химикал.

Тя накланя глава и косата ѝ пада на една страна, точно както преди.

— Колко силно?

— Бира, бърбън. Разбира се, не си опитала и прочутото ми кафе…

Едва забележим намек за усмивка.

— Бира, благодаря.

Кимвам и отивам към кухнята. Сърцето блъска в гърдите ми, а главата ми леко се мае. Вероятно просто от празния стомах. Наистина трябва да похапна или да пийна безалкохолно. Още алкохол само ще влоши положението.

Бъркам в хладилника и вадя две кутийки бира.

Озъртам се за кратко, отварям шкафа под мивката и пъхам папката вътре. После се връщам във всекидневната и поставям едната кутийка на масичката пред Мари. Отварям другата и отпивам дълга глътка. Установявам, че съм сбъркал. Бирата не ме кара да се чувствам по-зле. Не ме кара да се чувствам и по-добре, но не там е идеята.

Отпускам се тежко в креслото.

— Дълго време мина — изтърсвам поредното клише.

— Наистина. Няма ли да ми кажеш, че изобщо не съм се променила?

— Всички се променяме — поклащам глава.

— Да — взема бирата си тя и я отваря. — Но не всички умираме от рак. Предполагам, вече знаеш. Това е Арнхил все пак.

Прямотата ѝ леко ме сепва, но после, щом надига кутийката, си давам сметка, че това не е първото и питие.

— Как върви лечението? — питам.

— Никак. Само отлага неизбежното. Туморът продължава да расте, но по-бавно.

— Съжалявам. — Тази вечер клишетата наистина ми се удават. След катастрофата мразех всички наоколо да ми повтарят колко съжаляват. Каква полза? Те ли са предизвикали нещастието? Не. Тогава за какво, по дяволите, съжаляват? — Докторите дават ли надежда?

— Прекалено ги е страх от Стивън, за да дадат откровен отговор. А и според него те нищо не разбират. Решил е да ме води на експериментално лечение в Щатите. Клиниката „Бардън-Хоуп“. Някаква нова чудодейна терапия.

Езикарая Хирст — Чудодееца, сещам се. А после и за репликата в бара: Мари няма да умре. Аз няма да позволя това да се случи.

— Той уточни ли в какво се състои терапията?

— Не — фиксира ме тя с хлътналите си очи. — Но аз бих опитала всичко. Искам да живея. Да видя сина си да пораства.

Разбира се. Кой ли не би искал. Само дето чудеса не съществуват. Не и без съответната цена.

Свеждам поглед. И двамата надигаме бирите си. Интересно как колкото повече споделяш с някого, толкова по-малко е нужно да го обличаш в думи.

— Разбрах, че преподаваш в гимназията? — подхвърля тя накрая. — Усещането трябва да е малко странно.

— Да. Вместо да съм от затворниците, съм от надзирателите.

— Кое те накара да се върнеш?

Един имейл. Вътрешен импулс. Недовършено дело. Всички заедно и никое от тях. Като цяло, винаги съм знаел, че ще го сторя.

— Всъщност нямам представа. Попадна ми обявата за работа и реших, че ще е добра възможност.

— Възможност за какво? Изненадах се, като разбрах, че си тук. Не очаквах някога да те видя отново.

— Е, нали ме познаваш. Вечната черна овца.

— Не, Джо. Ти беше един от свестните.

Усещам как страните ми пламват. Изведнъж отново съм на петнайсет и се къпя в лъчите на нейното одобрение.

— Ами ти? — питам. — Защо остана?

Леко, безволево свиване на рамене.

— Все нещо се случваше, а после Стивън ми предложи.

— И ти прие?

— Защо не?

Спомням се за петнайсетгодишното момиче, ридаещо на рамото ми с насинено око. Кълнящо се, че няма да позволи това да се случи отново.

— Струва ми се, че имаше други планове.

— Е, те невинаги се осъществяват, нали? Оценките ми не бяха достатъчно високи. Мама я съкратиха. Наложи се да тръгна на работа заради парите и не щеш ли, взех, че се омъжих. Край на историята.

Не съвсем, мисля си.

— И имаш син?

— Знаеш, че е така.

— Сигурен съм, че Стивън се гордее с него. Крушата не пада далече от дървото.

Тя ми хвърля пронизващ взор.

— И двамата се гордеем с Джеръми.

— Наистина?

— Ти нямаш деца, нали?

— Не.

— Тогава недей да съдиш.

Пръстите ѝ смачкват кутийката.

— Намира ли ти се още?

— Сигурна ли си?

— Надали тъкмо това ще ме умори.

Отивам в кухнята и бъркам в хладилника. После спирам за секунда. Мари вероятно е с кола, видял съм как пъха ключовете в чантата си. Не бива да пие повече, ако ще шофира до вкъщи. Но това не е мой проблем. Връщам се и ѝ подавам бирата. Тя се озърта и потреперва.

— Ама че е студено тук.

— Да, парното не работи добре.

Но явно не това я тревожи.

— Защо избра точно тази квартира?

— Просто ми попадна.

— Също като работата?

— Да.

— Ей сега ще ти повярвам. Виж, ако си дошъл тук да ровиш в миналото…

Най-сетне. Ето горчивото камъче, което се кани да изплюе, откакто е дошла.

— Какво тогава? От какво толкова се боиш? От какво се бои Хърст?

Тя не отговаря веднага, а щом отваря уста, гласът ѝ е по-мек.

— Ти замина, а ние останалите сме още тук. Моля те, остави нещата както са. Не заради Стивън. Заради мен.

Едва сега ми просветва.

— Той те е изпратил, нали? Биячите му не свършиха работа, затова е решил, че ти ще докоснеш по-нежните ми струни. Ще ме размекнеш в името на старите времена.

Тя поклаща глава.

— Ако Стивън искаше да те отстрани, нямаше да праща мен, а някой, който да довърши започнатото от момчетата на Флеч.

— Момчетата на Флеч? — Разбира се. Набития и Зализаната прическа. Затова са ми се сторили познати. В училище Флеч играеше ролята на безмозъчната горила, а сега потомството му продължава традицията. — Естествено, трябваше да доловя семейната прилика от начина, по който кокалчетата им се влачеха по земята.

Лицето ѝ се изчервява и аз действително усещам как нещо трепва в мен. Но не нежните ми струни, а онова депресиращо убождане, показващо, че най-лошите ти подозрения за някого са се оправдали.

— Значи си в течение за топлото ми посрещане? — Това обяснява и защо не ме е питала за синините по лицето.

— Разбрах впоследствие. Съжалявам.

— Аз също.

Тя се изправя.

— Трябва да вървя. Глупаво беше да идвам. Загуба на време.

— Не напълно. Можеш да предадеш едно съобщение на Хърст.

— Не мисля.

— Кажи му, че имам нещо за него.

— Съмнявам се да имаш нещо, което ще го заинтересува.

— Наречи го сувенир. От мината.

— За бога, оттогава минаха двайсет и пет години. Бяхме още деца.

— Не, сестра ми беше още дете.

Бледото ѝ, изнурено лице помръква още повече и това ми доставя удоволствие, което вероятно говори що за човек съм.

— Съжалявам за Ани.

— Ами за Крис?

— Това си беше негов избор.

— Наистина? Тогава задай на Хърст и един въпрос — питай го дали Крис наистина е скочил сам.

16.

1992

Находката принадлежеше на Крис. Това бе неговата специалност. Да намира неща.

Също като мен, той бе необичайно допълнение към бандата на Хърст — слаб и висок, с щръкнала нагоре сламеноруса коса и заекване, което ставаше още по-лошо, щом се притеснеше (а подобно на много други неловки училищни многознайковци Крис през значителна част от времето си беше притеснен).

Никой не проумяваше защо Хърст го е взел под крилото си, но аз се досещах. Макар и отявлен хулиган, Хърст не беше глупав. Инстинктивно усещаше кого да тормози, а кого да прикотка. Крис си имаше своето предназначение, както и всеки един от нас.

Членовете от вътрешния кръг на бандата не представляваха просто смесица от позьори и скандалджии. Докато Флеч беше тъпоумният здравеняк, който се смееше на шегите на Хърст, лижеше му задника и трошеше глави, Крис бе мозъкът, неразбраният гений. Страстта му към науката ни помагаше да изработваме най-добрите саморъчни димки и бомбички, а веднъж предизвика такава експлозия, че цялото училище бе евакуирано, а учителят по химия — уволнен.

Но Крис имаше и друга полезна черта — неутолимото любопитство. Желанието да открива и да изобретява. Способността да вижда неща, които другите хора пропускаха. Трябват ли ти отговори за предстоящите тестове, Крис се сещаше откъде да ги вземе. Търсиш ли най-добрата точка за надничане в момичешките съблекални, Крис я изчисляваше. Искаш ли да откраднеш списания и фойерверки от някой павилион, Крис разработваше план за проникване вътре.

Винаги съм смятал, че ако черепът му не беше разбит при падането и блестящият му мозък не се беше разпилял по сивия бетон на училищния двор, щеше да стане бизнесмен милиардер… или престъпник от световна величина.

Когато се появи онази вечер на площадката, закъснял както обикновено, със зачервено лице, разкривена вратовръзка и леке от храна на ризата, веднага разбрах, че нещо се е случило.

— Всичко наред ли е, Крис?

— М-м-мястото. Н-н-намерих. З-з-земята.

От възбуда заекването му се бе усилило и правеше речта му почти неразбираема.

Бяхме заедно с Хърст и Флеч. Тази вечер Мари отсъстваше, защото трябваше да помага на майка си с някакви домакински задачи. Така че убивахме времето по мъжки, бъбрейки за щяло и нещяло. В известен смисъл дори предпочитах да е така. Харесвах Мари твърде много. А когато беше с нас, ръката на Хърст бе вечно преметната собственически през раменете ѝ.

Сега той хвърли недопушения си фас на земята, скочи от катерушката, където бе седнал, и огледа Крис в мъждивия сумрак.

— Добре, пич, успокой се. Звучиш като плоча на бързи обороти.

Флеч услужливо нададе квичащ кикот.

Лицето на Крис пламна като домат. Щръкналата му белезникаворуса коса днес особено наподобяваше копа сено, разпиляна от вятъра. Но най-много ме впечатлиха очите му. Те поначало имаха наситеносин цвят, но сега буквално хвърляха искри. Не исках да си го призная, за да не звуча странно и педалски, но понякога Крис ми приличаше на прекрасен, обезумял ангел.

— Остави го — казах на Хърст.

Единствено аз си позволявах да му държа такъв тон. Той ме слушаше и ми вярваше. Предполагам, че това бе моята функция. Да бъда гласът на разума. Фактът, че често му пишех домашните по английски, също не бе за пренебрегване.

Угасих собствената си цигара. Всъщност не ги харесвах особено. Също като бирата. Вкусът им ме караше да плюя и да си бърша езика. Разбира се, с възрастта помъдрях и ги заобичах повече.

— Дишай спокойно — обърнах се към Крис. — Разкажи ни какво стана.

Той кимна и се помъчи да овладее трескавото си пъхтене и сумтене. Сключи длани пред себе си и затвори очи, за да успокои нервите си.

— Шибан малоумник — измърмори Флеч и изплю огромна храчка на земята.

Хърст ме погледна. Аз бръкнах в джоба си, извадих леко размекнат карамелен бонбон и го подадох на Крис, както се дава лакомство на кученце.

— Ето, вземи.

Противно на днешните вярвания, сладкото бе единственото средство, способно да го успокои. Той лапна бонбона, сдъвка го и още с пълна уста каза:

— Бях горе… при мината.

— Добре.

Всички се шляехме там понякога. Преди да започнат да събарят старите сгради, се промъквахме в тях и задигахме каквото намерим. Безполезни неща от рода на машинни чаркове и парчета метал. Колкото да докажем, че сме влизали вътре. Но Крис ходеше особено често, и то сам, което бе странно. От друга страна, всичко у Крис бе странно, така че с времето престанахме да му обръщаме внимание. „Защо ходиш?“, питах го веднъж. „За да търся.“ — „Какво?“ — „Още не знам.“ Разговорите с него можеха да бъдат изнервящи.

Сега той успя да си поеме дъх и произнесе:

— Успях да открия нещо. В з-з-земята. М-м-може да е вход надолу.

— Вход към кое?

— Към ямата.

Вторачих се в него и по гърба ми пробягна хладна тръпка. Имах чувството, че вече съм чувал тези думи преди. Или че съм ги очаквал. Проход към ямата.

— Искаш да кажеш, че можеш да ни вкараш в старите галерии на мината?

— Яко! — възкликна Флеч.

— Няма начин — възразих аз. — Входовете отдавна са запечатани, а и галериите са поне на сто метра под земята.

Хърст ме погледна и кимна.

— Джоуи е прав. Сигурен ли си, Пухи? — Пухи бе неговият прякор за Крис, защото го намираше „твърде мекушав“.

Крис ни заоглежда подред като гигантски заек, хванат в лъчите на фарове. Накрая преглътна и каза:

— Н-н-не знам. Ще ви покажа.

Едва по-късно, когато размислих над думите му — а аз имах много възможности да размислям над тях, — установих, че Крис така и не бе отговорил на въпроса на Хърст. Още тогава той не бе имал предвид „старите галерии на мината“, а именно Ямата. Сякаш вече е знаел какво представлява тя. А Ямата беше нещо съвсем различно.

Докато стигнем до мястото, последните слънчеви лъчи угасваха. Наближаваше краят на август, а съответно и на лятната ваканция и „нощите настъпваха“, както обичаше да казва майка ми. Изразът винаги ме караше да си представям грамаден въглен, постепенно зачеркващ дните.

Мисля, че всички имахме усещането за приключване на нещо. Не само на лятото и ваканцията, но и на безгрижната си възраст. Догодина ни предстоеше матура, а след нея мнозина от нас щяха направо да започнат работа. Макар и не с миньорски каски на главите, както е било някога.

По онова време мястото на рудника вече наподобяваше просто огромен белег върху лицето на земята. Тревата и храстите бавно го превземаха, но цветът му взе още бе тъмен заради въглищния прах, ръждясващите останки от машини и буците напукан бетон.

Промъкнахме се през една дупка в безполезната телена ограда, осеяна със знаци ОПАСНОСТ и ПРЕМИНАВАНЕТО ЗАБРАНЕНО. Те със същия успех можеха да гласят ЗАПОВЯДАЙ и ИМАШ ЛИ КУРАЖ ДА ВЛЕЗЕШ.

Крис ни водеше, или поне се опитваше. Основно се препъваше, подхлъзваше, падаше, оглеждаше се, а после отново се препъваше.

— По дяволите, Пухи, сигурен ли си, че знаеш къде отиваш? — изпъшка Хърст. — Входовете за галериите са нататък.

— Не, насам — тръсна глава Крис.

Флеч многозначително се почука с пръст по слепоочието.

— Нека му дадем шанс — свих рамене аз.

Продължихме с мъка да се придвижваме напред. На билото на един хълм Крис спря и се огледа продължително, като куче, което души въздуха. После изведнъж се спусна шеметно по стръмния разкалян склон, хвърляйки буци пръст и чакъл изпод подметките си.

— Мамка му — измърмори Флеч. — Аз не отивам там.

Признавам, че също бях на път да се откажа, но дълбоко в мен трепна странна възбуда. Както пред въртележка в лунапарка, която изглежда твърде страшна, но тъкмо затова адски ти се ще да се повозиш на нея.

— Шубе ли те е? — не се сдържах да подхвърля на Флеч.

— Да ти го начукам — скръцна ми със зъби той.

— Женчовци! — ухили се Хърст, както винаги щастлив да види разногласия в редиците ни. После с боен вик се втурна надолу. Аз го последвах малко по-предпазливо. Флеч изруга отново и стори същото. Към края на склона едва не паднах по задник, но се удържах на крака. Маратонките ми се напълниха с дребни камъчета, които бодяха стъпалата ми. Над нас небето сякаш се прихлупи и стана по-черно.

— Няма да видим нищо в тая тъмница — изпротестира Флеч.

— Колко още остава? — попита Хърст.

— Стигнахме! — оповести Крис и изчезна.

Примигнах недоумяващо, но сетне видях приклекналия му силует. Той бе влязъл под нещо като малък навес и почти се губеше от погледа. Камуфлажът допълнително се усилваше от бурените и храстите, растящи наоколо. Щом наближихме, видях няколко големи камъка, разхвърляни наоколо. Крис помести един-два от тях и разбрах, че ги е оставил нарочно, като знаци.

После започна да разгребва по-дребния чакъл и пръстта с длани. Накрая вирна лице и ни изгледа тържествуващо.

— Какво? — изплю се презрително Флеч. — Тук няма нищо.

Всички се взряхме в разчистеното пространство. Може би леко неравно и с по-различен цвят от околния терен, но това бе всичко.

— Майтапиш ли се с нас, Пухи? — изръмжа Хърст и го сграбчи за яката. — Защото ако е така, кълна се, че…

Очите на Крис се разшириха.

— Не, никакъв майтап.

Направи ми впечатление, че дори полузадушен от хватката на Хърст, той не заекваше. Не и тук.

— Чакайте — казах. Приведох се по-ниско и разчистих още малко пръст. Усетих допира на нещо твърдо и хладно. Метал. С кръгла форма и ръждив почти като цвета на земята, но не съвсем. Приличаше на стар автомобилен тас, но по-голям и по-масивен. Също имаше малки издатини по края, подобни на нитове. В средата му се забелязваше леко изпъкнал участък с улеи върху него. — Ето, виждате ли сега?

Хърст пусна Крис.

— Какво е това, мътните го взели?

— Просто някакъв стар тас — каза Флеч, повтаряйки първата ми мисъл.

— Прекалено е голям — възрази веднага Хърст, повтаряйки втората ми мисъл. — Е? — погледна въпросително към Крис.

Крис отначало само вдигна вежди, сякаш отговорът бе твърде очевиден.

— Това е люк — рече накрая.

— Какво?

— Капак на отвор — поясних аз.

— Супер! — възкликна Хърст. — Трябва да е на авариен изход. Чувал съм, че в мините имало такива.

Аз никога не бях чувал подобно нещо, макар че татко цял живот бе работил под земята. Знаех за съществуването на вентилационни шахти, за проветряване. Но не виждах каква полза можем да имаме от тях. Те наподобяваха тръби на комини, спускащи се вертикално от повърхността на сто метра дълбочина. Нямаше как да влезеш през тях, освен ако не си самоубиец. Тъкмо се канех да го изтъкна, когато гласът на Хърст се разнесе отново.

— Давай, Пухи, отвори го.

— Не мога — отвърна с оправдаващ се тон Крис.

— Не можеш? Ама че слабак!

Хърст се наведе и опита сам да отлепи капака от земята, подпъхвайки пръсти под ръбовете му. След като пъшка безрезултатно известно време, викна към нас:

— Какво зяпате, мухльовци такива? Хайде, помогнете ми.

Въпреки безпокойството си се подчиних, заедно с Флеч. Всички се вкопчихме в метала и напънахме сили да го помръднем, но той просто бе твърде дебел и здраво вкопан в земята. Положително не бе докосван от години.

— Зарежи — изръмжа Хърст накрая и ние всички с облекчение насядахме наоколо, задъхани и изпотени.

Докато почивах, ми мина през ума, че ако това е авариен или вентилационен люк, все трябва да има ръчка или друго приспособление, с което да се отваря бързо и лесно при необходимост. Но по него не се виждаше нищо, освен странната овална изпъкналост по средата. Сякаш цялата му идея бе да не се отваря изобщо. Да не пуска никого навътре или навън.

— Така няма да стане — рече Хърст. — Да вървим да вземем някакви инструменти.

— Сега? — възкликнах аз. Светлината бе отслабнала дотолкова, че едва различавах призрачните, белезникави очертания на лицата ни.

— Какво става Джоуи, да не се подмокри?

— Нищо подобно — наежих се. — Само казвам, че тази вечер няма да ни стигне времето. Ако ще влизаме, трябва да сме подготвени.

Не че горях от желание да влизам, дори ако имаше къде да се влиза, но не ми хрумна по-добър аргумент.

Очаквах Хърст да възрази, но той само се ухили.

— Прав си. Ще се върнем утре. Трябват ни фенери. И някой по-здрав лост.

Затрупахме люка с пръст и чакъл, а Хърст изхлузи презглава училищната си вратовръзка и я остави като белег на земята. Никой случайно преминаващ наоколо нямаше да ѝ обърне внимание. Предмети като вратовръзки, маратонки и чорапи се въргаляха навред из околността.

После, докато хоризонтът на запад угасваше, повлякохме морно нозе към дома. Хвърлих последен поглед назад и усетих как отново ме побиват тръпки. Няма как да съм различил каквото и да било в сумрака, но мислено продължавах да виждам странния, ръждив предмет.

Той не ми се нравеше.

Както и идеята за лоста.

17.

След като Мари си тръгва, не мога да си намеря място. Кракът ме боли отново, въпреки че добавям към вечерното си меню голям бърбън и две таблетки кодеин.

Седна ли, пулсира. Изправя ли се, ме пронизва. Ругая и го масажирам ожесточено. Опитвам да се разсея с книга, с музика, а накрая ставам и пуша пред кухненската врата. Отново.

Съзнанието ми също работи трескаво. Задушете децата. Да почиват в мир. Явно се случва отново. Изпращачът на телефонното съобщение и авторът на мейла трябва да са един и същи човек. И ако той знае за ангелската статуя, трябва да ме е познавал още като ученик. Ако не е Хърст или Мари, кой тогава? Флеч? Не съм сигурен, че мозъчният му капацитет е достатъчен, за да напише свързан текст. Кой друг? И още по-важно, защо, защо, защо?

Общото ми състояние на жалко объркване не се подобрява от импровизираната вечерна визита на Мари. Не съм сигурен дали съм постъпил правилно, разкривайки твърде скоро картите си. Добрият играч никога не постъпва така. Не и без да е сигурен какви козове има насрещната страна.

Но от друга страна, времето ми е малко. Далеч по-малко, отколкото съм очаквал. Защото Глория е тук. Чака нетърпеливо и почуква с аления си маникюр. Ако не задоволя очакванията ѝ, играта просто ще приключи. Независимо каква ръка държа. А най-вероятно изобщо няма да имам ръце. Нито крака. Нищо, по което да разпознаят тялото ми.

Хвърлям фаса си в мрака и наблюдавам как червената точка помръква и угасва. После с накуцване се връщам в кухнята и вадя папката от шкафа под мивката. Няма защо да се заблуждавам, така или иначе, ще я прочета от кора до кора. Наливам си още едно питие и се настанявам на креслото във всекидневната.

Нервите в крака ми не са единственото, което не мирясва тази вечер. Цялата къща сякаш е оживяла. Светлините постоянно примигват, което е нормално да се очаква при едно провинциално електроснабдяване, но се чуват също и звуци. Познати и тревожни, като нестихващ шум в ушите. Все същото цвъртящо шумолене, от което космите на врата ми настръхват.

Чудя се дали и Джулия е седяла тук и се е мъчела да не им обръща внимание. Вечер подир вечер. Или са се появили по-късно? Като кокошката и яйцето. Случилото се с Бен ли е променило къщата, или тя е била причина за случилото се? Пъплещите звуци и натрапчивият студ, подхранили страха и параноята на Джулия?

Прокарвам пръсти през косата си и потърквам очи. Шумоленето се усилва. За да го заглуша, продължавам да разлиствам папката, докато насреща ми отново не се явява усмихнатото лице на Ани.

ТЪРСЕНЕТО НА ОСЕМГОДИШНОТО МОМИЧЕ ПРОДЪЛЖАВА, гласи заглавието. Но това далеч не е цялата история.

Онази вечер татко я сложил да спи. Към осем часа. Или поне така смяташе. Бил пиян. По онова време вече му се случваше почти ежедневно. Мама беше при баба и дядо, защото баба „паднала зле“ и си счупила китката. Аз се шляех навън с Хърст и останалите от бандата. Едва на следващата сутрин мама откри, че Ани не е в леглото си. Нито в своята стая, нито където и да било в къщата.

Дойде полиция. Имаше разпити, претърсвания. Униформени служители и местни мъже, включително баща ми, кръстосваха пръснати в редица територията на мината и полята отвъд. Прегърбили рамене под ледения дъжд, загърнати в дълги черни мушами, които ги караха да изглеждат като гигантски лешояди. Крачеха бавно и морно, като под някакъв скръбен вътрешен ритъм, и размахваха пред себе си клони и пръчки.

Аз исках да отида с тях. Молих, настоявах, но един благ сержант с брада и плешиво теме положи ръка върху рамото ми и каза:

— Не мисля, че е разумна идея, синко. По-добре стой тук и помагай на майка си.

Тогава се гневях, смятах, че ме третират като малко, досадно дете. Чак по-късно осъзнах, че са искали да ме предпазят. От това да открия тялото на сестра си.

А всъщност вече е било твърде късно да ме предпазват. Можех да кажа много неща на полицията, но никой не искаше да ме слуша. И все пак опитах. Казах им, че понякога Ани ме е следвала при излизанията ми с приятели, измъквала се е тайно от вкъщи. Че се е случвало да я връщам обратно. Те кимаха и си водеха бележки, но каква полза? И без мен знаеха, че Ани се е измъкнала от дома. Не знаеха само къде е отишла.

Единственото, което не можех да им кажа, бе истината — цялата истина, защото нямаше да ми повярват. Не бях сигурен дори дали сам вярвам в нея.

С всяка изминала секунда, минута и час ужасът и чувството ми за вина растяха. Никога не съм си давал по-болезнено сметка що за страхливец съм, отколкото през онези две денонощия, в които сестра ми я нямаше. Страхът и съвестта ми се бяха вкопчили в смъртна схватка, разкъсвайки ме отвътре. Не съм сигурен кой щеше да надделее, ако накрая не се бе случило невъзможното. Отгръщам страницата.

ИЗГУБЕНОТО МОМИЧЕНЦЕ Е НАМЕРЕНО!

Радостните родители…

Бях в кухнята и препичах филийки за мама и татко, когато Ани се върна. Хлябът беше стар и леко мухлясал, защото никой не бе пазарувал от предната седмица. Изстъргвах мухъла и го пъхах в тостера. Все едно, те така или иначе, нямаше да го ядат. Щеше да свърши в кошчето, заедно с недокоснатата им храна от предния ден.

На вратата се почука. Три пъти. Всички се обърнахме, но никой не помръдна. Дали това значеше новини? Опитвахме се да разтълкуваме сигнала като морзов код. Чук-чук-чук. Добро или лошо?

Мама се окопити първа. Беше най-смела, или просто уморена от чакане. Искаше всичко да приключи, по един или друг начин. Отмести стола си и тръгна с неуверена крачка към вратата. Татко продължи да седи, а аз стоях като истукан. От прегарящите филийки се вдигаше дим, но не ми беше до тях.

Мама натисна бравата. Отвън стоеше полицай. Не чух какво ѝ казва, но видях как тя се олюля и се хвана за рамката. Сърцето ми спря. Не можех да преглътна, нито да си поема дъх. А после тя се обърна и изпищя:

— Жива е! Намерили са я! Намерили са момиченцето ни!

Всички заедно отидохме до участъка (Арнхил тогава имаше свой участък), натъпкани на задната седалка на синьо-бялата полицейска кола. Очите на родителите ми бяха влажни от радост и облекчение, а аз не бях на себе си от нерви. Докато слизахме от колата, краката ми се подкосиха и татко трябваше да ме улови за лакътя.

— Спокойно, синко — рече. — Вече всичко е наред.

Исках да му вярвам. Бях свикнал да приемам, че винаги е прав, да се осланям на думата му. Но този път знаех, че е различно. Нищо не беше наред, нито някога щеше да бъде.

— Не е много приказлива — обясни ни полицаят, докато вървяхме по дългия бледосин коридор, вмирисан на пот и урина. — Каза ни само името си и поиска да пие.

— Отвлечена ли е била? Сторили ли са ѝ нещо? — попита мама.

— Не знаем. Един човек я забелязал край старата мина, докато разхождал кучето си. Няма видими физически наранявания. Беше само леко премръзнала и дехидрирана.

— Може ли да я отведем у дома? — намеси се татко.

— Да, според нас ще е най-добре.

Служителят отвори пред нас вратата на стаята за разпити.

— Хайде, Джо — побутна ме мама и докато се усетя, влязохме вътре.

Ани седеше на пластмасов стол, в компанията на жена полицай, която, съдейки по неловкото ѝ изражение, не бе имала често вземане-даване с деца.

На масата имаше чаша със сок и чинийка с неначенати бисквити. Ани гледаше над тях по посока на мръсната, изподрана стена и си клатеше краката, които бяха боси и почернели от въглищен прах. Пижамата ѝ бе окаляна и скъсана на места. Върху раменете ѝ бе метнато синьо одеяло — твърде голямо за нея и явно предназначено за по-възрастните арестанти, посещаващи участъка.

Към гърдите си притискаше предмет, полускрит от одеялото. Различих руси къдрици, розова пластмаса, едно синьо око. Косата ми настръхна. Аби Очичките. Тя я бе донесла обратно.

— О, Ани!

Мама и татко се затичаха да я сграбчат в прегръдките си. Обсипаха я с целувки, без да обръщат внимание, че сами се изпоцапват с кал и въглищен прах. Нищо друго нямаше значение, освен че дъщеричката им е открита жива и здрава.

Ани остана неподвижна, с безстрастно лице. Само краката ѝ се поклащаха напред-назад. Мама бавно се отдръпна и по лицето ѝ рукна сълза. Тя протегна ръка и докосна Ани по бузата.

— Какво има, миличка? Какво ти се е случило?

Аз стоях край вратата, надявайки се полицаите да вземат сдържаността ми за тийнейджърска неловкост. Може би дори се мъчех да убедя себе си, че това е причината да не пристъпя по-близо.

Ани се извърна и очите ѝ срещнаха моите.

— Джоуи.

Тя се усмихна… И едва тогава с ужас разбрах кое не е наред.

Ставам от креслото. Близостта на спомена ме притиска, задушава ме. Усещам как в гърлото ми се надига горчива жлъч. Изкачвам с олюляване стълбите и достигам банята тъкмо навреме. Бълвам кисела кафеникава течност в мивката. След кратка пауза, изпълнена с хрипливото ми дишане, стомахът ми отново се присвива конвулсивно и изтласква съдържанието си през устата и ноздрите ми. Улавям се за хладния порцелан, като се мъча да овладея треперенето си. Стоя известно време приведен, в очакване краката ми да възвърнат стабилността си.

Накрая пускам крана и наблюдавам как последните останки изчезват в канала. Изплювам се няколко пъти и вдишвам дълбоко и бавно.

Но гъргоренето на водата в сифона не е единственият звук. Сега, след като съм приключил с повръщането, отново чувам старото цвъртящо шумолене. По-настоятелно. По-близо. Навред около мен. Потрепервам. Студът също се е завърнал. Прокрадващ се студ.

Обръщам се към клозетната чиния. Тухлата все още стои отгоре. Отмествам я внимателно, после вземам пластмасовата четка за тоалетна и с крайчеца и повдигам капака. Протягам шия и надниквам вътре. Празно. Озъртам се наоколо. Завесата пред душкабината е спусната. Улавям лигавия найлон и рязко го дръпвам встрани. Единствените неща, спотайващи се вътре, са шишенце шампоан и мръсна гъба.

Излизам от банята. Звуците сякаш ме следват по петите. Да не би да са в тръбопровода, в стените? Прекосявам площадката, все още с четката в ръка. Надзъртам в своята спалня. Не се вижда нищо, което предизвиква у мен мимолетна тревога. Продължавам към стаята на Бен.

В ноздрите ме удря миризма. Не е от четката за тоалетна, а с плътен, металически привкус. Усещал съм я и преди. В друга къща, пред друга врата. Но отново предизвиква у мен същата реакция. Прокрадващ се студ, пълзящ през вътрешностите ми като леден паразит.

Натискам бравата. После бързо отварям вратата и щраквам ключа на стената. Голата крушка пръска болнава, жълтеникава светлина. Помещението не е голямо. Тъкмо достатъчно място за единично легло, гардероб и скрин с чекмеджета. Стените са прясно боядисани. На няколко слоя, предполагам…

Всичко това е пред мен, но всъщност виждам друго. Всичко е обагрено в червено. Алени ручейчета пропиват новия матрак, стичайки се от думите на стената.

Написани от нейната ръка. С неговата кръв.

НЕ Е МОЯТ СИН.

Как е стигнала дотам? Кога е решила? Дали е било бавно натрупване на ужас, нарастващ минута по минута, час по час, ден по ден, докато не е могла да издържа повече? Миризмата, прокрадващия се студ, звуците. Вече е имала пушката, но не я е използвала срещу Бен. Вместо това го е убила с голи ръце. Дали е обезумяла от ярост, от страх? Или се е случило нещо, което не ѝ е оставило друг избор?

Насилвам се да затворя очи. Когато ги отварям, кръвта и думите са изчезнали. Стените са голи и чисти, в същия убито бял цвят като цялата останала къща. Хвърлям последен поглед на стаята, после излизам заднешком и затварям вратата. Опирам чело в касата и дишам тежко.

Просто от обстановката е. Съзнанието ти си прави шеги.

Обръщам се. Сърцето ми спира.

Господи!

Аби Очичките седи насред стълбището, вирнала лице към мен.

Пълничките пластмасови крачета стърчат пред нея, русите къдри са разчорлени, повреденото ѝ око гледа една паяжина в ъгъла, а здравото синее подигравателно право насреща ми.

Здрасти, Джоуи. Аз се върнах. Отново.

Оглеждам се трескаво, сякаш очаквам да зърна вманиачен по куклите шегаджия, кискащ се злорадо в сенките. Но няма никой.

С олюляване слизам по стъпалата и я вдигам. Разхлабеното око изтраква. Евтината полиестерна рокличка тихо прошумолява. Теглото ѝ, допирът на твърдата студена пластмаса кара кожата ми да настръхва.

Импулсът да я запратя през прозореца навън, в буренясалия заден двор, е почти непреодолим, но в главата ми изниква още по-неприятният образ как тя пропълзява обратно, долепила бузестото си личице към стъклото, надничаща от мрака навън.

Затова, държейки я пред себе си като неизбухнала бомба, слизам долу и я отнасям в кухнята. Отварям шкафа под мивката, пъхам я вътре заедно с четката за тоалетна и захлопвам вратичката.

Проклятие. Цялото ми тяло трепери. Не знам дали ще припадна, или ще получа инфаркт. Наливам си чаша студена вода и я изгълтвам на един дъх.

Опитвам се да разсъждавам трезво. Дали не съм я оставил там самият аз, в някакъв пристъп на алкохолно затъмнение? Сещам се как Брендън ми е разказвал, че преди да спре пиенето, е страдал от халюцинации и загуба на паметта. Веднъж се събудил и установил, че е бутнал гардероба надолу по стълбите, без сам да знае защо. „Разбира се, тогава бях много по-едър — ми смигна. — Алкохолно тегло.“

Решавам, че трябва да говоря с него. Набирам номера му, но се включва гласова поща. Това е обезпокоително, въпреки твърденията на Глория, че не би му посегнала. Не вярвам да ме е излъгала, но все пак ще е добре да чуя гласа му, пък било то и само за да ми каже да вървя да се шибам. Осъзнавам, че съм свикнал Брендън да е наоколо, когато се нуждая от него. Присъствието му е познато и успокояващо като чифт стари джинси, или като моите задушевни обувки. Тревогата впива нокти в бездруго изтерзания ми мозък.

Влизам с накуцване във всекидневната. Папката все още стои отворена на масичката за кафе. Не съм я прочел цялата. Пропуснал съм някои истории, но за тази вечер ми стига толкова. Посланието е ясно: Арнхил е мрачно малко градче, където са се случили много лоши неща. Урочасано. Прокълнато. Вий, кои престъпяте тоз праг, надежда всяка тука оставете.[4]

Започвам да подреждам страниците обратно в папката. Една от тях привлича погледа ми. Поредната изрезка от вестник:

ТРАГИЧНА СМЪРТ НА ОТЛИЧНИЧКА

На снимката е симпатична тийнейджърка, с дълга тъмна коса и проблясващ сребрист пиърсинг на носа. Нещо в усмивката ѝ ми напомня за Ани. Против волята си зачитам отново. Емили Райън, тринайсетгодишна ученичка от Арнхил, се самоубила със свръхдоза алкохол и парацетамол. Описвана като „остроумна, забавна и пълна с живот“.

Сещам се за въпроса на Бет. Вие някога губили ли сте? Това трябва да е същото момиче, за което ми е говорила. Но нещо не е наред. Сядам и напрягам възпаления си мозък. Отнема му известно време да включи на скорост, но накрая все пак заработва.

През повечето време не мога да ви кажа кой ден от седмицата сме, но затова пък мога да ви изрецитирам цели пасажи от Шекспир (ако извадите този лош късмет, а аз наистина ви имам зъб). Просто така е устроена паметта ми. Събирам безполезна информация като прахосмукачка.

Една година, един ден, дванайсет часа и трийсет и две минути.

Толкова дълго, според собствените ѝ думи, Бет е преподавала в Арнхил. Това ще рече, от септември 2016 година. А статията гласи, че Емили Райън е умряла на 16-ти март същата година.

Разбира се, има вероятност Бет да е объркала сметките и датите, но не ми се вярва.

О, броя, и още как.

Което означава, че тя не е била в града, когато Емили Райън се е самоубила. Момичето изобщо не е било нейна ученичка. Защо тогава ме е излъгала?

18.

На следващата сутрин се събуждам рано, което никак не е от полза за махмурлука ми. Отварям натежали клепачи, простенвам и се обръщам на другата страна. За мое раздразнение, мозъкът ми отказва да потъне в забрава, макар останалото ми тяло да е като размазано върху леглото.

Лежа още няколко минути в напразни опити да се унеса. Накрая се предавам, надигам морни кости от матрака и стъпвам бос върху студения под. Нуждая се от доза кофеин. И никотин.

Навън е сиво, неприветливо утро. Вятърът гони облаци по небето като родител, мъчещ се да вкара в пътя непослушни деца. Потрепервам и бързо допушвам цигарата, нетърпелив да се върна към относителната топлина на къщата.

Събитията от предната вечер вече са изгубили яркостта си. Вадя Аби Очичките изпод мивката. На дневна светлина тя изглежда напълно безобидна. Просто една стара, счупена кукла. Леко овехтяла, леко необичана. Също като мен.

Чувствам се гузен, задето съм я напъхал в шкафа. Занасям я във всекидневната и я поставям в креслото. Сядам срещу нея на дивана и допивам кафето си. Аби Очичките и Джо, наслаждаващи се на малко сутрешен покой.

Звъня още два пъти на Брендън, но никой не вдига. Препрочитам статията за Емили Райън, но загадката от предната вечер си остава. Пробвам да се развлека с проверяване на писмени работи. Отхвърлям част от насъбралата се купчина, но се отказвам, щом виждам, че съм написал „Егати тъпнята“ до един особено тромав параграф.

Поглеждам часовника си. Девет и половина сутринта. Не искам да кисна вкъщи цял ден, но и нямам нищо, с което да уплътня времето си.

Затова решавам да изляза на разходка.

Първите проучвателни разкопки в Арнхил започнали още през XVIII век. После мината била разширявана, преустройвана и модернизирана в продължение на двеста години. Давала прехрана на хиляди мъже и техните семейства. Ако оприличим градчето на жив организъм, мината представлявала неговото туптящо, бълващо дим сърце.

След решението за затварянето ѝ димът и саждите спрели да циркулират из стоманените артерии. Сградите започнали да се рушат, а машините и оборудването — да се трошат от вандали и разграбват от крадци. В известен смисъл влизането на булдозерите било проява на милосърдие.

Накрая не останало нищо, освен една дълбока рана в земята — постоянно напомняне за онова, което е било. Някои жители се преместили да търсят поминък другаде. Други, подобно на баща ми, се приспособили. Градчето взело лека-полека да се изправя на крака. Но някои белези никога не заздравяват напълно.

Насеченият ландшафт се простира пред мен, гъсто обрасъл с трева и диви цветя. Трудно е да се повярва, че някога на същото това място са се издигали масивни индустриални сгради. Че дълбоко под земята все още има галерии и машини — изоставени, понеже изваждането им е струвало твърде скъпо.

Но това не е единственото, което лежи в земните недра. Още преди въгледобива тук е имало други разкопки. Други традиции, върху които е изградено селището.

Започвам да изкачвам склона, доволен, че съм взел бастуна, за да улеснявам придвижването си. Намирам отвор в телената ограда. По утъпканата пръст от другата страна се познава, че е често използван.

Като дете съм познавал това място като дланта си. Сега то е чуждо за мен. Не мога да се ориентирам къде се намирам, нито къде са старите входове за галериите. А люкът вече не съществува, благодарение на Крис. Смятал съм, че това е завинаги. Но се оказва, че някои неща просто отказват да останат погребани. А децата винаги ще намерят начин да влязат.

Заставам на билото на хълма, за да си поема дъх. Дори ако не броим сакатия ми крак, не ме бива за алпинизъм. Устроен съм за седене на маси и табуретки пред барове. Никога не съм тичал дори подир автобус. Чакам задъхването ми да премине, но накрая се отказвам, вадя пакета цигари и паля една. Очаквал съм, че щом се озова тук, ще ме осени просветление, нещо у мен ще трепне, но не би. Тръпнат единствено натъртените ми ребра. Може би твърде усилено съм се старал да забравя. Не знам дали да изпитвам облекчение или разочарование от този факт.

Погледът ми се плъзга по редуващите се кафеникави и зелени ивици. Трева и бодлив храсталак, хлъзгави чакълести сипеи и дълбоки ями, пълни със зеленясала вода и обрасли с тръстики.

Почти мога да чуя как пустошта ми нашепва: Смяташе, че можеш просто да се отбиеш тук и да намериш пътя назад? Не става по този начин, Джоуи, момчето ми. Трябваше да си го научил досега. Не ти намираш мен, а аз теб. Набий си го в проклетата глава.

Леко потрепервам. Може би тази малка екскурзия по пътеката на спомените е безполезно начинание, подобно на много мои действия. Може би имейлът няма значение, нито съобщението на телефона ми. Може би най-доброто решение е да си взема шапката и да се махна оттук. Аз не ставам за герой. Не съм типът, който се появява, решава загадката и печели момичето. В най-добрия случай съм положителният образ, умиращ към средата на филма. Случилото се тук е било толкова отдавна. Живял съм двайсет и пет години, без да се връщам към него. Защо да си правя труда сега?

Защото то се случва отново.

Е, и? Това не е мой проблем. Не е моя битка. Какво ме засяга, дори земята над мината да пропадне и да погълне цялото проклето градче със себе си?

Понечвам да си вървя, но нещо привлича погледа ми. Нещо трепти на земята. Вторачвам се в него, после се навеждам и го вземам. Това е опаковка от дъвчащ бонбон, същият като онези, които Крис постоянно мъкнеше в джобовете си. Ако беше пораснал, зъбите му вероятно щяха да са изгнили до корените.

Изправям гръб и оглеждам отвъдния склон на хълма. Не ми се струва достатъчно стръмен, но въпреки това пъхам опаковката в джоба си и тръгвам надолу. Оказва се, че наклонът е по-голям, отколкото съм преценил, и някъде към средата сакатият ми крак поддава. Губя равновесие и изминавам последните метри по задник.

Известно време лежа на дъното, здравата разтърсен. Ще ми коства значително усилие да изпълзя оттук. Затварям очи, за да си поема дъх.

— Така и не се обадихте на мама.

Стреснато се привдигам на лакът. Отгоре ме гледа млада жена с обрамчено от вдигнатата качулка лице. Държи на каишка малко рошаво куче. Нещо в изражението ѝ ми се струва познато. Изведнъж се сещам. Това е очарователната сервитьорка от бара. Лорън.

По нищо не личи, че е впечатлена да ме види проснат по гръб и целия омазан в кал.

— Нищо ми няма — казвам. — Благодаря, че попита.

— Един старец падна тук миналата година — отвръща тя. — Умря от хипотермия.

— Е, слава богу, че аз имах късмета да срещна добра самарянка като теб. — Опирам се върху бастуна и тромаво се изправям на крака. Кучето приближава и души обувките ми. Аз обичам кучета. Те са прости същества, лесни за общуване. За разлика от хората. Или котките. Пресягам се да го погаля, но то оголва зъби и ръмжи.

— Не обича да го пипат непознати — осведомява ме Лорън.

— Ясно. Какво му се е случило? — посочвам белега, опасващ почти като нашийник врата на животното.

— Заплете се в режеща тел. Едва не се закла.

— Странно, че въобще е оживяло.

Безразлично свиване на рамене.

— Твое куче ли е?

— Не, на мама. Има го от години.

— Често ли го разхождаш тук?

— Случва се.

— Други хора идват ли насам?

— От време на време.

Очевидно дългите изречения не са стихията ѝ.

— Чувам, че децата от училището играели тук.

— Някои.

— Когато бях малък, и ние го правехме. Все търсехме входове към старите галерии.

— Трябва да е било отдавна.

— Да, годинките си вървят. Не е нужно да ми напомняш колко съм стар — пробвам да се пошегувам, но тя не се усмихва.

— Защо не се обадихте на мама?

— Не ми трябва чистачка в момента. Съжалявам.

— Добре.

Тя тръгва да си върви. Усещам, че ще пропусна рядка възможност.

— Чакай — спирам я. — Майка ти… е чистила къщата на госпожа Мортън, нали?

— А-ха.

— Значи я е познавала?

— Бегло.

— Но поне е разговаряла с нея?

— Госпожа Мортън не беше от най-общителните.

— А държала ли се е странно понякога? Изглеждала ли е потисната, разстроена?

Свиване на рамене.

— Чух, че синът ѝ Бен изчезнал. Допускаш ли, че сам е избягал?

Ново свиване на рамене. Правя последен опит.

— Бен беше ли от децата, които са идвали тук? Случайно да са намирали нещо? Тунел, пещера?

— Най-добре се обадете на мама.

— Казах ти вече, не ми трябва… — започвам и млъквам. — Ако ѝ се обадя, тя ще говори ли с мен?

Лорън ме гледа безизразно.

— Тарифата ѝ е десет паунда на час. За пълно почистване на къща — петдесет паунда.

Схващам намека.

— Ясно. Ще го имам предвид.

Кучето отново тръгва към обувките ми и тя му дръпва каишката. Посивялата му муцуна разочаровано увисва.

— Старичък ми изглежда — отбелязвам.

— Мама казва, че отдавна трябва да е умрял.

— Положително се шегува.

— Напротив. — Тя ми обръща гръб. — Аз вече ще вървя.

— Довиждане — виквам подире ѝ.

Лорън не ми отвръща, но докато се отдалечава, я чувам да мърмори сякаш на себе си:

— На лошо място си попаднал.

Странно момиче, меко казано.

Когато се прибирам, заварвам паркиран пред къщата бял бус. На гърба му е изобразена голяма канелка за чешма. Правя дръзкото умозаключение, че вероятно принадлежи на водопроводчик. Което би било удачно, имайки предвид текущите ми канализационни проблеми. Но аз не съм викал водопроводчик.

Щом приближавам още, най-лошите ми страхове се оправдават. Надписът отстрани гласи „Флечър и синове, ВиК и отопление“. Вратите се отварят. От едната слиза Зализаната прическа, а от другата — по-възрастен екземпляр, който изплюва жълтеникава храчка на земята.

— Джоуи. Жив да не бях. Не съм мислел, че някога ще те видя отново тук.

Аз не мога да кажа същото. Винаги съм знаел, че Флеч няма да мръдне от града. При някои хора не е трудно да отгатнеш. Не че не им се мести другаде. Просто мисълта, че другаде изобщо съществува, никога не е минавала през главите им.

— Е, вече можеш да ме поздравиш с добре дошъл — разпервам ръце.

— Не си се променил — оглежда ме той от глава до пети.

Отново не мога да кажа същото. Ако годините са се отнесли немилостиво към някой от двама ни, това е Ник Флечър. Той от малък си беше грозноват, но сега е изгубил якото и набито телосложение, което го правеше толкова страховит боец на Хърст. Станал е мършав като скелет и дори късо подстриганата му коса има никотинов цвят. Лицето му е пресечено от дълбоки бръчки, каквито само болест или десетилетия упорито пиене и пушене могат да издълбаят.

Той тръгва към мен, а Зализаната прическа се поклаща подире му по начин, който трябва да бъде заплашителен, но само го прави да изглежда, сякаш има запек. Носът му е отекъл, а под двете му очи има синини. Спомени от Глория. Сещам се за изваденото рамо на брат му и изпитвам тръпка на задоволство.

Колкото до Флеч, той — подобно на мен самия — има походката на човек, борещ се с някаква болка или скованост в ставите. Дали не е артрит? Деформираните кокалчета на пръстите му говорят за същото. Явно блъскането по главите на хората рано или късно дава своето отражение.

Щом доближава съвсем, успявам да подуша миризмата му. Плодова дъвка и цигари. Флеч никога не е миришел на друго, освен на плодова дъвка и цигари. Може би все пак не се е променил чак толкова.

— Не си желан тук, Джоуи. Защо не си направиш услуга и не се върнеш обратно в смрадливата дупка, дето си изпълзял от нея?

— Я, какво дълго изречение скалъпи. Поизтъркано наистина, а граматиката в края леко куца, но браво все пак.

Лицето му потъмнява. Зализаната прическа напира иззад него. Усещам как с мъка сдържа юмруците си. Не просто е готов да ме пребие, а направо копнее за това. Точи лиги като псе, видяло сочна мръвка.

На баща си се е метнал. Флеч винаги предпочиташе първо да удря, а после да пита. Не му трябваше оправдание, за да нарани някого, но Хърст услужливо му го предоставяше. Флеч изпитваше радост от разбитите зъби и насинените физиономии. Биеше се със стръв и не се предаваше. Виждал съм го да се опълчва на по-големи момчета и да ги побеждава с чиста злост и упорство. Ако Хърст не го озаптяваше, като нищо би пребил някого до смърт.

Сега той вдига разкривена ръка и синът му неохотно спира.

— Какво искаш?

— Мир по света, справедливи заплати за всички и светло бъдеще за нашите деца.

— Още ли се правиш на забавен?

— Поне някой трябва да опитва.

Ръката потрепва.

— Искам да видя Хърст — казвам бързо. — Мисля, че можем да сключим сделка, изгодна и за двама ни.

— Наистина?

— Имам нещо, което той желае. И ще се радвам да му го дам. Срещу съответната цена.

— Виж — изсумтява Флеч, — онази вечер Хърст заръча да не прекаляваме с теб. Сега, ако разбере, че се пазариш, може да не е толкова великодушен.

— Ще поема риска.

— Значи си още по-глупав, отколкото изглеждаш.

— Така ли? А защо ми се струва, че синът ти също отнесе порядъчен пердах? — Усмихвам се на Зализаната прическа. — Как е рамото на братчето ти?

— Просто извади късмет, сакато копеле — ръмжи той.

— Така е — съгласява се Флеч. — Този път няма едри мъжаги наоколо, за да те отърват.

Едри мъжаги? Значи ги е досрамяло да си признаят, че са били победени от една жена.

— И никой не се подиграва с момчетата ми — добавя той и сваля ръката си. Зализаната прическа се втурва напред. Но този път аз съм подготвен. Докато вдига юмрук, аз замахвам с бастуна и го стоварвам над ухото му. Той се строполява на земята. Забивам върха в стомаха му, сетне го удрям с всичка сила през кръста. Той се сгъва надве като голямо, уродливо оригами.

Баща му тръгва насреща ми, но вече е стар и бавен. Отстъпвам встрани и го цапвам с бастуна между краката. Той изквичава и пада на колене. През годините съм понаучил нещичко за причиняването на болка. Навеждам се над него, леко запъхтян.

— Сбърка — казвам му. — Май все пак съм се променил.

— Мъртъв си — отвръща той с просълзени очи.

— Казва онзи, дето се държи за топките. Сега кажи на Хърст, че искам среща. Нека той избере вечерта, но да бъде тази седмица.

— Нямаш представа в какво се забъркваш.

Зализаната прическа започва да се изправя. Още е замаян и си личи колко е млад всъщност. Изпитвам убождане на жал, но само леко. Извъртам се и го удрям с бастуна по отеклия нос. Руква кръв, а той с писък се улавя за лицето.

— Не. Ти нямаш представа от какво се опитвам да се измъкна. Имате пет минути да се ометете оттук, преди да извикам полиция.

Тръгвам към къщата. Сега, когато адреналинът спада, цялото ми изранено и натъртено тяло протестира срещу издевателствата над себе си.

— Сестра ти е мъртва — вика Флеч подире ми. — Не можеш да я върнеш обратно…

Изречението увисва във въздуха. Той не го довършва. А няма и нужда.

19.

1992

Уговорката ни беше да се срещнем на същото място в девет вечерта. Никой не обикаляше района на мината толкова късно, а ние не искахме да ни видят и разпитват какво правим.

Планирах да изляза от къщи след вечеря. Мама имаше куп дрехи за гладене, а татко щеше да е в кръчмата. Но първо трябваше да свърша още нещо. Измъкнах се през задната врата и отидох в бараката на двора. Тук баща ми държеше инструментите и старата си миньорска екипировка.

Трябваше да поровя известно време из паяжините и прахоляка, но ги открих. Стара работна куртка, дебели ботуши, въже, фенер и… да, миньорска каска. Вдигнах я, избърсах я от мръсотията и опитах да включа челника. Почти не очаквах да запали, но за мое учудване той изведнъж прониза мрака с ярък, жълт лъч светлина.

— Какво правиш?

Подскочих и се обърнах, като едва не изтървах каската.

— По дяволите, стресна ме. Защо се промъкваш така?

На прага стоеше Ани — крехък силует на фона на вечерното небе. Беше облечена в пижамата си — розова, с мече отпред, а дългата ѝ тъмна коса беше вързана на опашка. Малката ми сестричка. Само на осем, но вече с характер. Забавна, капризна, инатлива. Глупаво интелигентна, дразнещо сладка. Възхитителна, вбесяваща, очарователна. Най-костеливото и все пак най-мекото телце, способно да ме обгърне в безразборна плетеница от ръце и крака. Наивна усмивка, размекваща и най-коравото сърце, да не говорим за моето — на едно малко хулиганче, още искащо да вярва в Дядо Коледа. Но от друга страна, кой не иска?

— Не бива да ругаеш — направи ми забележка тя.

— Да, знам. Но и ти не бива да изскачаш така изневиделица.

— Не съм. Ти просто не си слушал добре.

Едно от многото безсмислени неща в живота е споренето с осемгодишни деца. Независимо колко си прав или умен, те винаги печелят.

— Добре, добре, бях зает.

— Това на татко ли е? — посочи тя каската.

— Да, защо? — оставих я аз припряно на мястото ѝ.

— Какво щеше да правиш с нея? — Едва сега погледът ѝ попадна върху раницата в другата ми ръка. — Вземаш нещата на татко ли?

Обичах сестра си. Наистина. Но понякога беше голяма досада. Захапеше ли нещо, не пускаше. Същински булдог.

— Само ги вземам назаем, ясно? Той и без това вече не ги използва.

— На заем за какво?

— Не е твоя работа.

Тя скръсти ръце на гърдите си и присви очи. Изражение, което вещаеше само неприятности.

— Кажи ми.

— Не.

— Кажи ми, или ще те обадя на мама.

Въздъхнах. И без това не исках да ходя при онзи идиотски люк в земята. Не знаех защо сме се захванали с него, но трябваше да си изиграя ролята, или щях да изглеждам като страхливец пред останалите. А сега за капак и моята собствена сестра ми създаваше ядове.

— Виж, това са момчешки работи. Просто ще отскочим за малко до старата мина.

— Но за какво са ти нещата на татко? — попита съзаклятнически тя.

Въздъхнах отново.

— Добре, ще ти кажа, но трябва да обещаеш, че ще пазиш тайна.

— Обещавам.

— Намерихме една дупка, която води към центъра на земята, и ще се спуснем в нея, защото смятаме, че на дъното има изгубен свят, пълен с динозаври.

— Тия ги разправяй на старата ми шапка.

Виж ти, значи дотук с добрия тон.

— Ако щеш ми вярвай.

— Не ти вярвам изобщо.

— Както искаш.

През настъпилата пауза продължих да тъпча въжето и ботушите в раницата. Накрая я закопчах и я метнах на гръб.

— Джоуи?

Мразех да ме нарича така който и да било, с изключение на нея.

— Какво?

— Пази се.

И тя се затича обратно към къщата, с изпоцапани боси крака и подскачаща нагоре-надолу конска опашка.

Ще ми се да можех да кажа, че съм усетил някакво предзнаменование. Че е полъхнал хладен вятър, или облак е затъмнил луната. Че ято птици се е надигнало с тревожен крясък от близкия храст, или мълния внезапно е разкъсала вечерния покой.

Но нямаше нищо.

Това му е лошото на реалния живот. Той никога не предупреждава. Не ти дава и най-малкия намек, че се намираш на съдбовен кръстопът. Не ти позволява да спреш, да размислиш, да оцениш колко скъпо е дадено нещо, докато не го изгубиш безвъзвратно.

Гледах как Ани се отдалечава — весела, невинна, безгрижна — и нямах представа, че за последен път я виждам такава.

А също не бях забелязал, че е взела фенера.

Стояхме прави, наобиколили люка — аз, Флеч и Крис. Хърст още не беше дошъл и част от мен — доста голяма част — се надяваше, че няма и да дойде.

Носехме ботуши и здраво работно облекло, с изключение на Крис, който се бе издокарал по джинси, маратонки и тънко яке, като за разходка в парка. Единствено аз разполагах с въже и миньорска каска, но всички имаха фенери. Бяхме готови. И все пак, без инструменти, с които да отворим люка, не можехме да сторим нищо.

— Къде се губи, мамка му? — каза Флеч, вадейки пакет цигари.

— Нищо чудно да се е отказал — свих рамене аз.

Ако беше така, всички можехме да се разотидем по домовете и да забравим за глупавото начинание, без да излезе, че сме проявили малодушие.

Крис подритваше камъчета с маратонките си. Флеч допуши цигарата до самия филтър. Аз час по час поглеждах часовника си и се правех на раздразнен, но всъщност изпитвах все по-голямо облекчение. Тъкмо щях да предложа да си вървим, когато се разнесе познат глас:

— Как е, момчета?

Всички се обърнахме. Хърст се спускаше по склона. Но не беше сам. Подир него неловко пристъпваше Мари.

— Защо си довел и нея? — попита Крис.

— Защото ми е приятелка, ето защо.

Усетих как сърцето ми слиза в петите. Освен че беше облечена напълно неподходящо за изкопни дейности — с прилепнал клин и обувки на токчета — Мари носеше и пазарска торбичка, от която се подаваше бутилка сайдер.

— Е, ще започваме ли? — ухили се Хърст и размаха лоста тип „кози крак“, който носеше. Думите му звучаха леко завалено.

— Няма какво да чакаме — метна фаса си Флеч. Огънчето присветна в мрака като злостно червено око.

Крис пристъпваше от крак на крак, сякаш му се ходеше до тоалетната или го стягаха маратонките. Целият излъчваше безпокойство, но различно от моето и явно дължащо се на нервна възбуда.

— Тя не биваше да е тук — измърмори по-скоро на себе си.

— За мен ли говориш? — стрелна го с поглед Мари. Въпреки че бях съгласен с Крис, не можех да не отбележа, че тази вечер тя изглежда наистина добре. Косата ѝ беше поразрошена от вятъра, а разходката дотук (а вероятно и сайдерът) бе придала на страните ѝ привлекателна руменина. Също, нравът ѝ, изглежда, бе станал по-пиперлив. — Да не би да смяташ, че само защото съм момиче, не съм достойна да върша нещата, с които вие се занимавате?

— Не — отстъпи назад Крис. — Аз само…

— Само какво?

— Нищо — намесих се аз. — Крис просто е загрижен за теб. Не знаем какво има там долу. Може да е опасно.

Отначало изглеждаше, че тя ще продължи да се препира, но после лицето ѝ омекна.

— Много мило, но не се тревожете. Умея да се грижа за себе си. — Тя извади сайдера от торбата, отвинти капачката и отпи дълга глътка.

— А и нали ако стане нужда, аз съм тук, за да се погрижа за нея — додаде Хърст и я стисна за задника, преди да вземе бутилката, за да се почерпи на свой ред.

— Хайде да се хващаме на работа — каза Флеч. Личеше си, че и той не е доволен от присъствието на Мари, но по различни причини. Обичаше да се смята за най-приближен на Хърст, а в нейно присъствие падаше с едно ниво по-надолу в йерархията.

— Прав си — кимна важно Хърст и като подаде сайдера обратно на Мари, отиде да пъхне лоста под ръба на капака. Първият му опит се оказа неуспешен — лостът се изплъзна и изскочи. Той изруга и пробва отново, със същия резултат.

— Може да е заял — предположих аз.

— Така ли мислиш, умнико? — озъби ми се той. — Ами помогнете ми тогава.

Неохотно — поне що се отнася до мен — Флеч и аз пристъпихме напред. Флеч стигна първи и улови металния прът заедно с него. Двамата натиснаха.

Гледах вторачено люка, надявайки се да удържи. Но този път се разнесе проскърцване. Недокосван незнайно откога, ръждивият капак помръдваше.

— Отново — изпъшка Хърст.

При следващото натискане се появи пролука. Лошото ми предчувствие нарастваше заедно с нея.

— Още!

Флеч изпъна жили и изрева от напрежение. Капакът се повдигна на половин педя.

— Хващайте го! — кресна Хърст.

Крис и аз се наведохме и сграбчихме ръба с пръсти. Мари се присъедини към нас. Всички затеглихме. Беше тежък, но не толкова тежък, колкото очаквах.

— Едно, две, три!

Последен напън. Този път той се отвори, внезапно и неочаквано, удряйки земята сред облак от прахоляк. Раздаде се тътен, който отекна през подметките на ботушите ми.

Всички залитнахме назад. Хърст нададе победоносен вик, потупа Флеч по рамото и захвърли лоста. Мари се хилеше като малоумна. Дори аз усетих известен прилив на тържество. Само Крис стоеше с неподвижно безстрастно лице.

Приближихме дупката, за да погледнем вътре. Флеч запали фенера си. Аз включих челника на каската. Очаквах да видя само чернота, едва разсейвана от нашите светлини. Дълго, вертикално пропадане в нищото.

Но се лъжех. Онова, което се разкри пред нас, бе по-лошо. Стълби. Метални скоби, захванати за скалата и спускащи се надолу. Краят им се губеше в дълбините. По гърба ми пробяга ледена тръпка.

— Мамка му, Пухи, беше прав — рече Хърст. — Това наистина е вход.

Но към какво, помислих си. Какво, по дяволите, очаквахме да намерим там долу?

Хърст вирна лице. Очите му блестяха. Познавах този взор. Стъклен, налудничав, опасен.

— Е, кой ще влезе първи?

Безсмислен въпрос. Защото…

— Джоуи, ти си напълно екипиран — обърна се той към мен.

Естествено, как иначе. Погледнах отново надолу и стомахът ми се сви. Не исках да ходя там. Каквото и да имаше в края на тази дълга черна тръба, то надали беше добро. Нищо в цялата история не беше добро.

— Не знаем накъде води — казах. — А и стъпалата изглеждат стари и прогнили. Какво ще стане, ако някое се откърти?

Флеч изпръхтя подигравателно.

— Какво става, Джоуи? Да не те е страх?

Беше ме страх, и още как. Понякога се налага да правим избор. Да постъпим правилно или да се поддадем на натиска на околните. Ако тогава се бях отказал, това щеше да е трезвият, разумен вариант. Другите дори можеха да последват примера ми. Но тогава трябваше да забравя за членството си в бандата на Хърст. Чак до завършване на училище да си ям сандвичите на някоя автобусна спирка.

Но поне щях да съм жив, за да ям сандвичи.

— Джо? — Мари положи ръка върху рамото ми с ленива, пияна усмивка. — Всичко е наред. Няма нужда да го правиш, ако не искаш.

Това реши въпроса. Пристегнах ремъка на татковата каска под брадичката си.

— Ще сляза.

— Така те искам — смигна ми Хърст и огледа групичката. — Останалите готови ли са?

Всички закимаха и замърмориха утвърдително, но аз виждах изопнатите черти на лицето на Флеч. Само Хърст бе в приповдигнато настроение, окрилен от възбудата и алкохола. Колкото до Крис, той изглеждаше така спокоен, сякаш ставащото не го касаеше.

— Добре, да го направим. — Хърст грабна вратовръзката си от земята и ухилено я завърза около челото си. — Първа кръв! — После, сякаш осенен от някаква идея, се наведе и взе лоста.

— Това пък за какво ти е? — попитах, усетил странно свиване в гърлото.

— Просто за всеки случай, Джоуи — потупа се той с железния прът по дланта на другата ръка. — За всеки случай.

Стъпалата наистина бяха ръждиви и доста тесни. Едва стигаха колкото да стъпя с върховете на ботушите си и поддаваха със стон всеки път, щом отпуснех теглото си върху тях. Вкопчвах се отчаяно, молейки се да издържат поне докато стигна до дъното.

Чувах над себе си движенията на останалите, а по каската ми се сипеха камъчета и бучки пръст. Отначало се чувствах глупаво с нея на глава, но сега бях благодарен, задето ме предпазва, а и оставя двете ми ръце свободни за хващане.

Слизайки, броях скобите. Десет, единайсет, дванайсет. На деветнайсетата кракът ми увисна във въздуха, а после, за мое огромно облекчение, опря в твърда земя. Слязох и си поех дъх. Бях успял.

— Долу съм! — извиках.

— Какво виждаш? — долетя гласът на Хърст.

Озърнах се в светлината на бледия, жълтеникав лъч от челника. Намирах се в малка пещера, едва достатъчна да побере към половин дузина души. Беше празна, като се изключат няколкото животински кости, въргалящи се в ъгъла. Не знаех дали да се чувствам доволен или разочарован.

— Няма много за гледане — отвърнах.

Хърст се приземи с тупване до мен, последван от Флеч, Крис и Мари, която се поклащаше неловко върху токчетата си, все още стискайки торбичката със сайдера.

— Това ли било? — смръщи вежди тя.

Флеч освети наоколо с фенера си и се изплю на земята.

— Просто някаква говняна дупка.

— Май си изгубихме времето — рекох аз, стараейки се да звуча недоволен.

— Шибана работа — изръмжа Хърст, после се обърна към стената. — Трябва да се изпикая.

Чу се как разкопчава ципа и струята урина плисва на пода. Остър мирис с дъх на сайдер изпълни тясното пространство.

Крис само стоеше и се озърташе озадачено.

— Какво има? — попитах го.

— Мислех, че трябва да има още.

— Е, но няма, така че…

Но той не ме слушаше. Вместо това взе да обикаля като душещо куче наоколо. Изведнъж спря на място, където сенките върху скалата сякаш се сливаха и ставаха по-плътни. Наведе се.

И после изчезна. Аз примигнах от учудване.

— Какво стана, по дяволите? — възкликна Мари.

Хърст вдигна ципа на джинсите си и се обърна.

— Къде е Пухи?

— Тук съм — прозвуча безплътен глас.

Обърнах челника натам и едва сега я забелязах. Тясна пролука в скалата, висока малко над метър. Лесна за пропускане, освен ако не гледаш внимателно. Или не знаеш, че е там.

— Продължава по-надълбоко! — извика Крис от мрака. — И има още стъпала.

— Това вече е друго нещо — възкликна Хърст, като ме отстрани безцеремонно от пътя си и влезе подир него. След кратко колебание и още глътка сайдер Мари стори същото, а после и Флеч.

Въздъхнах, проклинайки мислено Крис, и се наведох, за да мина през пролуката. Нещо издрънча в скалата. Миньорската ми каска. Лъчът на челника замъждука и угасна. По дяволите. Сигурно батерията се беше разместила от удара. Продължих да се промъквам, но после спрях. Стори ми се, че бях чул нещо. Стържене и тропот на камъчета. Идваше зад гърба ми, някъде около металните скоби, по които се бяхме спуснали.

Надзърнах през рамо, но без светлината виждах единствено сенки и петна, играещи пред очите ми.

— Ей — извиках. — Има ли някой там?

Тишина.

Ама че си глупав, Джо. Вероятно просто вятърът нахлува през отвора. Как би могло да е иначе, след като жива душа не знае за люка, нито за това, че сте тук? Естествено, че няма никой.

Хвърлих последен търсещ поглед в мрака. После се обърнах, промъкнах се през отвора и тръгнах надолу след останалите.

20.

— Добре ли прекара уикенда?

Бет изниква ненадейно от едната ми страна, сред тълпа от ученици.

Изглежда свежа, отпочинала и всички останали неща, които мразя да виждам у околните преди девет сутринта в понеделник.

— Супер — сумтя с натежали като олово клепачи.

— Сигурен ли си? — поглежда ме внимателно тя. — Защото приличаш на сдъвкан и изплют.

— Именно това е ефектът от добре прекарания уикенд.

— Да, предполагам, когато с годините махмурлукът започне да се преодолява по-трудно.

— Какво ми е на годините? — продължавам да влача нозе по коридора.

— А, нищо, просто съм чувала разни неща за средната възраст — кризи, прегледи на простатата и други такива.

— Ти наистина си слънчев лъч в сивото ми понеделнишко утро.

— Чакай, още не съм ти казала най-доброто.

— Да предположим, че вече си стигнала кулминационната си точка.

— О, щеше да разбереш, ако бях стигнала кулминационната си точка — смигва ми тя.

— Съмнявам се. На моята възраст…

Тя се засмива — тих, плътен смях, който действително успява донякъде да разсее мрачното ми настроение.

Защо тогава ме е излъгала?

Тъкмо се мъча да измисля начин да я попитам, когато един деветокласник с прическа и униформа на границата на допустимото се задава на пълна скорост иззад ъгъла. Той плъзва подметки по пода и едва успява да спре, преди да се блъсне в нас.

— Някой да ти е споменавал, че тичането по коридорите е забранено? — питам строго.

— Съжалявам, сър, но трябва да отидете до тоалетната.

— Вече ходих сутринта, благодаря.

— Какво се е случило? — намесва се Бет, като ме поглежда.

Младежът се повърта неспокойно.

— Просто идете и вижте сами.

— Няма ли да ни осветлиш малко повече? — питам.

— Става въпрос за Хърст. Вкарал е някакво момче там и…

Той замлъква. Никой ученик не иска да мине за доносник.

— Добре. Ще се заемем. — Кимвам му в знак, че може да си върви. — И не се безпокой, не сме чули нищо от теб.

Той благодарно продължава надолу по коридора, а аз се обръщам към Бет.

— Отиде ми сутрешното кафе — въздъхва тя.

Още отдалеч чуваме приглушени викове и смях. Бутвам вратата на тоалетната, но някой я подпира от вътрешната страна.

— Изчезвай, заето е — чува се глас.

— Вече не е — блъскам с рамо и двамата нахлуваме вътре. Момчето, което е пазило на вратата, залитва по посока на писоарите. Обгръщам сцената с поглед. Три от приятелчетата на Хърст стоят в тесен полукръг. Той самият е коленичил върху някого на земята. До него има пластмасова кутия за храна. Улавям го под мишницата и го вдигам.

— Ти. Марш до стената.

Обръщам се съм момчето на пода и сърцето ми се свива. Маркъс. Естествено, кой друг.

— Добре ли си?

Той кима. Опитва се да седне, но не успява. Протягам му ръка, но той не я поема. Има нещо странно в начина, по който си държи устата.

— Маркъс. Кажи нещо. Добре ли си?

Той изведнъж се улавя за стомаха, превива се надве и повръща. По мръсните напукани плочки се пръсва полусмлян препечен хляб, наред с нещо друго. Каша от тъмни телца с дълги, тънки крачка. Едно от тях започва да се влачи в опит да отпълзи встрани. Усещам как собственият ми стомах се надига. Паяци-сенокосци.

Вдигам пластмасовата кутия. Тя още е наполовина пълна с насекоми. Карали са Маркъс да ги яде. За момент бели петна замъгляват зрението ми и не мога да виждам.

— Чия беше идеята? — произнасям. Сякаш не знам.

Пълна тишина.

— Питах, чия беше идеята?

Гласът ми отеква сред фаянсовите стени. Хърст пристъпва напред с нагла усмивка на лице. Желанието да я изтрия оттам е почти неустоимо.

— Моя, сър. Но бях провокиран.

— Наистина?

— Да. Маркъс наричаше мама с обидни имена. Заради рака ѝ. Питайте когото щете.

Той поглежда към бандата си от подмазвачи. Те задружно кимат.

— Ти си лъжец — казвам.

Той пристъпва насреща ми, докато носовете ни почти се допират.

— Докажете го, сър.

Преди да осъзная какво правя, го блъсвам по посока на мивката. Сграбчвам го за косата и започвам да удрям главата му в ръждивите кранове, отново и отново. Пръски кръв обагрят плочките по стените в абстрактни алени мотиви. Усещам как черепът му поддава и се пука. Няколко зъба изхвърчат от устата и падат на пода. А аз все още не мога да спра. Не мога да спра, докато…

— Защо не оставите на мен, господин Торн — докосва ме Бет по лакътя.

Примигвам. Хърст все още стои пред мен и се хили. Дясната ми ръка е до бедрото, стисната в юмрук, но не съм го докоснал.

Бет взема кутията за храна от другата ми ръка.

— Виж, Хърст. На косъм съм да те предложа за изключване. Още една дума и ще го направя. Всички идвате в кабинета на директора. Още сега.

— И аз ще дойда — казвам.

— Не — отсича твърдо тя. — Ти трябва да останеш тук и да се погрижиш за Маркъс.

Бет отваря рязко вратата към коридора и те се изнизват покрай нея, включително и Хърст. Тя се обръща и ми хвърля особен поглед.

— Ще обсъдим случая по-късно.

— Аз владеех положението — опитвам да възразя.

Единственият отговор е захлопването на вратата. Гледам нататък няколко секунди, после се навеждам към Маркъс, който продължава да лежи свит на кравай на пода и да диша тежко.

— Можеш ли да станеш?

Той кима едва.

Подавам му ръка и този път я поема. Отвеждам го до мивката.

— Искаш ли да си измиеш лицето и да си изплакнеш устата?

Ново замаяно кимване. Погледът ми се спира върху купчинката повърнат хляб и дългокраки паяци. Полумъртвото насекомо се е отказало от борбата и е застинало неподвижно.

Въздъхвам под тежестта на учителските неволи и влизам в една от кабинките да взема тоалетна хартия. Тя е от възможно най-икономичния вид и са нужни много пластове, за да се образува нещо, което да не се разпадне при допира с мокра материя. Забелязвам в клозетната чиния предмет, залят с обилно количество воняща урина. При по-внимателно взиране се оказва мобилен телефон. Пускам водата, залагайки на шанса, че е твърде голям, за да замине в канала. После го вадя с два пръста и го подсушавам с хартията. Излизам от кабинката със старата Nokia в ръка.

Маркъс спира крана, избърсва лице в ръкава на пуловера си и примигва насреща ми със зачервени очи.

— Това твое ли е? — показвам му телефона.

— Да.

— А какво стана с онзи айфон?

— Вие как смятате? — забива той взор в обувките си.

В гърдите ми кипва гняв. Не можеш да ги пазиш непрекъснато. Знам това, правиш каквото можеш, докато са в училище. Но няма как да си до тях по пътя към дома, на улицата, в парка, в магазините. Тормозът не спира с удрянето на звънеца.

— Виж, Маркъс…

— Не искам да ходя при директора.

— Не те и карам. Бет и аз видяхме какво се случи. С малко късмет, Хърст ще бъде наказан.

— Как не.

Бих искал да му възразя, но не намирам сили у себе си.

— Човек никога не знае — успявам да кажа само.

— Напротив, аз знам. И вие също.

Премълчавам.

— Може ли вече да си вървя, сър?

— Естествено.

Той премята чантата си през рамо и повлича нозе към изхода. Аз оставам да гледам петното на пода. Повтарям си, че Маркъс не е мой проблем. Че аз дори няма да се задържа тук още дълго. И все пак натрапчивата ми добра страна иска да му помогне. В опит да я игнорирам отивам да взема още тоалетна хартия. И чак сега осъзнавам, че още държа телефона. Пъхам го в джоба си с мисълта, че ще му го върна по-късно. Почиствам повръщаното, като стискам зъби и се мъча да овладея конвулсиите на собствения си стомах.

Бих могъл да отида в кабинета на Хари, но вътрешното чувство ми подсказва, че присъствието ми само ще влоши ситуацията. А и вече се досещам какво ще се случи. Леко цапване през пръстите. Предупреждение. Представям си как Хари обяснява, че по-тежки мерки ще са неуместни, имайки предвид състоянието на майката на Джеръми, да не говорим за предстоящите изпити. И че в крайна сметка момчетата са си момчета.

Проблемът е само, че ако ги оставиш да си бъдат момчета, преди да усетиш, ще започнат да си мажат лицата със свинска кръв, да трошат главите на връстниците си с камъни или да ги блъскат отвисоко. Нашата задача — на учителите, родителите, възрастните — е да ги озаптяваме, инак ще обърнат целия ни шибан свят надолу с главата.

Вървя по коридора. Той сега е безлюден, но училищните коридори никога не са наистина празни. Те ехтят от смеха и гласовете на отдавна напуснали ги ученици. Призраците им са още тук и се тълпят край мен с викове като Къде така, Джоуи? и Ще те пипнем, Пухи!. Разнася се звънец и маратонки, отдавна превърнали се в прах, тичат със скърцане на подметки към часове, които никога не свършват. Веднъж или дваж ми се струва, че мярвам в прозорците отражение, различно от моето. На дребно, кльощаво хлапе с разчорлена руса коса и кърваво месиво вместо лице. Сетне призраците изчезват отново, изпокриват се в тайниците на паметта.

— Господин Торн?

Вдигам сепнато глава. Госпожица Грейсън стои пред мен, притиснала няколко сини папки към гърдите си, и ме оглежда студено през очилата си.

— Не трябва ли да сте в час?

Тонът ѝ ме кара да се почувствам отново обут в къси панталонки.

— Ами… да, тъкмо отивах.

— Всичко наред ли е?

— Просто една от онези сутрини, които те карат да се питаш защо изобщо си станал учител.

— Разбирам. Но вие се справяте чудесно, господин Торн.

— Наистина?

— Да. — Тя ме докосва по ръката и дори през ризата усещам хладината на пръстите ѝ. — Нужен сте тук. Не се предавайте.

— Благодаря.

Чертите ѝ за кратко се озаряват от нещо, наподобяващо усмивка. После тя се отдалечава със своите практични мокасини, бежова пола и жилетка, точно както в миналите дни.

Когато стигам класната стая, моите десетокласници вече са там и ме чакат. Като казвам „чакат“, имам предвид, че са насядали с крака върху чиновете, забили носове в мобилните си телефони. При появата ми неколцина неохотно ги прибират или заемат по-прилични пози, но повечето едва вдигат поглед, щом мятам чантата си на бюрото.

Известно време ги съзерцавам безмълвно и въпреки думите на госпожица Грейсън внезапно се потискам от безполезността на своята работа, на своя живот, на завръщането си тук. Обикалям редиците и раздавам силно износени копия на „Ромео и Жулиета“.

— Скрийте телефоните, преди да съм ги конфискувал. И имайте предвид, че често бъркам сейфа в учителската стая с микровълновата.

Те се размърдват, а аз приключвам обиколката и отново заставам отпред.

— И така, темата на днешния урок е следната: как да получим най-малко петица за посредствените есета, които сме предали миналата седмица.

Разнася се мърморене, а един от по-нахалните вдига ръка.

— Как, сър?

Сядам и вадя камарата домашни, които е трябвало да съм проверил през уикенда.

— Вие ще стоите тихо и ще се правите, че анализирате пиесата, докато аз се правя, че действително чета творбите ви.

Вадя червен химикал и ги оглеждам многозначително. Те разтварят книгите.

Часът свършва, учениците са пуснати, а есетата — проверени. Противно на думите ми, съм прочел повечето и някои действително заслужават петици. Облягам се назад, включвам телефона и проверявам за съобщения. Нищо. Нито дума и от моя тайнствен куриер. Не че съм очаквал да си бъбрим, тези неща не стават така. Но все пак, верен на вечния си порив да гоня непостижимото, набирам още веднъж номера.

Чувам сигнала и в същия момент друг телефон започва да звъни. В пълен синхрон. В същата стая. В моя джоб. Пъхам ръка вътре и вадя старата Nokia. Телефонът на Маркъс. Моят номер е изписан върху дисплея. Звъненето спира и автоматичен глас ме уведомява, че съм се свързал с гласова поща, дрън, дрън, дрън.

Стоя като истукан, мъчейки се да свържа нещата, когато на вратата се разнася енергично почукване. Прибирам бързешком двата апарата.

Бет влиза безцеремонно и се настанява върху един чин.

— Привет.

— О, заповядай, влез.

— Благодаря за поканата.

— Какво стана с Джеръми?

— Получи мъмрене.

— Само толкова?

— Пак е повече, отколкото очаквах. Нашият Хари е истинско безгръбначно.

— Значи приятелчетата на Джеръми подкрепиха неговата версия?

— И още как. В един глас.

— Виж… — казвам след известна пауза. — Имаше право да постъпиш така. Аз едва не си изпуснах нервите.

— И на мен така ми се стори.

— Просто имам силното усещане, че историята се повтаря.

— Вероятно не е моя работа, но има ли някакво напрежение между теб и Хърст-старши? Във връзка със завръщането ти тук?

— Откъде ти дойде наум?

— Аз не съм единствената, която се пита. До Хари са достигнали подобни слухове и той се притеснява да не предизвикат проблеми. Имам предвид служебни.

— Няма повод за безпокойство. Историята е минала и заминала.

— В Арнхил историите никога не си заминават.

Думите ѝ не са лишени от основание. В това градче тайните са повече и от братовчедите.

— Както и да е — продължава тя. — Искаш ли да побъбрим на по бира утре вечер?

Поколебавам се. Нямам особено желание да обсъждам Хърст, но ми е приятна компанията на Бет.

— Става.

— Добре. Ти черпиш.

Тя ми хвърля усмивка и се смъква от чина. Но има още нещо, което трябва да я питам.

— Бет… познаваш ли добре Маркъс и семейството му?

— Защо?

— Просто ми е любопитно.

— Майка му е чистачка. Нейна беше визитката, която Лорън ти даде онзи ден в бара.

Колелцата в мозъка ми със скърцане превъртат. Отварям портфейла си и вадя визитката.

— С Доусън домът свети от чистота?

— Именно.

Това означава, че Лорън, освен да сервира намусено и да разхожда злонравни кучета, е също и сестра на Маркъс. Сега виждам приликата. Неловкото, върлинесто телосложение. Липсата на социални умения. Част от нещата се навързват. Съобщението е дошло от телефона на Маркъс. Присъствието му в гробището също не е било съвпадение. Но как се е докопал до моя номер? Откъде знае за надписа на статуята и за сестра ми? Явно има още нещо. Нещо, което ми убягва.

— Майката на Маркъс винаги ли е живяла тук?

— Това не важи ли за повечето хора в Арнхил?

— Как е първото ѝ име?

— Рут.

Паметта ме връща назад. Точно както и преди няколко дни, с прекрачването на прага на училището.

— Моминската и фамилия не е Доусън, нали?

Бет скръства ръце на гърдите си и извърта очи към тавана.

— Да ти приличам случайно на общински регистър?

— Права си. Съжалявам.

— А и защо ти е притрябвало да знаеш?

— Хрумна ми, че може да сме били съученици — прикривам отчаяното си желание да стигна до някакви отговори.

Тя въздъхва дълбоко.

— Добре, ще ти кажа. Съпругът ѝ починал преди няколко години. Не било голяма загуба. Бил такъв гадняр, че Лорън дори не желае да използва името му.

— Откъде си разбрала това?

— Помагах ѝ да попълва молби за работа и забелязах разликата във фамилиите. Лорън ми обясни, че си служи с тази на майка си.

— Която е?

— Мор.

Едва не се шляпвам с длан по челото.

Рут Мор се въргаля в говната в обор. Рут Мор, устата ѝ вони на пор.

Поредното неловко дете с проблеми в общуването. Поредната жертва. И да, понякога именно тези деца са най-навътре в нещата. Незабелязани попиват всичко, случващо се покрай тях — историите, клюките, цялата тиня на училищния живот. Подобно на отломка, носена от бурен поток. И никой няма представа колко много знаят, защото никой не ги пита.

— Добре ли си? — смръщва вежди Бет.

— Да. Просто си мислех, че няма да е зле да поговоря с нея… за Маркъс.

— Не пречи да опиташ. Но имай предвид, че е малко странна. Всъщност, като те гледам, двамата може и да си допаднете.

— Благодаря.

— Пак заповядай. — Тя се упътва към вратата. — Е, до скоро.

Изчаквам, докато шумът от стъпките ѝ заглъхне, и вадя отново визитката на Рут. С Доусън домът свети от чистота. На гърба има телефонен номер и още един надпис: Никоя задача не е прекалено дребна. Никоя бъркотия не е прекалено голяма.

Ще ми се последното да е вярно. Но за съжаление някои неща не се заличават само с парцал и кофа белина. Подобно на кръвта, те се просмукват под повърхността и остават там завинаги.

Знам какво се е случило със сестра ти.

А понякога излизат отново на бял свят.

21.

Малката двуетажна къща е изрядно поддържана и в никакъв случай не изглежда бедна. Нови дограми, лъскава дървена врата, висяща кошница с цветя пред фасадата. Синя фиеста, паркирана край бордюра, със сребрист надпис „С Доусън домът свети от чистота“ отстрани.

Доближавам прага. Върху перваза на прозореца дреме дебела котка, която ме оглежда с лениво презрение. Поспирам да размисля, но дори да имам цял ден на разположение, пак няма да съм сигурен как да подходя. Съобщенията не случайно са били анонимни. Ако Рут ги е изпратила, тя няма да иска да говори. Въпросът е защо ги е изпратила.

Аз не познавам Рут. Дори навремето никой не я познаваше. В училище тя не принадлежеше към никоя група. Нямаше приятели. Не я избираха за каквато и да било игра или занимание, освен ако не ставаше дума за изтезание и тормоз.

Помня как веднъж някакви момичета ѝ откраднаха долните гащи в съблекалнята по физическо. Цяла група деца, момчета и момичета, въоръжени с пръчки и линийки, я последваха след училище. Тя се помъчи да избяга, но те я наобиколиха и като се смееха и подвикваха обиди, повдигаха полата ѝ, за да разкрият нейната голота. Беше жестока, чудовищна постъпка, дори без сексуален подтекст. Просто брутално унижение. Не съм сигурен докъде щяха да стигнат, ако госпожица Грейсън не бе забелязала случващото се през прозореца и не се бе намесила, за да я отведе у дома.

Не че домашната обстановка ѝ предлагаше нещо по-добро. Майка ѝ обичаше да пийва, а баща ѝ имаше избухлив нрав. Съчетанието водеше дотам, че кавгите им често огласяваха цялата улица. Единствената ѝ утеха бе старото проскубано куче, което често водеше на разходки в района на мината.

Аз не бях сред децата, които я тормозеха. Включително и в онзи ден. Но това още не е повод за гордост, защото не ѝ се притекох и на помощ. Просто стоях и наблюдавах издевателството. А после си тръгнах. Не беше за първи път, нито за последен.

Рут беше едно от онези неща, за които се стараех да не мисля, след като изляза от училище, защото само ме караха да се чувствам зле. И без нея си имах достатъчно грижи на главата.

Повдигам ръка, за да почукам на вратата… и тя внезапно се отваря.

Пред мен застава ниска, пълна жена. Облечена е в лилава работна престилка, върху чиято гръд акуратно е избродирано името на фирмата. Гъстата ѝ тъмна коса е късо подстригана, предполагам, по-скоро по практически, отколкото по естетични съображения. Под равния бретон лицето ѝ носи стоическото изражение на човек, привикнал с разочарованията. Очукано от дребните удари на живота. Онези, които често носят най-много болка.

— Да? — Тя ме оглежда подозрително, скръстила ръце.

— Госпожа Доусън? — прокашлям се аз. — По-рано ви изпратих съобщение. Аз съм Джо Торн. Преподавам в…

— Знам кой сте.

— Чудесно.

— И какво искате?

Изисканите обноски явно се предават по наследство в семейството.

— Както споменах в съобщението, нося телефона на Маркъс. Днес го е изгубил в училище. Той тук ли е?

— Не. — Жената протяга длан. — Аз ще му го предам.

Решавам да упорствам. Лиша ли се веднъж от телефона, почти със сигурност ще трябва да продължа разговора през затворена врата.

— Ще позволите ли да вляза?

— Защо?

— Искам да обсъдим и още нещо.

— Какво?

Обмислям тактиката си. Понякога можеш да свалиш картите веднага. Друг път се налага да водиш дълга игра.

— Почистване на къщата ми.

Настава пауза. За момент ми се струва, че все пак ще захлопне вратата в носа ми. Но вместо това тя отстъпва встрани.

— Тъкмо сложих чайника.

Отвътре къщата е също така безупречно излъскана, както и отвън. Мирисът на почистващ препарат и ароматизатор изпълва синусите ми и усещам наченки на леко главоболие.

— Насам — води ме Рут към малка кухня. Върху плота се е настанила още една котка — сива, космата и гледаща ме с недобро око. Чудя се къде ли е кучето. Вероятно Лорън отново го е извела някъде. Вадя телефона на Маркъс и го оставям на масата.

— Малко се намокри, но мисля, че още работи.

Тя го поглежда. Лицето ѝ не издава нищо.

— Маркъс има айфон.

— Боя се, че вече не. Счупил се е.

— Счупил се е, или са му го счупили? — Тонът и става по-рязък.

— Нямам представа.

— Разбира се. Никой няма.

— Ако той желае да подаде оплакване за тормоз…

— Какво тогава? Какво ще направите? Какво ще направи училището?

Отварям уста и я затварям пак, като риба на сухо. Рут се обръща към шкафа и вади две порцеланови чаши. Върху едната е изобразена котка, а другата има надпис „Спокойно, аз съм чистач“.

— Ходила съм там безброй пъти — продължава тя. — Говорила съм с директора. Никаква полза.

— Съжалявам.

— Мислех, че времената са се променили. Че се прави нещо, за да спрат тези безобразия.

— Това е идеята.

— Да. Чудна идея, няма що. — Тя се пресяга към чайника. — Чай?

— Ами… бих предпочел кафе.

Всъщност бих предпочел да ѝ кажа, че греши. Че училищната система действително се бори с проблемите. Че не ги замита под килима само за да изглежда, че всичко е наред. Че това кой е баща ти няма никакво значение за отношението на преподавателите. Но че в крайна сметка и ние невинаги постигаме каквото искаме.

— Нямаме кафе.

— Тогава чай.

Рут пълни чашите с вряла вода и добавя мляко.

— Помня те от училище — казва. — Ти беше от бандата на Хърст.

— За известно време.

— Но не приличаше на другите.

— Благодаря.

— Защо реши, че е комплимент?

Чудя се как да отговоря и решавам да премълча. Тя приключва с приготвянето на чая и поднася чашите.

— Докога ще стърчиш прав?

Настанявам се на един стол, а тя сяда срещу мен.

— Чух коя къща си наел.

— В Арнхил новините пътуват бързо.

— Винаги е било така. — Тя надига чашата си и отпива. Аз поглеждам мътната кафеникава течност в моята и решавам да не следвам примера ѝ.

— Ти си чистила на Джулия Мортън, нали?

— Да, макар че едва ли мога да разчитам на препоръка от нея.

— Значи трябва да си познавала нея и Бен?

Рут опира лакти на масата и ме оглежда внимателно.

— Затова си тук, нали? За да разбереш какво се е случило?

— Имам някои въпроси.

— Няма да ти излезе безплатно.

— Колко?

— Едно пълно домашно почистване.

Припомням си ценоразписа, цитиран от Лорън.

— Петдесет паунда?

— В брой.

Обмислям отънелия си бюджет.

— Ще трябва да е половин почистване. И то с чек.

Тя се обляга назад и вирва брадичка.

— Добре, давай.

— Що за човек беше Джулия?

— Нормална, като за учителка. Не струваше бог знае колко, но смяташе, че е твърде добра за това място.

И вероятно е била права, минава ми през ум.

— Беше ли депресирана?

— Не съм забелязвала.

— А какво ще кажеш за Бен?

— Добро момче беше. Поне докато не изчезна.

— Как стана това?

— Просто един ден не се прибра след училище. Всички хукнаха да го търсят. А после се появи отново.

Тя замлъква и за пръв път в изражението ѝ се появява неловкост, лека пукнатина в непроницаемата фасада.

— И?

— Беше станал различен.

— В какъв смисъл?

— Дотогава беше учтиво, подредено дете. А после започна да ходи до тоалетната, без да пуска водата. Чаршафите му вечно бяха потни и измачкани. Стаята му вонеше така, сякаш някакво животно бе допълзяло да умре под леглото.

— Може просто да е минавал през някаква фаза. Децата се превръщат от малки сладурчета в пъпчиви пубертети, докато се обърнеш.

Тя поклаща глава.

— Аз оставях тяхната къща последна при обиколките си. Понякога, докато почистя, той се прибираше от училище. Двамата бъбрехме, пиехме чай. А след изчезването той просто седеше и гледаше в нищото. Чак кожата ми настръхваше от вида му, от начина, по който миришеше. На моменти мърмореше под носа си. Мръсни думи. Дори гласът не звучеше като неговия.

— Ти спомена ли нещо на Джулия?

— Опитах. И тогава тя ми каза, че не се нуждае повече от услугите ми. А няколко дни по-късно го спря и от училище.

Гледам надолу към чашата си и изпитвам силно желание тя да е пълна с кафе. Не, всъщност по-добре ще ми дойдат цигара и един бърбън.

— Отвори задната врата — казва Рут.

— Моля?

— Виждам, че ти се пуши. Аз също не бих отказала. Отвори задната врата.

Изпълнявам заръката и пред очите ми се разкрива малък двор. Някой е направил опит да го разкраси с няколко клюмнали растения в саксии. В дъното има кучешка колибка. Връщам се и сядам пак на масата. Вадя две цигари от пакета и подавам едната на Рут.

— Какво според теб се е случило с Бен? — питам, след като запалваме.

— Когато бях малка, имахме куче — казва тя след дълга пауза. — Аз го разхождах в района на старата мина.

— Помня — отвръщам, чудейки се накъде бие.

— Един ден то избяга. Бях съкрушена, защото го обичах. Два дни по-късно се върна. Козината му беше цялата омазана в кал и прахоляк, а на врата му имаше голям кървав белег. Наведох се да го прегърна, а то махна с опашка и ме ухапа. Чак до костта. Татко искаше да го убие още тогава. Твърдеше, че щом едно куче стане проклето, няма оправяне.

Вторачвам се в нея.

— Сравняваш Бен с куче?

— Казвам само, че нещо се случи с това момче. Толкова лошо, че родната му майка не можа да го понесе.

Рут дръпва от цигарата и издухва гъст облак дим.

— Каза ли всичко това на полицията?

— Защо? — изсумтява тя. — За да ме изкарат побъркана?

— Но го казваш на мен.

— Ти ми плащаш.

— Само толкова?

Тя пуска фаса си в чашата.

— Както споменах, ти не беше като другите.

— Затова ли ми изпрати мейла?

Челото ѝ се смръщва.

— Какъв мейл?

— Онзи за сестра ми. Сега се случва отново.

— Не съм ти пращала никакъв мейл. Днес те виждам за пръв път, откакто бяхме деца.

— Знам, че си изпратила другото съобщение — вдигам старата нокия от масата. — Дошло е от този апарат. Предполагам, че е твой, а Маркъс просто го е заел.

— Казвам ти, не съм изпращала нищо. И телефонът не е мой.

Недоумението, изписано върху лицето ѝ, изглежда искрено. Главоболието ми се усилва. Като по поръчка, външната врата се хлопва и Маркъс се появява откъм антрето.

— Здрасти, мамо. — После ме забелязва. — Какво прави той тук?

— Донесох ти телефона — отговарям вместо Рут. — Откъде си го взел?

— Вече не помня, имам го отдавна.

— Така ли? И как ще обясниш това: Задушете децата. Начукайте им го. Да почиват в мир?

Той целият се изчервява и гузно мълчи.

— Маркъс? — подканя го Рут.

— Беше просто шега.

— Значи идеята е била твоя?

— Да.

— Не ти вярвам. Някой накара ли те да ми пуснеш съобщението?

— Изобщо не стана така — вирва предизвикателно брадичка той. — Никой не ме е карал да правя каквото и да било.

— Чудесно. — Пъхам телефона обратно в джоба си. — Най-добре да оставя въпроса на полицията.

Ставам и правя крачка към вратата.

— Чакайте!

— Какво, Маркъс?

— Тя няма да си изгуби работата, нали?

22.

1992

Още стъпала. Различни от първите. Тези бяха издълбани в скалата и се виеха надолу. Като стълбище, но хлъзгаво и коварно. Някои се ронеха и щом стъпиш върху тях, изпод краката ти падаха камъчета. Звукът им заглъхваше някъде далеч.

Стените от двете страни бяха ръбести, а таванът — нисък и трябваше да ходя леко приведен. Бях оправил батерията на челника, но заради извивката лъчът осветяваше само по едно-две стъпала, така че третото се превръщаше в крачка в неизвестното. Виждах смътно отблясъците от другите два фенера пред мен. Те поне потвърждаваха, че никой все още не е паднал и не си е счупил врата. Засега.

До ушите ми долиташе и по някоя ругатня, най-често изречена от Мари. Нямах представа как успява да се движи на високите си токчета. Аз се чувствах спарен под дебелите миньорски дрехи. Потта се стичаше изпод каската и ми влизаше в очите. Знаех, че не е само заради умората. Татко ми беше казвал, че колкото по-надълбоко слизаш, толкова по-малко кислород има във въздуха.

— Още колко остава, мамка му — изпъшка Флеч. Ако упражнението бе тежко за мен, как ли го намираше той, с неговия навик да пуши по кутия на ден.

Очаквах Хърст да отговори, но вместо това се обади Крис.

— Близо сме вече.

Гласът му звучеше спокойно, сякаш бе тръгнал на обикновена разходка. Изобщо не личеше да е задъхан. Продължихме с препъване напред и след няколко минути аз си дадох сметка за нещо. Вече не се навеждах толкова. Можех да стоя прав. Проходът ставаше по-висок. Мракът наоколо също се промени и сякаш вече не беше толкова гъст. Дори въздухът ми се струваше по-годен за дишане.

Приближаваме, рекох си. Но до какво?

— Внимавайте — викна отново Крис. — Коридорът свършва.

Той беше прав. Щом подминахме следващия завой, пред нас се разкри просторна пещера. Погледнах нагоре. Тя бе наистина огромна. Таванът се извисяваше над главите, подпиран от дебели дървени греди. Приличаше на свод в църква, но по-грубо изработен. Стълбите продължаваха, но от лявата страна вече нямаше стена, а само отвесно пропадане надолу.

— Мамка му, бутилката! — изписка изведнъж Мари.

Разнесе се звук от строшено стъкло, рязък като експлозия в мрака. Подскочих и изгубих концентрация. Кракът ми, който се канех да поставя върху следващото стъпало, се подхлъзна и глезенът му се подви. Извиках от болка и посегнах да се опра върху стената, но естествено, тя липсваше. Улових само празен въздух.

Страхът стегна гърлото ми. Трескаво потърсих да се уловя за нещо, за каквото и да било, но беше твърде късно. Аз падах. Стиснах клепачи, подготвяйки се за дългото летене… и срещнах земята почти веднага, с глухо тупване, от което ми излязоха свитки от очите.

— Оххх… По дяволите…

— Джо? — обади се отгоре гласът на Крис. — Добре ли си?

Опитах да седна. Гърбът ме наболяваше. Явно го бях натъртил, но можеше да бъде и по-зле. Много по-зле. Вирнах глава и видях лъчи на фенери и силуети. Само на метър-два над мен.

Значи все пак бяхме намерили мястото. С мъка се изправих на крака. Глезенът ми поддаде отново. Сграбчих го с глух стон и усетих, че вече е започнал да се подува. Оставаше да се надявам, че е само навехнат, а не счупен. Все някак трябваше да се изкатеря обратно по проклетите стъпала.

— Добре съм — викнах в отговор. — Но си изкълчих крака.

— Горкичкият — каза Хърст, грижовен и изпълнен със съпричастност както винаги. — Какво виждаш там долу?

Каската ми се бе килнала встрани. Подпрях се на грапавата скала и като се стараех да отпускам теглото си само върху здравия крак, я оправих. Озърнах се наоколо. От земята към стените се издигаха още дървени подпори. Между тях обаче се забелязваше и друго. Форми от бели пръчици, сякаш вградени в стената. Някои образуваха доста сложни мотиви. Звезди и очи. Странни букви. Фигури на човечета. Неволно ме побиха тръпки. На някои от стените мотивите бяха по-малко, но в големи сводести ниши бяха натрупани цели камари от пръчици и жълтеникави, валчести камъни.

Това никак не ми се понрави. Беше странно. Противно. Извратено.

Чух другите да се спускат. Крис пристъпи бавно надолу в пещерата, а Хърст скочи и се приземи до мен, последван от Мари и Флеч. Последва пауза, през която всички мълчаливо попиваха гледката.

— Супер — промълви Мари. — Направо като от филма „Изгубените момчета“.

— Дали е свързано с мината? — попита Флеч, показвайки обичайната си липса на въображение.

— Не. — Отговорът дойде от Крис, но със същия успех можех да го кажа и аз. Това място не бе изградено от миньори. Техните проходи и галерии бяха издялани от скалата грубо и тромаво, с тежки инструменти и индустриални машини.

А пред нас имаше нещо различно. Не плод на нуждата и стоическите усилия. А създадено със… щеше ми се да кажа страст, но това също не бе точната дума. Докато въртях глава наоколо, друга изникна в съзнанието ми. Отдаденост. Да, именно отдаденост.

— Освети с фенера, малоумник такъв — рече Хърст на Флеч, който надлежно се подчини.

Лъчът обходи помещението, но едва достигна далечните му стени и вместо да ги разкрие, сякаш допълнително подчерта дълбоките кухини и ъгли, изпълнени с чернота. Вероятно бе някакъв странен оптичен ефект, но ако погледнеш бързо с периферното си зрение, почти ти се струваше, че сенките се движат, местят и трептят неспокойно.

— Ама че работа — измърмори Хърст. — Пухи е прав. Това не е от мината. Ти какво мислиш, Джоуи?

Опитвах се да мисля, но ми беше трудно. Вярно, просторната пещера не бе така задушаваща като тесния тунел, но все пак дишането ми се удаваше с мъка. Сякаш въздухът не беше наред. Сякаш кислородът бе изваден от него и заменен с нещо друго — тежко и противно. Нещо, което човек никога не бива да диша.

Отровни газове, стрелна се внезапно през ума ми. Татко често бе споменавал за изпаренията, просмукващи се от недрата на земята. Дали не ставаше дума именно за тях? Дали не се тровехме бавно, с всяко поемане на дъх?

— Добре, какво е това място? — обърнах се към Крис.

Той стоеше край стъпалата, без да се осмелява да влезе по-навътре. Бледото му изпоцапано лице не бе точно уплашено, но напрегнато. Изглеждаше по-стар от своите петнайсет години — като мъжа, в който никога нямаше да се превърне. После блестящите му очи срещнаха моите и аз разбрах. Не Крис бе открил това място. То бе открило него и сега той отчаяно искаше да се измъкне.

— Не знаете ли? — попита. — Още ли не се сещате?

Огледах за сетен път пещерата. Високия сводест таван. Дървените греди. И тогава най-сетне ми прищрака. Защото в крайна сметка беше очевидно. Въздух, който не бива да се диша. Огромна подземна камера. Като църква, но не точно.

— Какво да се сещаме? — отвърна Хърст.

Продължавах да разсъждавам. Тези бели пръчици в стените и камъните, подредени в нишите. Пристъпих с накуцване до съседната стена. Челникът ми освети мотивите — звезда, подобие на ръка и човешка фигура, изобразени с клечици. Отблизо те не бяха чисто бели. И не бяха клечици. А нещо друго.

Нещо, което можеше да се очаква в място като това.

В една гробница.

— Джоуи, ще ми кажеш ли какво, по дяволите, става? — изръмжа заплашително Хърст.

— Кости — прошепнах с отмалял от ужас глас. — Скалата… е пълна с кости.

23.

Понякога отнема известно време, докато осъзнаеш, че нещо не е наред. Както когато настъпиш кучешко лайно и едва после, докато шофираш колата си, започваш да се чудиш откъде идва лошата миризма. Докато не ти просветне — вонята се носи от теб. Ти си я влачил през цялото пътуване.

На прибиране в квартирата забелязвам, че външната врата е леко открехната. А добре си спомням, че съм я заключил. Щом приближавам още, виждам, че бравата е насилена, а рамката — пукната. Бутвам вратата и влизам вътре.

Възглавниците на дивана са разпрани, а дунапренените им вътрешности са пръснати из целия под. Масичката за кафе е прекатурена, чекмеджетата на библиотеката са извадени. Лаптопът ми е на парчета.

Къщата е била претърсвана. Смръщвам чело, мъчейки се да оценя ситуацията. Това вероятно е дело на Флеч и синовете му, по инструкция на Хърст. Явно предложението ми за пазарлък не е било прието. Типично за Хърст — ако някой не ти дава нещо, го вземаш насила, без да подбираш средствата.

С единствената разлика, че в случая те няма начин да са намерили онова, което са търсили.

Изкачвам морно стълбите. Матракът ми също е изкормен, а дрехите са свалени от закачалките в гардероба и са струпани на купчина на земята. Навеждам се да взема една риза и веднага разбирам, по влагата и острата, кисела миризма, че са обилно напикани.

Проверявам банята. Завесата на душа е откъсната без видима причина, а порцелановият капак на казанчето е свален и разбит. Бих могъл да им обясня, че каквото и да сторят, то не би ме обезпокоило повече от нещата, пред които вече съм изправен.

Накрая се отбивам и в свободната спалня. Стаята на Бен. Оглеждам от прага унищожения матрак, разкъсания мокет и в гърдите ми започва да тлее гняв. С накуцване се връщам долу.

Намирам Аби Очичките в камината, заедно с папката, взета изпод статуята в гробището. Приклякам и ги вадя оттам. Те са целите изпоцапани в пепел, но не са били палени. Чудя се защо. Поставям куклата върху масичката за кафе и след кратък размисъл пъхам папката в една от разпраните възглавници, просто за всеки случай. Нещо ме гложди. Защо Флеч и юнаците му не са ги изгорили? Уморили са се да вандалстват? Малко вероятно. Не са имали достатъчно време?

Или пък се е случило друго? Някой ги е притеснил, прекъснал?

От кухнята внезапно се разнася скърцане. Сепнато подскачам и се обръщам.

— Добър вечер, Джо.

Седя върху лишения от възглавници диван. Глория деликатно е подвила нозе на креслото. В камината вече пропуква огън. Но обстановката не е така уютна, както звучи. Глория е надянала черни кожени ръкавици, а в едната си ръка държи ръжен.

— Защо дойде? — питам.

— За да проверя дали си добре.

— Трудно ми е да повярвам.

Тя се изсмива така, че ме полазват тръпки.

— Видях, че днес си имал посетители.

— Поприказва ли с тях?

— Нямах възможност, те тъкмо си тръгваха. Но ми направи впечатление, че са търсели нещо. Дали не е същото, за което според теб старият ти приятел ще се бръкне в джоба?

— Каквото и да е, не са го намерили.

— Защо си толкова сигурен?

— Защото не го държа тук.

Глория обмисля отговора.

— В хода на работата съм установила, че е от полза да разполагам с всички факти по даден случай.

— Вече ти казах, че…

— Казал си ми, друг път!

Тя стоварва ръжена върху масичката за кафе. Аби Очичките излита във въздуха и пада в краката ми. Пластмасовото ѝ лице се цепва, а повреденото ѝ око се търкулва навън от гнездото си. Между плешките ми се стича студена пот.

— За щастие — продължава Глория, — аз направих някои свои проучвания. Оказаха се доста интересни. — Тя отива до камината, навежда се и пъха ръжена дълбоко сред въглените. — Нека те върна двайсет и пет години назад. Имаме петима съученици — ти, Стивън Хърст, Кристофър Манинг, Мари Гибсън и Ник Флечър. О, и да не забравяме сестричката ти, Ани. Защо никога не си ми разказвал за нея? Една вечер, докато ти си навън с приятелите си, тя изчезва. Следват търсения, тревоги, всички се опасяват от най-лошото. Но не щеш ли, четирийсет и осем часа по-късно тя се появява отново. Но не може или не иска да каже какво ѝ се е случило…

— Не виждам какво общо…

— Остави ме да довърша. Всички са щастливи, само дето два месеца по-късно баща ти катастрофира с колата. Ани и той загиват, а ти оставаш в критично състояние. Как се справям дотук?

— Добре си си подготвила домашното — отвръщам, наблюдавайки с тревога зачервяващия се ръжен.

Тя започва да крачи напред-назад из стаята.

— Още един детайл — няколко седмици след появата на сестра ти Кристофър Манинг пада от Английския корпус във вашето училище. Трагично съвпадение, не намираш ли?

— Животът е пълен с трагични съвпадения.

— Да превъртим сега лентата до ден-днешен и твоето завръщане в града, където си отрасъл. Явно планираш да изнудиш старото си другарче Стивън Хърст за голяма сума пари. С какво разполагаш срещу него? Какво крие той?

— Хора като Хърст имат много тайни.

— Започвам да мисля, че същото важи и за теб, Джо.

— Защо те е грижа?

— Защото те харесвам.

— Имаш странен начин да го показваш.

— Добре, нека го кажем иначе — интригуваш ме, а малко хора го правят. Като начало, съвсем не си типичният учител. Пиеш и играеш комар, но имаш своето призвание. Избрал си да наливаш знания в главите на децата. Защо?

— Дават дълги ваканции.

— А аз смятам, че е заради онова, което се е случило тук преди двайсет и пет години. Че се опитваш да компенсираш за нещо.

— Или просто да си изкарвам прехраната.

— Виждала съм мнозина да се правят на интересни, като един вид защитен механизъм. Но повярвай ми, бързо престават, щом наистина се уплашат за живота си.

— Това заплаха ли е?

— Де да беше. Всъщност давам ти джокер. — Глория приближава и се навежда към мен. Аз примигвам, но тя просто ми подава визитка. Чисто бяла, с изключение на един телефонен номер. Пресяга се и я пъха в джоба на джинсите ми, като ме потупва нежно по чатала. — През следващите двайсет и четири часа можеш да ме откриеш на този номер, ако се нуждаеш от помощта ми.

— Утешително е да го знам.

— Както казах, дълбоко в себе си изпитвам симпатия към теб, но не разчитай твърде много на нея.

Очите ми се стрелват към ръжена. Огънят пропуква.

— Дебелака вече губи търпение.

— Нали ти обясних, че…

— Млъквай.

Потта вече се стича под колана, надолу към задника ми. Стомахът ми се е свил на топка. Иска ми се едновременно да повръщам и да ходя по голяма и малка нужда.

— Той ти даде отсрочка. Но сега си иска парите.

— И ще ги получи. Затова съм тук.

— Знам, Джо. Ако зависеше само от мен… — Тя свива прелестни рамене. — Но на него му изглежда, че си опитал да избягаш. А това не вдъхва доверие. Дебелака иска да се увери, че разбираш колко е сериозен.

— Разбирам. Наистина.

Тя вади ръжена от жарта. Върхът му грее във вишнев цвят. Озъртам се към вратата, но знам, че ще ми извие ръцете зад гърба още преди да съм станал.

— Моля те…

— Вече знаеш, че си падам по теб, Джо. — Тя идва и прикляка до мен. Усмихва се и вдига ръжена така, че усещам лъхащата от него жега. — Затова и ще пощадя красивото ти лице.

Лежа върху дивана. Взел съм четири таблетки кодеин и съм довършил бутилката бърбън. Лявата ми ръка е увита в стара ленена кърпа и положена върху пакет замразени рибни крокети. Болката вече не е така непоносима, но не очаквам скоро да изнеса концерт за цигулка.

Изпаднал съм в състояние на трескав полусън — илюзорно сивкаво пространство, изпъстрено със странни видения.

В едно от тях се намирам отново при старата мина. Не съм сам. Крис и Ани стоят на билото на един хълм. Небето над тях е провиснало като торба живак, издуто от сребриста светлина и натежало от черен дъжд. Вятърът беснее и впива невидими нокти.

Главата на Крис е странно обезобразена, вдлъбната на тила. От очите и носа му тече кръв. Ани го държи за ръка. Знам, че тази Ани е моята Ани. Грозната гибелна рана прорязва лицето ѝ. Докато гледам, тя отваря уста и тихо произнася:

Знам къде отиват снежните човеци, Джо. Вече знам къде отиват.

Тя се усмихва и аз се чувствам щастлив, спокоен, умиротворен. Но после облаците над тях се спускат и сгъстяват и вместо дъжд руква порой от лъскави черни хлебарки. Сестра ми и моят приятел падат на земята, пометени от масата шумолящи телца, докато накрая не виждам нищо освен черното пълчище, което ги поглъща, изяжда ги живи.

От кошмара ме изтръгва мелодията на „Металика“, с която звъни мобилният ми телефон.

Обръщам се и го вземам със здравата си ръка. Примижавам срещу дисплея. Брендън. С треперещ пръст приемам обаждането.

— Жив ли си? — изграчвам.

— Доколкото знам, да. Но ти не звучиш добре.

— Благодаря за откровеността.

— Знам, че я цениш.

— Не повече от сладкото ти дупе.

— Здравословна храна и никакъв алкохол. Трябва да пробваш и ти някой път.

— Търся те от дни — казвам.

— Бях си изгубил зарядното. Кое е толкова спешното?

— Просто… исках да знам дали си добре.

— Напълно, като изключим това, че ми липсва любимата кръчма. Мога ли вече да се връщам там?

Поглеждам изгорената си превързана ръка.

— Още не.

— Мамка му.

— Всъщност бих ти препоръчал да се изнесеш и от апартамента си за известно време.

— Само не ми казвай, че има нещо общо с навика ти да дължиш пари на неприятни хора.

Жегва ме чувство на вина. Брендън е добър приятел. Повече от добър. Предоставил ми е безплатно жилището си. Никога не ми е държал лекции за хазарта. Повечето хора биха вдигнали ръце от мен, но не и той. А как му се отплащам? Като го излагам на опасност.

— Имаш ли къде да отседнеш довечера?

— Още довечера? Е, винаги мога да отида при сестра си. Зетят ще изпадне във възторг.

— Не очаквам да е задълго.

— Надявам се, че не. — Той въздъхва. — Знаеш ли какво би казала добрата ми стара майчица по този повод?

— Че е прегракнала от много приказки?

— Не, би попитала кога заекът спира да бяга от лисицата.

— Кога? — простенвам.

— Щом чуе рога на ловджията.

— В смисъл?

— В смисъл, че на моменти е нужен някой по-силен, като например полицията, за да ти реши проблема.

— Аз сам ще си го реша, ясно?

— Да, както предния път, когато задигна училищните пари за благотворителност.

— Не съм взел нито пени.

Това е самата истина, но само защото Деби, секретарката със слабост към марковите чанти, се бе докопала до тях преди мен. Щом я разкрих, стигнахме до споразумение. Тя ги връща обратно, а аз си трая и напускам работа (вече бездруго имах последно предупреждение за закъснения, немарливост и общо говняно отношение към работата). А, и оставаше тя да ми дължи една услуга.

— Не забравяй, че говориш с човека, който ти носеше портокали в болницата, когато ти бяха раздробили коляното заради неплатени дългове.

— Посети ме само два пъти и изобщо не си ми носил портокали, а порно списания.

— Че на кой му трябват шибаните портокали?

— Виж, наистина ще уредя нещата.

— Споменах ли, че в стаята за гости при сестра ми има джербили[5], които по цяла нощ се въртят на една скърцаща въртележка?

— Съжалявам.

— И че има две хлапета, които смятат, че пет сутринта е най-подходящият час да скачат по корема на вуйчо си?

— Съжалявам.

— Съжалението няма да ми помогне на хернията.

— Трябват ми само още няколко дни.

Дълбока, дълбока въздишка.

— Добре. Но ако не се получи или ако видиш, че работата става дебела…

— Ще ти се обадя.

— Не, за бога! Обади се на полицията. Или на специалните части.

24.

— И тогава казах на онази ученичка, че макар да уважавам правото ѝ да изрази себе си чрез хвърлянето на обувката…

Саймън продължава да дудне монотонно, а аз с учудване установявам, че гласът му почти не ми лази по нервите. Или може би съм успял да го игнорирам като фонов шум. Дразнещ, но поносим.

Днес на обяд сме само аз, Саймън и Бет. Не изпитвам глад, но все пак се насилвам да преглътна няколко пържени картофа в смътната надежда, че ще облекчат махмурлука ми. Пред мен стои и втора кутийка кола, не от диетичната.

Саймън продължава с плоските си и предсказуеми историйки, а аз се усмихвам учтиво и правя всичко възможно да не го прасна в лицето. Преди всичко това не би се отразило добре на ръката ми. Направил съм ѝ що-годе прилична превръзка от стара калъфка на възглавница и разправям на хората, че съм се изгорил на фурната. Готвил съм в пийнало състояние и така нататък. Бет ми хвърля разбиращи погледи и по всичко личи, че не ми вярва, но аз не давам пукната пара. Тъкмо сега повече ме занимават събитията от предната вечер. Чутото от Маркъс. Срещата с Глория. Съзнанието, че съм стигнал дъното и трудно бих могъл да затъна повече.

— Господин Торн?

Вдигам глава. До масата стои Хари, с мрачна физиономия.

— Бих желал да поговорим в моя кабинет.

— Разбира се — отвръщам с престорен ентусиазъм. Очаквам някакъв остроумен коментар от Саймън, но напразно. Той продължава да се храни съсредоточено. Твърде съсредоточено. Отмествам стола си назад.

— Е, до после — повдига вежди Бет.

Следвам Хари по коридора.

— Мога ли да попитам за какво става дума?

— Нека изчакаме, докато стигнем кабинета.

Тонът му е хладен, официален и ме изпълва с лоши предчувствия. Което, предвид изходната ми позиция от тази сутрин, само по себе си е забележително.

Той бутва вратата и влиза. Аз пристъпвам подир него. И спирам. Като закован.

Пред бюрото на Хари седи посетител.

Щом ни чува, става и се обръща.

Бих казал, че занемявам, но почти ми иде да се изсмея. Всъщност е трябвало да го очаквам. Все пак съм комарджия. Един играч трябва да предвиди всички възможни развития, преди да действа. Да състави стратегията си. Изведнъж се чувствам като сочен екземпляр риба тон, пляскащ върху маса, обградена от акули.

Хари затваря вратата и ни оглежда подред.

— Вярвам, че вече се познавате.

— И двамата сме отрасли в Арнхил — отвръща Стивън Хърст, — но иначе не бих казал, че действително „познавам“ господин Торн.

— Е, аз още навремето бях придирчив в избора на приятели — не му оставам длъжен.

Самодоволното му изражение за миг помръква. После забелязва бинтованата ми ръка.

— Пак ли си се бил с някого?

— Само с кухненската печка. Но ако случайно те сърбят ръцете…

— Господин Торн, господин Хърст — прекъсва ни рязко Хари. — Имате ли нещо против всички да седнем?

Хърст се отпуска върху стола си. Аз неохотно правя същото на съседния. Чувствам се точно като провинил се ученик, извикан при директора.

— И така — Хари заобикаля бюрото и разлиства някакви книжа. — До мое знание достигнаха обстоятелства, които считам, че трябва да обсъдим.

— Ако става въпрос за вчерашния инцидент в тоалетните между Джеръми Хърст и Маркъс Доусън… — подемам с приятен тон.

— Не става въпрос за него — пресича ме Хари.

— О, така ли — озъртам се като в небрано лозе. Хърст е възвърнал уверения си вид. Иде ми да скоча от мястото си, да го сграбча за гушата и да стискам, докато очите му не изхвръкнат от орбитите си, а езикът му не посинее. Вместо това казвам: — Е, тогава най-добре ме просветлете.

— Преди да постъпите при нас в „Арнхил“, сте работили в гимназия „Стокфърд“, нали?

— Точно така.

— И сте ни предоставили препоръка от предишната си директорка, госпожица Кумс?

Усещам как яката на ризата започва да ме стяга.

— Да.

— Само дето това не е напълно вярно, нали?

— Боя се, че не разбирам.

— Госпожица Кумс не е подписвала тази препоръка.

— Нима?

— Твърди, че изобщо не знае за нея.

— Предполагам, че става въпрос за обикновено недоразумение.

— Надали. Госпожица Кумс беше категорична — вие сте напуснали гимназия „Стокфърд“ внезапно, малко след като от училищната каса е изчезнала значителна сума пари.

— Тези пари бяха възстановени.

— Ти обичаш да играеш комар, нали, Джо? — не се сдържа Хърст.

— Какво те касае това? — сопвам се.

— В случай, че си забравил, аз съм в училищното настоятелство. Ако науча, че някой от преподавателите си служи с измама, съм длъжен да взема мерки.

— Ако научиш? И от кого, ако смея да попитам?

Хърст само свива устни и аз се досещам. Саймън Сондърс. Нали той беше в „Лисицата“ и стана свидетел на спречкването ни. Защо му е да ходи при директора, след като може да изтича по-нависоко, при самия член на настоятелството и градската управа? С един куршум два заека. Хем да ме натопи, хем да си спечели благоразположението му за в бъдеще. Проклетият малък мазник.

— Трябва по-внимателно да си подбираш източниците на информация — казвам.

— Значи отричаш?

— Бих казал, че версията, представена тук, е само бледо подобие на истината. А нея бих предпочел да обсъдя насаме с прекия си началник.

— Истината? — присветва с очи Хърст. — Истината е, че си постъпил тук с фалшиви препоръки и си напуснал предната си работа при съмнителни обстоятелства. А на всичко отгоре си започнал и лична вендета срещу сина ми, без съмнение на база въображаемата ти минала история с мен. Поведението и представянето ти като учител са напълно неприемливи. Да не пропусна и факта, че вониш на алкохол.

Той оправя вратовръзката си и победоносно се обляга назад. Хари ме гледа унило през бюрото.

— Съжалявам, господин Торн. Въпросът ще трябва да се разгледа от настоятелството. Имате право на защита от профсъюза, но в светлината на тези разкрития…

— Обвинения — възразявам. — При това в по-голямата част недоказани.

— И все пак, нямам друг избор, освен временно да ви отстраня от изпълнение на преподавателски задължения, докато не вземем решение относно вашето бъдеще в гимназията.

— Разбирам.

Ставам, като се старая да овладея треперенето на тялото си — донякъде вследствие на махмурлука, но най-вече от гняв. Не бива да ми проличи. Не бива да позволя на Хърст да триумфира. А също, трябва да им покажа, че още държа печелившия коз.

Тръгвам към вратата, но спирам. Поглеждам Хърст.

— Хубава вратовръзка, между другото — подхвърлям.

Изражението на лицето му е всичко, което ми е нужно.

Не се връщам в столовата. Вземам си палтото и чантата от учителската стая — която за щастие е празна — и тръгвам към изхода. Предпочитам да не виждам отново Саймън. Макар вече да съм спрян от преподаване, не ми се ще да добавя към трудовата си биография и нападение над колега.

Когато минавам покрай стъклената преграда, зад която обичайно седи госпожица Грейсън, забелязвам, че тя не е там. На стола ѝ се е настанило по-младо нейно копие — с къса тъмна прическа, очила, но без космата бенка на брадичката — и трака по клавиатурата на компютъра.

— Извинете — питам, — къде е госпожица Грейсън?

— В болнични, настинала е.

— О, съжалявам.

— По какъв въпрос я търсите?

— Просто си тръгвам и исках да ѝ кажа довиждане. Знаете ли кога ще се върне?

— Боя се, че не.

— Е, благодаря за помощта — кимвам и понечвам да си вървя.

— Господин Торн? — спира ме тя.

— Да?

— Господин Прайс заръча на излизане да предадете пропуска си.

Пропускът, с чиято помощ влизам в училището. Хари наистина не се шегува.

— Да не се бои, че ще се промъкна през нощта, за да обера касата?

Служителката не оценява шегата. Чудя се какво ли знае. Какво ли знаят всички.

— Е, добре. — Вадя картата от джоба си и едва се сдържам да не я тресна върху бюрото.

— Благодаря.

— Моля. И предайте поздравите ми на госпожица Грейсън.

— Разбира се.

Тя се усмихва проформа. После взема пропуска ми и — в случай че храня каквито и да било съмнения относно временността на отстраняването си — вади ножица, срязва го акуратно през средата и пуска половинките в кошчето.

Когато се прибирам, къщата се муси насреща ми с единствения здрав прозорец на фасадата си. Виж, сякаш съска през разбитата си врата. Виж какво направи. Доволен ли си сега?

Не, не съм доволен, мисля си. Защото още не съм приключил. Натискам бравата. Вратата отначало заяжда, а после с недоволно скърцане се отваря. Не съм сигурен, че къщата е на моя страна в цялата история. Твърде силно е свързана с града, с неговото минало. Не желае присъствието ми тук. Няма намерение да ме накара да се чувствам удобно. Но това не ме притеснява. И без това не възнамерявам да стоя още дълго.

Влизам вътре и хвърлям чантата си на дивана. Стаята е почти в същото състояние, в което съм я заварил предната вечер. С вътрешни наранявания. Обмислям дали да не запретна ръкави и да разтребя бъркотията. После излизам навън и паля цигара.

А може би Хърст ми е направил услуга. Ускорил е неизбежното. В крайна сметка аз не съм имал планове да оставам, нали? Да живея в място, съдържащо толкова мрачни и болезнени спомени. Едно ранено животно не бяга от капана само за да се върне отново, да се хвърли в металните челюсти и да чака те да натрошат костите му.

Освен ако няма дяволски основателна причина.

Ще ми се да мога да кажа, че причината е Ани, или получените съобщения. Но не е толкова просто. Дори цялата вина, която изпитвам, не би стигнала да ме завлече дотук. Не и сама по себе си.

Истината е, че бях отчаян. Трябваше да бягам нанякъде и видях шанс да уредя едновременно старите сметки и новите дългове. Навярно идеята винаги се е спотайвала в дъното на съзнанието ми. Знаел съм, че притежавам нещо, способно да прецака живота на Хърст. А едва по-късно ми е хрумнало да го накарам и да плати за него.

Вярно, не съм очаквал той да хвърли толкова усилия, за да ме прогони от града. Но въпреки всичките си манипулации и заплахи, той вече е изиграл ръката си. Няма повече козове. Остава само един начин да се отърве от мен и макар да не се съмнявам, че е способен на убийство, там залозите са по-високи. Дали е готов да рискува кариерата, семейството, комфортния си живот?

Надявам се, че отговорът е „не“. Но от друга страна, знае ли човек.

Затварям задната врата и влизам вътре. Чувството на хлад ме обзема отново. Чувам стърженето и шумоленето в стените. Вече започвам да свиквам както със студа, така и с нестихващите звуци на къщата. Не съм сигурен дали това е добър признак, или просто съм свалил гарда.

Отивам във всекидневната, вземам телефона си и набирам номера на Брендън. Той отговаря на второто позвъняване.

— Сега пък какво искаш?

— Не е ли достатъчно да чуя сладките трели на гласа ти?

— Надявам се да не се пипаш.

— Виж, трябва ми услуга.

— Трудна работа. Тъкмо сега съм зает да чопля миши фъшкии от брадата си.

— Не бяха ли джербили?

— Мишки, джербили, кой го е грижа. Важното е, че малките гадове цяла нощ риха боклуци отгоре ми. Кога най-сетне мога да се прибера у дома?

— Пазиш ли още сака, който ти оставих?

— Какъв сак?

— Един такъв, натъпкан до пръсване.

— Да, пазя го.

— Можеш ли да ми го пратиш спешно по куриер?

— Виж, Джо…

— Знаех си, че мога да разчитам на теб. Ти си истински приятел. Благодаря ти.

— Я не се лигави.

— Просто реших да ти го кажа, в случай че не се чуем повече.

Настъпва пауза, после Брендън изръмжава:

— Добре, разкарай ми се от главата, преди да съм изкормил някой шибан джербил.

Линията прекъсва. Поглеждам часовника си. Три и половина следобед. Оглеждам опустошената всекидневна. Вдигам Аби Очичките от пода и я поставям обратно в креслото. Тя ме наблюдава с единственото си хладно, синьо око. Мястото на другото зее празно. Търся известно време, но не го откривам никъде. В мозъка ми изниква неканената картина на чевръсти хлебарки, отнасящи го върху гърбовете си. Само това ми липсва. Мислено благодаря на развинтеното си въображение.

Звънът на телефона ме кара да подскоча.

— Ало? — приемам обаждането.

— Защо не спомена, че ще се скатаваш от училище? Можех да ти правя компания.

Бет. Разбира се.

— Откъде взе номера ми?

— От Даниел, заместничката на госпожица Грейсън. Познавам брат ѝ, в един отбор сме на викторините.

— Значи си разбрала какво се е случило?

— Според Хари си излязъл в отпуск.

— Така ли го наричат вече?

— Напускаш, нали? — пита тя след кратко мълчание.

— Мисля, че вече съм напуснал.

— Боже, каква бързина. Ти си истински рекордьор.

— Радвам се, че съм успял да те впечатля.

— Заради вчерашната случка е, нали? С Джеръми Хърст.

— Не.

— А тогава какво?

— Сложно е за обясняване.

— Колко сложно? Колкото халба бира или колкото няколко бърбъна?

Поколебавам се.

— Определено второто.

— Добре, ще те чакам в „Лисицата“ в седем. И гледай да не си забравиш пак портфейла.

Тя затваря, без да се сбогува. Защо хората постоянно го правят? Аз още не бях свършил. Имах въпроси. Но предполагам, че те могат да почакат. Отпускам се тежко върху дивана и се чудя дали да не си направя кафе. Поглеждам седящата срещу мен Аби Очичките. Или може би сега трябва да ѝ казвам Аби Оченцето?

С леко потреперване се вдигам от мястото си и тръгвам към вратата. По-добре да отскоча до закусвалнята и да си взема нещо за хапване.

25.

Тази вечер сградата на бар „Лисицата“ изглежда още по-запусната и разнебитена. Минава ми през ум, че моята поява тук е стартирала някаква верижна реакция. Сякаш малкото съсухрено градче е пребивавало в мумифицирано състояние, а сега се е появила пукнатина. В изолираното пространство е навлязъл кислород и внезапно всичко е започнало да се разпада.

Бутвам вратата и влизам вътре. Бърз оглед на обстановката ме уверява, че Хърст не е тук, както и главорезите му. Няколко клиенти на средна възраст — вероятно същите като при предното ми посещение — дремят по масите, забили взор в чашите си.

Бет още не е дошла, но забелязвам друго познато лице. Зад бара е Лорън, която, макар и да не лъха на ведри небеса и пеещи птички, поне е малко по-предразполагаща от подобния си на граф Дракула колега.

— Здрасти — подхвърлям приветливо.

Тя се вторачва в мен, сякаш ме вижда за пръв път в живота си.

— Джо Торн. Учител. Срещнахме се, докато разхождаше кучето си край старата мина.

— А, да. Вярно.

Трепването на устните ѝ може да е усмивка, а може да е и нервен тик. Трудно е да се каже.

— Какво ще обичате?

— Бърбън. Голям.

— Нека бъдат два — прозвучава глас до мен.

Обръщам се. Бет се е появила. Косата ѝ, за разлика от обикновено, е пусната и пада на къдри до раменете. Дребната ѝ фигура е обгърната от твърде голямо кожено яке, което кара краката ѝ, обути в черни прилепнали джинси, да изглеждат още по-тънки.

— Днес ти беше темата на деня в учителската стая — ухилва се и пиърсингът на носа ѝ проблясва.

— Наистина? Сигурно затова цял ден ми горят ушите.

— А може Саймън да си е направил твоя вуду кукла и да я ръчка с карфици.

— Представям си, че е съкрушен от моето внезапно напускане.

— Да, не спира да бърше сълзи и сополи.

Лорън тръсва двете чаши върху бара. Сервирането е малко рязко, затова пък съдейки по вида им, е била доста щедра с мерките.

— Девет паунда, моля.

— Благодаря — подавам ѝ последната си двайсетачка, чудейки се с колко съм превишил овърдрафта си и кога банката ще блокира всичките ми карти.

Бет взема своето питие и заедно се упътваме към един далечен ъгъл. Ако заведението изобщо има добра страна, това е изобилието от мрачни, уединени кътчета, където можеш да се спотайваш, ако предпочиташ останалите да не те виждат и чуват. Настаняваме се върху твърдите дървени столове и отпиваме по глътка.

— Е? — провлачва тя. — Ще ми обясниш ли какво всъщност се случи?

— Какво каза Хари?

— Че си излязъл в отпуск по лични причини.

— А какви са клюките?

— О, най-различни. Че си получил нервен срив, че Хърст-старши е накарал да те уволнят, че са те отвлекли извънземни…

— Аха.

— И кое е вярното?

— Извънземните, естествено. Обсебиха тялото ми. Истинската ми същност сега е в квартирата, под формата на какавида.

— Звучи логично. Но от друга страна, всички знаят, че Хърст днес е бил в кабинета на директора.

Свеждам очи.

— Всъщност излъгах, за да получа работата. Фалшифицирах препоръка от старото си училище. Не си тръгнах оттам по най-славния начин и Хари е разбрал.

— Виж ти. И какво толкова лошо си сторил?

— На практика, нищо. Но възнамерявах да открадна пари от касата, за да платя един дълг.

Наблюдавам я как възприема новината.

— Но не си ги откраднал?

— Не.

— Ами тогава откъде Хари е научил. — Тя млъква и вдига длан. — Чакай, чакай. Саймън. Нали той спомена, че те познава отпреди?

— Да. И вероятно ме е изпял на Хърст.

— Той е точно типът гъзолизец, който ще продаде и баба си, за да изпълзи едно стъпало по-нагоре.

— Гъзолизец?

— И това е меко казано — надига чашата тя.

— Явно да си гъзолизец върши работа. Защото ето ме сега без работа и без шансове скоро да намеря такава.

— Не бъди толкова сигурен. Хари те харесва, а и се скъса да търси човек, който да запълни мястото. Учениците също те харесват.

Поклащам глава.

— Хърст няма да позволи на Хари да ме вземе обратно.

— Вие двамата май никак не се обичате. Какво толкова има да делите?

Оставям бърбъна и се взирам в нея през масата. Смътната светлина изглажда бръчиците около очите и по челото ѝ и тя отново изглежда като момиче. Черните ѝ очи изпъкват на фона на нежната бледа кожа. Нещо в мен трепва. Толкова съм искал едно нещо в това място да е чисто и искрено. Поне едно.

Бет се намръщва.

— Какво си ме зяпнал? Да нямам нещо на лицето?

— Не, не…

Тя ме изучава подозрително секунда-две, после казва:

— Беше тръгнал да ми разправяш за теб и Хърст.

— Така ли?

— Да.

— Истината, цялата истина и нищо друго освен истината?

— Именно.

— Скарахме се зле навремето. За момиче, както става обикновено на онази възраст.

— За Мари Гибсън?

— Да.

Лъжата ми се удава с лекота.

Тя отпива отново.

— Не очаквах тя да е твой тип.

— Защо? Какъв според теб е моят тип?

— Разбира се, красива е и всичко останало, но…

— Но какво?

— Не ме разбирай погрешно. Знам, че е грехота да се говори така за жена, болна от рак, но винаги съм я имала за кучка.

Оставам леко шокиран.

— Е, знам, че понякога е трудна като характер, но…

— Нямам предвид трудна, а кучка. Придава си важност заради Хърст. Виждала съм я как разплаква колежка на родителска среща. Друг път едно момче обвини сина ѝ в тормоз. Майка му работеше почасово в градския съвет. Тя се намеси и хоп — на другия ден договорът на жената беше прекратен.

Размислям върху чутото. Вярно, че Мари открай време си беше емоционална, а и една майка невинаги забелязва недостатъците на отрочето си. И все пак не я помня такава.

— Предполагам, че с възрастта хората се променят — казвам.

— Не чак толкова.

— А и аз бях млад и глупав.

— А сега какъв си?

— Стар и циничен.

— Добре дошъл в отбора.

Но според мен тя не е такава. Само се преструва. Виждам го в очите ѝ. Светлината още не е изчезнала от тях. Не напълно.

— Което ми напомня — подхвърлям, — че така и не ми отговори от кои си.

— В смисъл?

— От хората, които искат да променят нещата, или от другите, които не могат да си намерят по-добро място.

— Не е ли очевидно? Кой би останал във възторг от това? — Тя разперва ръце около себе си.

— Значи искаш да промениш нещата?

— Интервюираш ли ме?

— Не, просто се чудех.

— За мен?

— За Емили Райън.

Лицето ѝ се променя. Мекотата в него изчезва.

— Тя е ученичката, за която спомена, нали? Онази, която се е самоубила?

— Наистина знаеш как да развалиш настроението на човек.

— Каза, че си ѝ преподавала. Но не си била тук, когато е починала.

— Разследвал си, значи?

— Наречи ме Коломбо.

— Сещам се и за други имена. Не съм длъжна да ти обяснявам нищо.

— Вярно.

— Едва те познавам.

— Вярно.

— Адски е дразнещо да се съгласяваш така.

— Също вяр…

— Добре — вдига ръка тя. — Прав си. Емили не ми беше ученичка. Беше моя племенница. Сестра ми е с няколко години по-голяма от мен. Отраснахме без баща, а мама не беше точно образцова майка, затова двете бяхме много близки. Живеехме в Еджфорд — чувал ли си го?

— Да, не е най-добрият район на Нотингам.

— Както и да е, Карла — сестра ми — забременя много млада. Следвайки семейната традиция, бащата я заряза, но тя се справяше чудесно. Отглеждаше Емили и в същото време учеше за медицинска сестра. Емили беше сладко дете и се превърна в доста свястна тийнейджърка.

— Това си е истински подвиг.

— Аз тогава преподавах в Дарби и рядко успявах да ги посещавам, но с Емили редовно се чувахме по телефона, пращахме си съобщения. Тя няколко пъти ми идва на гости. Ходехме на кино, на пазар…

— Нали затова са добрите лели.

Едва забележима усмивка.

— Вярно, като всяко тринайсетгодишно момиче и тя понякога се държеше дръпнато, но като цяло бе умна, забавна, любознателна.

Неволно се запитвам каква ли тийнейджърка щеше да е Ани. Шумна, активна, общителна, или затворена в себе си?

— А после Карла получи работа. Добре платена. И те се преместиха. Емили трябваше да смени училището.

— Нека отгатна. Преместили са се в Арнхил?

Тя кимва.

— Работата беше в болницата в Мансфийлд. Арнхил се оказа наблизо и в него имаше евтини къщи под наем, на крачка разстояние от училището. Изглеждаше, че всичко се нарежда по ноти.

При повечето лоши решения е така, минава ми през ум.

— Смяната на училище винаги е трудна, когато си на тринайсет — казвам.

— Отначало нещата уж вървяха гладко…

— Но?

— Усещах, че е прекалено добре, за да е истина.

— А сестра ти на какво мнение беше?

Бет въздъхва.

— Тя не си даваше сметка. В никакъв случай не я виня, защото знам, че обичаше Емили повече от всичко, но просто не виждаше проблема. Или не искаше да го види.

Кимвам. Всички ние сме толкова заети, толкова отдадени на усилието да се справим с поредния ден — да отидем на работа, да платим сметките, ипотеката, да напазаруваме, — че не искаме да погледнем по-надълбоко. Нямаме смелост да го сторим. Предпочитаме да вярваме, че всичко е наред, че е тип-топ, защото нямаме душевната енергия да се справим, ако не е така. И трябва да се случи нещо лошо, нещо необратимо, за да си отворим очите. А тогава вече е твърде късно.

— Опита ли да поговориш с Емили? — питам.

— Да, дори дойдох дотук да я видя. Изведох я да хапнем както някога, но не беше същото…

— Приключихте ли с тези?

И двамата вдигаме сепнато глави. Лорън се е надвесила над масата.

— Ами… да, благодаря — казвам. — Може ли да поръчаме още две?

— Разбира се.

Бет ме поглежда.

— Трябва да те е харесала. Рядко обслужва клиентите по масите.

— Дължи се на естествения ми чар. Та докъде беше стигнала?

Лицето ѝ помръква отново.

— Отидохме в любимата ѝ пицария, но тя почти не хапна. Държеше се намусено, саркастично. Сякаш я бяха подменили.

— С настъпването на пубертета се случват такива неща. Хормоните се разиграват и децата стават неузнаваеми.

— Не думай. Аз също съм учител, забрави ли? — Тя взема картонената подложка от масата и започва да я бели на пластове. — Емили е минавала през различни фази и преди, но никога не е спирала да споделя с мен. Смятах, че нашето отношение е различно.

— Спомена ли ти нещо за проблеми в училище, за нещо, което да я притеснява?

— Не. И когато я попитах, се затвори като стрида.

Лорън се връща и тръсва два нови бърбъна пред нас. Освен ако не става въпрос за оптична илюзия, дозите наистина са конски. Може пък Бет да е права и по някакъв начин да съм ѝ станал симпатичен.

— Сега си мисля, че е трябвало да я притисна — продължава тя. — Да я накарам да говори.

— При тийнейджърите това не действа. Само ги кара да се инатят още повече.

— Да, но знаеш ли кое е гадното? Че дори не я прегърнах за довиждане. Ние винаги се прегръщахме. Но този път тя просто си тръгна. И аз, като готината леля, си рекох — от мен да мине. Просто ѝ трябва малко време. Но се оказа, че не сме имали време. Повече не я видях. След две седмици бе мъртва. — Тя подсмърча и бърше гневно очи. — Трябваше да я прегърна.

— Нямало е как да знаеш.

Защото животът никога не ни дава предупреждения.

— Напротив, трябваше да знам. Нали съм учител. Трябваше да се досетя, че това не е обичайното пубертетско лошо настроение. Да различа признаците на депресия. Тя ми беше племенница, а аз я подведох.

Облива ме осакатяващо чувство на вина. Преглъщам мъчително.

— А какво стана със сестра ти?

Бет тръсва глава, за да се окопити.

— Нямаше сили да остане тук. Не и в къщата, където се случи всичко. Върна се в Еджфорд, по-близо до мама. Все още го преодолява. Посещавам я при всяка възможност, но смъртта на Емили стои помежду ни като преграда, която не успяваме да заобиколим.

Разбирам за какво говори. Скръбта е лична. Няма как да я споделиш като кутия бонбони. Тя е твоя и само твоя. Като стоманена топка с шипове, прикована за глезена ти. Като наметка с гвоздеи, метната връз плещите ти. Като венец от тръни. Никой друг не е способен да изпита твоята болка. Да ходи в твоите обувки, защото те са пълни с натрошено стъкло и при всеки опит да направиш крачка напред разраняват до кръв стъпалата ти. Скръбта е най-жестокото изтезание и никога не свършва. Имаш запазено място в тази тъмница до края на живота си.

— Затова ли дойде? — питам. — Заради Емили?

— Видях обявата за учителско място няколко месеца след случката и ми се стори, че е редно да го сторя.

Странно как се подреждат нещата.

— А защо не ми каза от самото начало?

— Защото дори Хари не знае. Не исках да си въобразява разни причини за идването ми.

— Като например?

— Отмъщение.

— Значи не то е причината?

— В началото може би. Исках някой да поеме отговорността за смъртта на Емили. — Тя въздъхва. — Но не успях да открия нищо. Поне нищо конкретно. Само обичайните приятелства и раздели.

— Ами Джеръми Хърст?

— Тя никога не го е споменавала.

— Но…? — подканям я.

— Нещо не е наред в това училище и Джеръми е замесен. Когато оставяш момче като него да си разиграва коня безнаказано, превръщаш жестокостта в норма на поведение.

Чудя се дали това е всичко. Спомням си разказа на Маркъс как той водел на старата мина момчета, желаещи да се докажат. Защо същото да не важи и за момиче, което копнее да го приемат в новата среда? Мината може да ти влезе под кожата по най-различни начини. Както в случая на Крис.

— Защо се умълча?

— Мислех си как историята има навика да се повтаря — отговарям горчиво.

— А не бива да е така. Училища като тукашното трябва да се променят отвътре. Не става въпрос само за класации и успеваемост. Ролята ни е да помагаме на младите хора да преминат по-леко тийнейджърските години, да се превърнат в пълноценни личности. Изпуснеш ли ги на този етап, ги изпускаш завинаги. — Леко свиване на рамене. — Вероятно ти звучи глупаво и наивно.

— Не, звучи ми смело, похвално и всички онези прилагателни, които ще те накарат всеки момент да ми покажеш среден пръст… Да, ето го.

Тя сваля пръста си.

— Всъщност като за стар, циничен козел разсъждаваш почти правилно.

— Благодаря. Всъщност моите причини да съм тук далеч не са толкова достойни.

— А какви са?

Поколебавам се. От всички хора Бет е онази, пред която най-много бих искал да споделя истината. Но пак пред нея най-много се боя да не се изложа.

— Ти сама каза, че само два типа хора идват в Арнхил. Е, аз съм от онези, които не могат да си намерят работа другаде.

— Мислех, че си говорим честно.

— Честен съм.

— Не си — поклаща глава тя. — Продължаваш да криеш нещо.

— Не, уверявам те.

— Личи ти по лицето.

— Просто лицето ми е такова. Истинско проклятие.

— Щом не искаш, не ми казвай.

— Е, добре.

— Значи има нещо?

— Да. Играх комар и задлъжнях с много пари. Трябваше ми място, където да се скатая, докато не уредя дълговете си. Няма благородна причина за завръщането ми. Аз съм разорен комарджия, посредствен учител и жалко човешко същество. Доволна ли си?

— Глупости — присвива очи Бет. — Може да си задник, но си задник, който е тук по важен за него повод. Иначе щеше да си подвиеш опашката в мига, в който хората на Хърст те ступаха. Щом ще си траеш, чудесно. Стори ми се, че ставаме приятели, но явно съм грешила.

Тя става и взема якето си.

— Тръгваш ли си?

— Да, и то бясна. Оставям те сам, като жалък загубеняк.

— Не искам да те разочаровам, но нямам нужда от теб, за да съм такъв.

— Все имаш нужда от някого — навлича якето си тя.

— Всеки има нужда от някого.

— Колко дълбокомислено.

— „Блус Брадърс“.

— Я се разкарай.

С тези думи тя се врътва и излиза от кръчмата. Никой от посетителите дори не вдига поглед от чашата си.

Аз оставам да седя на масата, като жалък загубеняк. Но поне жалък загубеняк, разполагащ с две полупълни чаши бърбън. Изливам тази на Бет в своята и отпивам дебела глътка. После вадя от джоба си парче хартия, върху което съм надраскал адрес.

Време е да направя домашна визита. Да подобря и нечие друго настроение.

В комара винаги настъпва момент, когато виждаш картите на опонентите си така, сякаш са прозрачни. Знаеш какво държат. Виждаш в главата си комбинациите. Следващите ходове. Всичко е там, все едно някой го е написал с флуоресцентен маркер във въздуха пред теб.

И обикновено грешиш.

Ако някога ти се стори, че си разгадал кроежите на всички участници, че знаеш как ще се развие играта, кой държи силна ръка и кой блъфира, значи ти предстоят големи неприятности.

Защото това е моментът, в който всичко ще се срине върху главата ти.

Точно като при моята теория за връзката с Рут и Маркъс, изглеждала ми толкова умна доскоро. Рут живее тук от малка, познава Арнхил, познавала е и мен като ученик. Познавала е също Бен и Джулия. Възможно е по някакъв начин да се е сдобила с мейла и телефона ми и да е изпратила онези съобщения. Възможно е. Но защо?

Сега имам друго обяснение, не много по-логично от първото. Не знам какви карти държи отсрещният играч. Но поне знам кой е той.

Натискам звънеца, после отстъпвам назад и чакам.

Минават няколко секунди. Прозорците зад спуснатите завеси са тъмни, но съм сигурен, че тя си е у дома. И се оказвам прав. През стъклото на входната врата се вижда как антрето светва.

Приближават се смътни очертания на фигура. Чувам подсмърчане и кашлица, после в ключалката се превърта ключ и вратата се открехва…

— Господин Торн.

Тя не изглежда изненадана да ме види, но от друга страна, цял живот се е усъвършенствала в запазване на спокойна и невъзмутима външност. Чудя се, в какво ли друго се е усъвършенствала?

— Здравейте, госпожице Грейсън — усмихвам се учтиво.

26.

1992

— Кости!!

Лицето на Хърст се озари от такъв възторг, сякаш някой неочаквано му бе смъкнал гащите и му бе направил свирка.

Трябваше ми миг, докато съобразя за какво ми напомня видът му. Този израз на екстаз под светлината на миньорските лампи, озарили чертите му. После се сетих. Напомняше ми за онази сцена в „Похитителите на изчезналия кивот“, когато нацистите са се вторачили в кивота… точно преди демоните да ги връхлетят и плътта да почне да се топи върху черепите им.

Струваше ми се, че няма как да се чувствам по-уплашен. Но както обикновено, грешах.

— Кости! — думата обиколи останалите от групата като зловещо ехо.

Вторачихме се в костите, оформящи мотивите върху стената. Отблизо някои жълтееха повече от други. Навярно бяха по-стари. Имаше и такива, счупени на по-дребни парчета, очевидно за да се образуват отделните символи. Всички бяха нежни и тънки.

Хърст се пресегна и леко докосна една от тях. После впи пръсти и я изтръгна от мястото ѝ. Тя поддаде по-лесно, отколкото очаквах, отделяйки се сред малко облаче прах и късчета скала, които се посипаха по земята. Помня как си помислих, че е от ръка. От малка ръка.

— Мамка му — извика Флеч. — Вижте това!

Обърнахме се като един. Той държеше един от валчестите камъни. Само че това не беше камък, а череп. Миниатюрен, едва запълващ дланта му. Не от възрастен, а от дете. Почти всички тези разчленени скелети бяха детски.

— Най-добре да си вървим — рекох с отпаднал глас.

— Майтапиш ли се? — възрази Хърст. — Това място е върхът. И е цялото наше.

Тогава разбрах в каква дълбока каша сме се забъркали. Човек няма как да притежава място като това. По-скоро то може да притежава него.

Флеч се ухили и подхвърли находката си към Мари.

— Тъпанар — отдръпна се тя и черепът падна на земята, като почти се разцепи на две. — Ама че гадост.

Мари не изглеждаше добре. Дали заради гробницата или заради изпития сайдер, но видът ѝ бе доста презеленял.

Хърст сега обикаляше в екстаз из пещерата и вадеше още кости от стените с помощта на лоста, надавайки възгласи всеки път.

Флеч пък награби още черепи и взе да ги запраща с шутове във всички посоки, сякаш играеше футбол. Стомахът ми се сви от ужас, но не сторих нищо. Просто стоях и гледах. Както винаги.

— Насам! — подвикна Хърст, вдигайки лоста.

Флеч улови един череп като топка за боулинг, пъхайки пръсти в очните гнезда, и го метна към него. Хърст замахна. Металът и костта се срещнаха с пукот. Черепът се пръсна на парчета. Стори ми се, че ще повърна.

Погледнах към Крис за някаква подкрепа, но той просто стоеше с празен взор и отпуснати край хълбоците ръце. Сякаш сега, след като вече се намирахме тук, бе изпаднал в кататония от травмата от откритието.

— По дяволите — успях да изрека най-сетне, — това са костите на мъртви деца.

— Е, и? — обърна се към мен Флеч. — Тъкмо не могат да се оплачат.

— Не се впрягай, Джоуи — додаде Хърст. — Ние просто се забавляваме. При това, щом сме ги открили, значи са наши, нали?

Той се наведе и взе пукнатия череп от земята. Каква беше оная простотия от Шекспир? „Да бъдеш или да не бъдеш“?

Сетне го подхвърли във въздуха и развъртя лоста. Късчета кост полетяха из пещерата.

Примигнах, но нещо друго отвлече вниманието ми. Стори ми се, че чух звук. Странен, идващ от стените. Не точно дращене. По-скоро стържещо шумолене. Дали не бяха прилепи? Или пък плъхове? Те обичаха тъмните подземни тунели, нали?

— Чухте ли? — попитах.

— Какво? — смръщи се Хърст.

— Нещо шумоли. Като прилепи или плъхове.

— Плъхове! — изписка Мари. После долепи длан до устата си, изтича до един ъгъл и шумно повърна.

— Супер — каза Флеч. — Знаех си, че не бива да я водим.

Лицето на Хърст се напрегна. Не бях сигурен на кого ще се нахвърли — на него или на Мари, но тъкмо тогава се разнесе нов звук, вече по-отчетлив. Малка каскада от камъчета, трополящи по стълбите над нас.

Всички вирнахме глави (с изключение на Мари, която пъшкаше тежко в ъгъла). Въздухът бе пропит от мирис на пот и повръщано, но все пак ми се стори, че става по-хладен. Сякаш отнякъде нахлуваше студ, но не нормален, а странен. Прокрадващ се студ, мина ми внезапно през ума. Не статичен, а движещ се, жив, като призрачна сянка.

Насочихме фенерите към неравното, губещо се нагоре в мрака стълбище.

— Ей! — извика Хърст. — Има ли някой там?

Тишина, а после ново ромолене на камъчета.

— По-добре слез тук, защото иначе аз ще се кача и тогава…

Гласът му заглъхна. Върху стената се появи сянка. Висока и слаба, стиснала нещо в издължените си пръсти. Нещо, приличащо на бебе…

Всички замряхме, дори Мари престана да стене. Затова пък дочух отново онзи друг звук. Стържещия, шумолящ звук. Все по-близо. Сянката заобиколи ъгъла. Космите на врата ми се изправиха. Хърст вдигна лоста. Постепенно сянката се сви и се превърна в реална фигура. Дребна, облечена в сиво яке, розово долнище от пижама и маратонки. В едната си ръка държеше фенер, а в другата — пластмасова кукла.

— Мамка му — свали лоста Хърст.

— Жив да не бях — измърмори Флеч.

Аз се вторачих в сестра си.

— Какво правиш тук, за бога?

27.

Двамата седим в слабо осветената стая, мебелирана само с две масивни кожени кресла, ниска маса и бюро. Дъсченият под е застлан с протрит, но вероятно навремето скъп килим. По-голямата част от стените са заети от рафтове книги с овехтели, приятно износени подвързии.

Никога не вярвайте на човек, чиято библиотека е пълна с добре запазени книги. Този човек не е читател, а просто обича да пуска прах в очите. Вижте ме какъв литературен вкус имам. Вижте всички тези прославени автори, чиито творби притежавам. Читателят, от друга страна, захабява томовете, плюнчи страниците, попива всяка дума и нюанс. Дори да не можете да прецените една книга по корицата, винаги можете да прецените нейния собственик.

— И така. — Госпожица Грейсън поставя кафето на масата пред мен и се настанява на отсрещното кресло с чаша разтворима напитка против грип. — Разбирам, че имаш въпроси.

— Само няколко.

— Вероятно първият е дали просто не съм смахната старица с твърде много свободно време?

Вдигам кафето и отпивам. За разлика от рядката, кална водица, която ми е сервирала в училище, това тук е силно и ароматно.

— И това ми хрумна.

— Не се съмнявам.

— Вие ли ми изпратихте мейла?

— Да.

— Как ме открихте?

— Не беше трудно. Знаех, че си станал учител. Проследих те до последното ти училище, свързах се с канцеларията и обясних, че си кандидатствал за работа при нас, но съм ти изгубила контактната информация.

— Но това е било преди наистина да кандидатствам.

— Правилно.

Хрумва ми една мисъл.

— Те казаха ли ви обстоятелствата, при които съм напуснал?

— Споменаха нещо по въпроса.

— Значи сте знаели, че съм подправил препоръката до Хари?

В погледа ѝ проблясва искрица.

— Останах впечатлена от твоята изобретателност.

Трябва ми секунда да го преглътна. Значи ме е разигравала през цялото време.

— Ами папката?

— Аз събрах материалите в нея, а Маркъс я остави под статуята. Реших, че така ще привлече по-малко внимание.

— Но съобщението дойде от неговия телефон…

— Стар апарат, който той не използваше. Докато не му счупиха новия айфон.

— Но защо? Защо сте си дали целия този труд? Вместо да разигравате театър, не беше ли по-лесно просто да ми се обадите?

— Ако ти се бях обадила, щеше ли да дойдеш?

— Може би.

— И двамата знаем, че не е вярно.

Тонът ѝ е остър и аз се сконфузвам като ученик, хванат в провинение.

— За толкова години работа с деца научих някои неща — продължава тя. — Първо, никога не ги питай директно, защото само ще те преметнат. Второ, винаги ги карай да мислят, че идеята е тяхна. И трето, направи така, че да им е интересно. Тогава сами ще дойдат при теб.

— Забравихте четвъртото — никога не им давай да палят собствените си пръдни.

— Винаги си използвал сарказма като защитен механизъм — усмихва се леко тя. — Още от момче.

— Изненадан съм, че ме помните като момче.

— Помня всички ученици.

— Впечатляващо. Аз съм позабравил дори компанията си от последната година.

— Стивън Хърст — умен, садистичен, с пълна липса на морал. Опасна комбинация. Ник Флечър — без много мозък под шапката, затова пък с излишък от агресия. Жалко, че така и не откри по-добър начин да я канализира. Крис Манинг — блестящ, страдащ, изгубен. Винаги в търсене на непостижимото. И ти — скритата лимонка. Вечно отбиващ ударите с думи. Ако изобщо може да се каже, че Хърст имаше приятел, ти беше такъв. Беше му по-необходим, отколкото осъзнаваше.

Преглъщам буцата в гърлото си.

— Пропускате Мари.

— А, да. Красиво момиче, по-интелигентно, отколкото се изкарваше. И винаги знаещо как да постигне целта си, още тогава.

— Но вече не сме деца.

— Вътрешно всички си оставаме деца. Със същите страхове, същите радости. С единствената разлика, че сме по-високи на ръст и по-умели в прикриването.

— Вие самата се оказахте доста умела в него.

— Не съм имала за цел да те заблуждавам.

— А каква беше целта ви?

— Да те убедя да се върнеш. И ето че я постигнах. — Тя започва да кашля, вади от ръкава си кърпичка и си прикрива устата. — Предполагам, че си стигнал до мен чрез Маркъс? — пита, след като кашлицата утихва.

— Той се притесняваше да не ви причини неприятности. Уверих го, че всичко ще е наред, стига да ми каже истината.

— Маркъс е добро момче — кимва тя. — И мой кръщелник, както сигурно също ти е казал.

— Да. Не съм очаквал, че сте близка с майка му…

— Рут страдаше ужасно в училище. След като един ден я спасих от тормоз, станах нещо като нейна довереница.

Сещам се за всички онези деца, които съм виждал в кабинета ѝ. Онези, на които се опитваше да помогне. Не е кой знае колко, но когато си подгонен и уплашен, една малка добрина може да означава всичко.

— Поддържахме връзка и след като Рут завърши — продължава госпожица Грейсън. — А щом се родиха Лорън и Маркъс, тя ме помоли да стана тяхна кръстница. Понякога ги гледах през почивните дни, докато тя ходеше да чисти. Децата ме обикнаха, особено Маркъс. Той и до днес ме посещава за чай два пъти седмично. Умен младеж е, а и споделяме някои общи интереси.

— Като например местна история?

Нова мимолетна усмивка.

— Между другото.

— Значи сте го използвали?

— Той сам пожела да помогне. Но не е в течение с всичко, ако това си мислиш.

— О, нямате и представа какво си мисля.

— Защо тогава не ми кажеш?

Отварям уста и си давам сметка, че и сам не знам какво мисля.

— Прочел си нещата в папката, предполагам — подсказва ми тя, отпивайки от лимоновата си напитка.

— Повечето.

— Бяха ли интересни?

— Арнхил има мрачна история — свивам рамене. — Както много други градове.

— Но повечето градове не са стари колкото него. Хората смятат, че е възникнал около мината, но това не е вярно. Бил е тук дълго преди нея.

— Е, и?

— Защо едно населено място се появява в средата на нищото?

— Заради хубавата гледка?

— Обикновено по практични съображения. Чиста вода, плодородна земя. Но понякога има и други причини.

Други причини. Усещам хладна тръпка, сякаш внезапно е влязло течение.

— Например?

— Прочете ли материалите за Езикарая Хирст и процесите срещу вещиците?

— Сториха ми се по-скоро легенда, или измислица.

— В легендите често има зрънце истина.

— А каква е истината за Арнхил?

Тя улавя чашата си с две ръце. Силни ръце, минава ми през ума. Уверени. Стабилни.

— Ти посети гробището в църковния двор. Забеляза ли нещо да липсва?

— Малките деца. Бебетата.

— Да, това е очевидното.

— Очевидното?

— Както сам отбеляза, Арнхил има мрачна история. С много смърт. И все пак едва деветдесет души почиват там.

— Старите гробове не се ли използват отново след време?

— Да, но дори ако се вземе това предвид, а също и фактът, че след войната повечето покойници са погребвани в други гробища или кремирани, има разминаване. Грубо казано, мъртъвците са повече от местата. Къде тогава са се дянали?

Изведнъж осъзнавам какво прави тя. Води ме накъдето желае, но бавно и внимателно, по заобиколен маршрут, за да не разбера къде точно отиваме. Досега.

— Мисля, че са били отнасяни на друго място — казва след кратка пауза. — Място, което тукашните жители са смятали за специално. А преди двайсет и пет години ти и твоите приятели сте го открили.

Местата също имат тайни. Подобно на хората. Просто трябва да копаеш по-дълбоко. В земята, в живота, в човешката душа.

— Как разбрахте?

— Наблюдавала съм много млади хора. Виждала съм как растат, женят се, раждат свои деца. Но някои така и не стигнаха дотам. Като Крис. Той идваше понякога да поседи в моя кабинет. Преди Хърст да го вземе под крилото си.

В съзнанието ми изниква глухото тупване. Разширяващият се рубинен ореол.

— Не си спомням да…

— Защото бе твърде зает да претичваш покрай мен с надеждата, че няма да те спра заради маратонките или разпасаната униформа.

Едва не се усмихвам. Миналото… Как само няколко небрежно подхвърлени думи са способни да го върнат. Само дето думите на госпожица Грейсън изобщо не са небрежни. Тя е чакала дълги години да ги изрече.

— Няколко дни преди да умре — продължава, — Крис дойде да ме види. Искаше да поговори с някого. За вашата находка.

— Каза ли ви какво се случи?

— Една част. Но ми се струва, че има и още, нали, Джо?

Винаги има още. Просто трябва да копаеш. И колкото по-надълбоко стигаш, толкова по-тъмно става.

— Да — кимвам.

— Защо не ми разкажеш?

28.

1992

Ани се озърна наоколо, а очите ѝ изглеждаха като огромни кухини на фона на дребното личице.

— Дойдох след теб.

— Не думай! И откъде-накъде?

— Исках да видя какво си намислил. Това черепи ли са? Истински? — Гласът ѝ леко потрепери и тя притисна Аби Очичките по-плътно към гърдите си.

— Трябва да се прибираш — пристъпих с куцане напред и я улових за ръката. — Хайде.

— Чакайте — препречи пътя ни Хърст.

— Какво?

— Ами ако ни издаде?

— Тя е само на осем.

— Именно.

— Няма да кажа нищо — избъбри Ани.

— Чу ли? А сега ме остави да я изведа оттук.

Погледите ни се кръстосаха. Не съм сигурен какво щях да направя, ако Мари не беше простенала от ъгъла:

— Не ми е добре, Стив. Искам да си вървя у дома.

— Тъпа крава — изплю се Флеч, но без особен ентусиазъм.

Виждах, че Хърст се колебае. Погледна към Ани и мен, после отново към Мари и накрая изръмжа:

— Добре. Махаме се, но ще дойдем пак. И няма да си тръгна, без да взема нещо за спомен.

— Не! — обади се за първи път Крис. — Не бива да изнасяш нищо оттук.

— И защо не, Пухи? — пристъпи заплашително към него Хърст. — Всичко това сега е наше. Ние го притежаваме.

Не, рекох си отново. Човек няма начин да притежава това място. То може да ти позволи да мислиш така. Може дори да иска да мислиш така. За да те привлече. Да те подмами тук долу. За да притежава теб.

— Крис е прав — намесих се. — Какво ще стане, ако някой пита откъде сме се сдобили с човешки кости?

— Няма да пита, защото ще си траем — извърна се Хърст към мен. — И никой няма да ми казва какво да правя и какво не, ясно ли е, Джоуи?

Той вдигна отново лоста и аз усетих как Ани трепна. Стиснах по-здраво ръката ѝ. После по лицето му се разля бавна усмивка.

— Дай раницата — каза, като без да чака разрешение, я свали от раменете ми и я подхвърли на Флеч. — Да се запасим с малко трофеи. Можем да палим в тях свещи и да изкарваме акъла на хората в Деня на Вси светии.

Флеч коленичи и взе да събира черепи, а Хърст се върна при стената и започна трескаво да кърти кости с помощта на лоста.

Ани ме подръпна за дрехата.

— На Аби Очичките не ѝ харесва тук.

— Кажи ѝ, че всичко е наред. Ей сега си тръгваме.

— Не, не е наред. Тя казва, че има неща в сенките, които се движат. — Сестра ми изведнъж потръпна и наостри уши. — Какво беше това?

Вече нямаше място за съмнение. Стържещият, шумолящ звук бе навред около нас. И не се дължеше на прилепи, нито на плъхове. Те бяха твърде големи и тромави. А това бяха дребни, но многобройни същества. Пълчища от твърди черупки и сновящи крачка.

Насекоми, досетих се в последната секунда. Насекоми.

Хърст заби лоста в скалата и напъна, за да извади една особено упорита кост.

— Мамка ти! — възкликна изведнъж.

Стената изригна в маса от лъскави, черни телца. Хлебарките прииждаха на талази, като оживял нефт. Изливаха се от зейналата дупка и падаха със стотици по пода. Някои плъзнаха по лоста, а оттам по ръцете на Хърст. Той го захвърли и взе да се отърсва, сякаш играеше някакъв обезумял танц.

В другия край на пещерата Флеч изруга. Черепът, който се канеше да вземе, помръдна. От отворените челюсти и очните му гнезда бликаха хлебарки. Другите, въргалящи се по земята, също леко се местеха, побутвани от безбройните телца.

Флеч пусна черепа и припряно се изправи на крака, но в бързината изпусна фенера. При падането той угасна, потапяйки половината пещера в мрак.

— Нищо не виждам — закрещя Мари пронизително и истерично. — Ужас, ужас, ужас. Проклетите гадини ме лазят. Помогнете ми. Помощ!

В моето собствено гърло се надигаше вик, но трябваше да мисля за Ани. Тя се притискаше към мен, ни жива ни умряла. Прегърнах я и прошепнах в косите ѝ:

— Не се плаши. Това са просто хлебарки. Ще се махнем оттук.

Заотстъпвах назад към стъпалата, където Крис все още стоеше като истукан. Фенерът, висящ безсилно от ръката му, осветяваше малък участък от движещия се под. Хитиновите черупки звучно пращяха и пукаха под краката ни. В този момент бях благодарен за тежките ботуши, в които бях натъпкал джинсите си, макар че твърдата кожа болезнено притискаше подутия ми глезен. До мен Ани скимтеше като уплашено животинче.

Почти бяхме стигнали, когато от мрака ни доближи фигура. Хърст. В оскъдното сияние на моя челник лицето му жълтееше, лъснало от пот. Беше изпаднал в паника и това ме притесни повече от всичко.

— Дай каската — пресегна се той.

— Остави ме — извъртях се, но изпуснах Ани.

— Дай ми я, ти казвам! — Той блъсна силно гърба ми в стената. Главата ми издрънча в каската. Чух нещо да пропуква. Челникът примигна колебливо, после угасна. Тъмнината ни обгърна като лепкаво черно наметало.

— Шибан тъпак! — оттласнах го от себе си. Отчаянието ме сграбчи за гърлото. Трябваше да се махаме оттук. Веднага. — Ани?

— Джоуи? Къде си, не те виждам. — В гласа ѝ напираха сълзи, но тя все още се мъчеше да бъде смела.

— Тук съм — закуцуках към нея. — Включи си фенера.

— Не мога. Изгубих го.

— Няма нищо… — Протегнах ръка и пръстите ми докоснаха нейните.

— Нееее! — разнесе се писъкът на Мари в мрака.

Усетих свистене във въздуха и нещо профуча край лицето ми. Препънах се и паднах тежко на лакът. Прониза ме болка, но нямах време да ѝ обърна внимание, защото тъкмо тогава чух друг писък — остър, болезнен, ужасяващ.

— АНИ?!!

Запълзях по пода, сред твърдите черупки на пъплещите насекоми. Напипах нещо метално. Фенерът на Ани. Грабнах го, натиснах бутона и осветих наоколо.

Съзнанието ми се завъртя като вихрушка, а сърцето едновременно спря и избухна в гърдите ми. Ани лежеше на земята на малка безформена купчинка, все още стискайки Аби Очичките. Пижамата ѝ се бе запретнала, разкривайки тънките изпоцапани крака. Лицето и косата ѝ бяха покрити с нещо тъмно, червено и лепкаво.

Хвърлих се към нея и я улових неловко в прегръдките си. Беше толкова лека и слабичка, като перце. Миришеше на шампоан и чипс със сирене и лук. Около нас пълчищата от хлебарки започваха да се оттеглят, да потъват обратно в стените, сякаш знаеха, че са свършили работата си.

— Стана случайно…

Вдигнах фенера. Хърст стоеше на две-три крачки пред мен. Мари се бе вкопчила в ръката му. Лостът се въргаляше на пода пред него. Спомних си свистенето покрай лицето си. Погледнах отново сестра си, от чиито коси се процеждаше кръв.

— Какво си направил?

Яростта се надигна в гърлото ми като пареща, черна жлъч. Искаше ми се да се хвърля върху него и да блъскам главата му в скалата, докато не стане на каша от мозък и късчета кост. Да грабна лоста и да го забия в червата му.

Но едно ме възпираше. Ани. Навехнатият ми глезен пулсираше. Сам трудно щях да изкача стълбите, да не говорим с нея на ръце. Дори не бях сигурен дали трябва да я местим. Беше ми необходима помощта на Хърст и останалите.

— Дайте ми нещо за кръвта.

Хърст смъкна вратовръзката, вързана на челото му, и ми я хвърли. Изражението му беше замаяно, сякаш се е събудил от кошмарен сън само за да разбере, че не сънува.

— Не исках да…

Не е искал да нарани Ани. А само мен. Но в момента имах по-належащи грижи. Притиснах вратовръзката към главата на Ани. Не изглеждаше добре. Никак не изглеждаше добре.

— Мъртва ли е? — попита Флеч.

Не, помислих си. Не, не, не. Не и моята сестричка. Не и Ани.

— Повикайте линейка.

— Но… тогава ще трябва да обясняваме.

— Какво значение има?

Вратовръзката беше цялата прогизнала и аз я захвърлих настрани.

— Флеч е прав — измърмори Хърст. — Ще задават въпроси. Трябва ни някаква история.

— История? — вторачих се в него. С крайчеца на окото си видях Крис да помръдва. Наведе се, взе нещо от земята, а после пак потъна в сенките. — Кажете им каквото щете, за бога. Само доведете помощ. Веднага.

— Какъв е смисълът, ако е мъртва? — Отново проклетият Флеч. — Не я чувам да диша. Погледни я само. Виж ѝ очите.

Не исках да гледам. Защото вече я бях видял. Тя е в безсъзнание, повтарях си. Просто в безсъзнание. Защо тогава очите ѝ са затворени? Защо крехкото ѝ телце е по-хладно на допир?

Хърст прокара пръсти през косата си, размишлявайки. Това не ми хареса. Започнеше ли веднъж да мисли, да крои как да отърве собствената си кожа, бяхме прецакани.

— Полицаите ще искат да знаят какво се е случило.

— Моля ви — простенах отчаяно. — Та това е сестра ми.

— Стив — докосна го по ръката Мари. Почти бях забравил за присъствието ѝ. Хърст я погледна и нещо сякаш премина помежду им.

— Добре — кимна той. — Да вървим.

Опитах се да срещна очите на Мари, да изразя благодарността си, но тя сведе лице. Все още имаше посърнал, презеленял вид. Всички затътриха нозе към стълбите. Никой не предложи да остане с мен, дори Крис. Но не възразявах да останем само двамата с Ани. Както винаги сме били.

В подножието на стъпалата Хърст поспря, сякаш искаше да ми каже нещо. Ако го бе сторил, навярно щях да се нахвърля върху него и да изтръгна сърцето му с голи ръце. Но той премълча. Обърна се мълчаливо и изчезна в мрака.

Останах коленичил върху студения под, положил отпуснатото тяло на Ани в скута си. Подпрях фенера на стената до мен, насочен нагоре. Отвред ни обграждаха размазани трупчета на хлебарки. Все още чувах тихото шумолене на насекомите в стените, но се стараех да не мисля за тях, а да се съсредоточа върху изкачващите се стъпки на другарите си. И да не забелязвам онова, което липсваше.

Звукът от нейното дишане.

Струваше ми се, че те едва-едва се движат. По-бързо, подканях ги в ума си. По-бързо. След известно време крачките им почти заглъхнаха и реших, че трябва да са наближили изхода. Оттам нямаше да им отнеме много време да притичат до града, до първите къщи, до някой уличен телефон. Да се обадят на бърза помощ. Болницата се намираше на близо двайсет километра, но линейките разполагаха със светлини, сирени, а и щом узнаеха, че става дума за дете…

Звук. Или по-скоро ехо. Далечно, но достатъчно звучно, за да стигне до ушите ми. БАММ. Като от падане на тежък предмет или захлопване на метална врата. БАММ.

Или капак на люк.

БАММ.

— Не… — прошепнах, взирайки се нагоре в мрака.

Не можеха. Не биха го направили. Нито дори Хърст.

Нима?

Ще си траем. Трябва ни някаква история. Ще задават въпроси.

БАММ.

Кой би разбрал къде сме? Кой би ни открил?

Помъчих се да разсъждавам трезво. Може би грешах. Може би затваряха капака за наша безопасност или за да не падне някой в дупката. Но колкото и да се стараех, всичко се свеждаше до същия тежък, металически звук:

БАММ.

В този миг разбрах неща, които никое петнайсетгодишно момче не бива да разбира. За човешката природа. За самосъхранението. За отчаянието. Паниката се надигна в мен като вълна, изпълваща гърлото ми, задушаваща. Притиснах сестра си по-силно, поклащайки се напред-назад.

Ани, Ани, Ани.

БАММ.

А сега се чуваше и друго. Стържене и шумолене. Хлебарките. Те пак излизаха от стените. Връщаха се за нас.

Мисълта за тях ме изтръгна от вцепенението.

Не биваше да оставаме тук. В очакване на помощ, която надали щеше да дойде.

Трябваше да се движим. Да излезем навън.

Положих внимателно Ани на земята и се изправих. Ако не стъпвах прекалено силно върху десния крак, що-годе можех да се движа. Наведох се да я взема отново и тогава си дадох сметка, че не ми остава свободна ръка, с която да държа фенера. Поколебах се. Хлебарките шумоляха. Накрая стиснах фенера между зъбите си, улових сестра си под мишниците и преодолях заднишком първите няколко стъпала, влачейки подире си безжизненото ѝ тяло. Тя беше лека, но и аз едва се крепях. Кръстът ѝ постоянно се оголваше и нежната ѝ кожа се триеше в грубата скала. Час по час оправях дрехите ѝ, което бе глупаво, защото пилееше време и сили.

Скоро болката в глезена ми се усили, а главата ми взе да се мае. Спрях да си поема дъх, сетне направих поредната крачка назад. Този път ръбът на стъпалото се отрони под петата ми и изведнъж изгубих опора и полетях. Отново. Вкопчих се в Ани, но така нямаше как да омекотя падането. Ударих силно главата си и всичко пред мен се завъртя, а после изчезна.

Този път беше различно. Тъмнината бе по-дълбока. По-студена. Можех да я усетя как се движи около мен, вътре в мен. Да пъпли по кожата ми, да изпълва гърлото ми, да слиза надолу чак до…

Отворих рязко очи. Започнах да размахвам ръце, да се удрям и търкам по главата и лицето. Смътно долових как насекомите се оттеглят, как морето от лъскави черупки се отдръпва обратно в скалата. Фенерът лежеше до мен, пръскайки слабо, жълтеникаво сияние. Явно в батерията не бе останал много живот. Колко ли време бях останал в несвяст? Секунди? Минути? Часове? Лежах проснат в подножието на стъпалата. Усещах тялото си странно олекнало. Сякаш някой бе снел бреме от мен.

Ани.

Повдигнах се на лакът. Тя не лежеше върху мен. Нито до мен или където и да било наоколо. Какво, по дяволите…

Взех фенера и станах на крака. Глезенът ми все още се обаждаше, но поносимо. Или беше изтръпнал, или аз свиквах с болката. На тила си напипах голяма цицина от падането, но нямах време да мисля за нея.

Ани. Огледах предпазливо пещерата. Черепите и костите бяха все така пръснати наоколо. По-дребните късчета хрущяха под подметките ми.

— Ани?

Отвърна ми само ехото на собствения ми глас. Празно. Кухо. Тук няма никой освен теб и мен, сякаш ми казваше то. Никой, освен нас двамата.

Невъзможно. И все пак, щом я нямаше, обяснението бе само едно — трябваше да се е измъкнала.

Опитах да възстановя случката в паметта си. Аз така и не видях Хърст да я удря. Вярно, имаше много кръв и тя лежеше в безсъзнание, но раните на главата кървят обилно, нали? Дори ако са малки. Бях го чел някъде. Вероятно не е била ранена толкова зле, колкото съм предположил.

Нима? А защо тогава бе хладна на пипане? И защо не дишаше?

Сбъркал съм. Въобразил съм си от уплаха. В тъмнината не се виждаше добре, а и всички си бяхме глътнали езиците. Имаше и друго. Аби Очичките. Колкото и да се озъртах, не намирах куклата никъде. Бях я оставил тук долу, а сега липсваше. Значи Ани трябваше да я е взела.

Хвърлих последен поглед на пещерата и се насочих отново към стълбите. Този път се катерех по-бързо, тласкан от надеждата и отчаянието, и не след дълго се промуших през процепа към горното, по-малко помещение. То също беше празно. Мъждивата светлина на фенера примигна. Може би щеше да издържи до вкъщи, а може би не.

Вкъщи. Възможно ли бе Ани да се е прибрала?

От старата мина до нашия дом се стигаше за десетина минути. Ако бе излязла през люка, нищо чудно вече да се намираше там и да разказваше на татко за нашето приключение. В такъв случай ме чакаше един хубав пердах, но тъкмо тогава нямаше да имам нищо против.

Изкачих се по металната стълба. Капакът бе наполовина отворен (още нещо, за което явно се бях заблудил). Не напълно, но достатъчно, за да се промуши Ани, а дори и аз. Излязох на свежия нощен въздух. От първите няколко вдишвания ушите ми забръмчаха, а главата ми отново се замая. Наведох се и опрях длани на коленете си. Трябваше да се стегна. Поне докато не стигна у дома.

Прекосих камарите от сгурия и се промъкнах през дупката в телената ограда. На първата пресечка от града фенерът най-сетне угасна, но вече не ми беше нужен, защото имаше улични лампи, а и тук-там прозорците все още светеха зад спуснатите завеси. Кое ли време беше? Колко дълго бяхме прекарали там долу?

Щом стигнах нашата къща, заобиколих и влязох през задния двор. Едва на прага осъзнах, че съм облечен с куртката и ботушите на татко. Свалих ги бързо, хвърлих ги в бараката и закуцуках обратно, обут само с пробитите си чорапи. Натиснах бравата на кухненската врата. Отключено. Нищо чудно, защото татко обикновено бе твърде пиян, за да заключва.

На минаване покрай всекидневната надзърнах вътре. Телевизорът все още работеше, а баща ми хъркаше, проснат на креслото пред него. В краката му се въргаляше цяла колекция от празни бирени кутийки.

Стигнах на пръсти до стълбите и като се подпирах на парапета, повлякох разнебитено тяло нагоре. Гадеше ми се от изтощение, но трябваше да видя Ани. Да се уверя, че се е прибрала. Тихичко открехнах вратата на стаята ѝ.

Облекчение. Огромно. Замайващо.

На светлината от антрето смътно се забелязваха очертанията на тяло, завито под юрганчето с картинки на Малкото пони. Изпод горния му край се подаваха разрошени кичури тъмна коса.

Тя беше тук. Успяла бе да се добере до вкъщи. Всичко беше наред.

В този миг почти можех да повярвам, че цялата случка от вечерта е била само лош сън.

Започнах да притеглям вратата към себе си.

И спрях. Не съм ли си помислил, че е малко странно Ани да легне веднага, без да опита да разбуди нашите, да им каже, че съм в беда? Не съм понечил да вляза и да видя как е? Все пак тя бе получила нараняване на главата. Трябваше да вляза и да проверя дали е контактна, дали е в съзнание…

Трябваше, трябваше, трябваше.

Но не го направих.

Просто затворих и се прибрах в своята стая. Смъкнах мръсните дрехи от гърба си и ги метнах в коша за пране. Нещата все някак ще се подредят, казах си. Ще съчиним някаква история на сутринта. А аз ще скъсам веднъж завинаги с бандата на Хърст. Ще прекарвам повече време със сестра си. Ще ѝ се реванширам. Наистина, наистина.

Сринах се в леглото. Мимолетна мисъл, като мека сива пеперуда, изпърха за кратко в съзнанието ми. Свързана със спящата Ани. С нещо важно, което липсваше. Но преди да успея да я уловя, тя изчезна. Стопи се яко дим. Придърпах завивките под брадичката си и затворих клепачи…

29.

— И на сутринта нея я нямаше?

— Изобщо не се беше прибирала. Купчината в леглото беше от играчки, а косата — на кукла. — Поклащам глава. — Купчина шибани играчки. Трябваше да се досетя. Трябваше да проверя.

— Доколкото разбирам, ти самият не си бил съвсем адекватен след падането.

Но това не пречеше да забележа какво липсва. Аби Очичките. Аби Очичките не беше на мястото си до леглото. Ани никога не би я зарязала. Щеше да я донесе обратно.

— Какво се случи после? — пита госпожица Грейсън.

— Извикаха полиция. Организираха групи за търсене. Аз се опитах да им кажа. Да обясня как понякога Ани ме следва до старата мина. Че трябва да търсят там.

— Но не им разкри какво се е случило?

— Исках, но дотогава Хърст вече бе казал на полицаите, че вечерта всички сме били у тях. Баща му бе потвърдил. Щеше да бъде моята дума срещу тяхната. Никой нямаше да ми повярва.

Госпожица Грейсън кимва и аз си мисля: Тя знае. Знае, че съм лъжец и страхливец.

— И не се върна да я потърсиш?

— Не можех да се измъкна, а и не ме пускаха да се присъединя към издирвателните отряди. Оставаше само да се надявам, че ще намерят люка, или нея самата.

— Някои места трябва да искат да бъдат намерени. Също като хората.

Ще ми се да пусна репликата покрай ушите си като брътвеж на изкуфяла старица, но знам, че тя е права. Не Крис откри онази пещера, а тя откри него. И ако не желаеше някой да влиза вътре, никога нямаше да му се покаже.

— Щях да си призная — уверявам я. — Да отида в участъка и да разкажа всичко.

— Какво те спря?

— Тя се прибра.

И всички заживяха щастливо.

Само дето никога не става така. Да, моята сестричка се върна. Седеше в стаята за разпити, наметната с твърде голямото синьо одеяло, и клатеше крака, притиснала здраво Аби Очичките към гърдите си. А после ми се усмихна.

И аз с ужас разбрах кое не е наред. Кое никак не е наред.

Главата на Ани. Къде беше раната? Кръвта? Единственото, което се забелязваше, бе малък червеникав белег на челото ѝ. Нима можеше да е заздравяла толкова бързо? Или бях сгрешил? Бях си въобразил, че е пострадала толкова тежко? Не знаех. Вече нищо не знаех.

— Джо?

— Нещо се бе случило със сестра ми — произнасям бавно. — Не мога да обясня какво, но вече не беше същата. Не беше моята Ани.

— Разбирам.

— Съмнявам се — отвръщам сърдито. — Никой не разбира. А аз прекарах двайсет и пет години в опити да забравя. Казахте, че знаете какво се е случило със сестра ми. Не знаете нищо.

Тя ме оглежда, спокойно и оценяващо. После става и отива до бюрото. Отваря страничната вратичка и вади бутилка шери и две чаши. Пълни ги до ръба, подава ми едната и се връща на своето място с другата. Не съм фен на шерито, но отпивам глътка. Голяма.

— Някога и аз имах сестра — казва.

— Не знаех…

— Беше мъртвородена. Когато я видях, изглеждаше като заспала, с единствената разлика, че не дишаше, нито издаваше звук. Помня как акушерката — възрастна жена — я пови и я положи в прегръдките на майка ми. А сетне каза нещо, което тогава не разбрах: „Не е нужно да става така. Знам място, където можеш да отнесеш бебето, да си го върнеш обратно“.

Ще ми се да направя язвителен коментар. Нещо силно и пиперливо. Да ѝ кажа, че е била още малка и е схванала погрешно думите. Че с времето спомените омекват като пластилин и съзнанието ни може да ги моделира както си ще.

Но не успявам. Отново усещам студеното течение. Като от отворен прозорец.

— Какво направи майка ви?

— Каза на жената да се маха. И никога повече да не говори такива неща.

— А вие не питахте ли по-късно родителите си?

— Те дори не споменаваха за сестра ми. Хората избягват да обсъждат смъртта. Тя е като мръсна тайна. И все пак, в известен смисъл е най-важната част от живота. Без нея съществуването ни щеше да е немислимо.

Гаврътвам остатъка от шерито си.

— Защо поискахте да се върна?

— За да попречиш на историята да се повтаря.

— Няма начин. Историята винаги го прави. Ние само се преструваме, че се учим от грешките си. Всъщност всеки път си мислим, че ще бъде различно. А то не е.

— Ако наистина го вярваше, нямаше да бъдеш тук.

Изсмивам се гръмко.

— Точно сега и аз нямам представа в какво вярвам, нито защо съм тук.

— Тогава нека ти помогна. Смятам, че Джеръми Хърст е намерил друг проход към пещерата, която сте открили. И че води деца там долу. Завел е Бен и нещо му се е случило, точно както на сестра ти.

— Добре, съжалявам за това. Съжалявам за Бен. Също и за Джулия. Но не знам какво очаквате от мен да направя.

— Не става въпрос само за Бен и Джулия.

— А за какво тогава става въпрос?

— За Стивън Хърст.

Челюстта ми неволно се стяга.

— Той пък какво общо има?

— Вече от години възпрепятства изграждането на градския парк. Измисля всякакви поводи да бави проекта.

— Чух, че идеята му била да застроява терена с къщи.

— Той иска хората да си мислят така. Но всъщност брани онова, което е под земята.

— Защо?

— Мари е тежко болна.

— От рак, знам.

— Злокачествен рак. Остават ѝ месеци живот, може би седмици. Вече си отива.

Спомням си сцената в бара, накарала посетителите да притихнат. Мари няма да умре. Аз няма да позволя това да се случи.

— Не — поклащам глава. — Дори Хърст не е чак толкова побъркан.

— Но е отчаян. А отчаяните хора опитват всичко. Надяват се на чудо. — Тя се навежда напред и поставя сухата си хладна ръка върху моята. — Естествено, то рядко им се случва. Сега разбра ли защо поисках да се върнеш?

Аз разбирам и от това в гърдите ми се образува огромна, хладна празнина.

— Той иска да я спаси — промълвявам.

— А ти вероятно си единственият човек, способен да го спре.

30.

Разположил съм се на дивана, а на масичката пред мен стоят чаша бърбън и тестето карти. Още не съм докоснал нито едното, нито другото. Камината не е запалена и стаята тъне в мрак. Още не съм свалил палтото си. Студено е, но тук винаги е така.

В слабото сияние на луната, нахлуващо през кухненския прозорец, виждам Аби Очичките, седнала на креслото отсреща, да ме съзерцава със своя нов и още по-кошмарен взор.

Тя не е единствената ми компания. Не става дума само за стържещите, шумолящи звуци, с които вече съм свикнал. Наоколо има и нещо друго. Мълчаливо, но дебнещо. Отварям тестето карти — за пръв път от много време — и започвам да ги размесвам.

— Това не е мой проблем, ясно?

Запращам репликата в мрака и чакам то да ми възрази. Отговор няма, но усещам очите му върху себе си, пълни с чернота.

— Вече веднъж опитах да се намеся, но не се получи.

Тъмнината настръхва, шумоленето се усилва. Явно съм казал нещо дразнещо и неуместно. Раздавам картите на четиримата невидими играчи. После посягам към чашата и я гаврътвам наведнъж, черпейки фалшив алкохолен кураж.

— Не дължа нищо на Хърст. Да прави каквото ще. Да си троши главата. Не ме е грижа.

Само че не е точно така, нали, Джо, смъмря ме тъмнината като родител, озаптяващ капризното си дете. Не става дума само за Хърст, а и за Мари. За едно момиче, към което някога изпитваше чувства. За една жена, която умира и заслужава да си отиде в мир от този свят. Защото има неща, по-лоши от смъртта. Знаеш, че онова, което се връща, вече не е същото. А ти си единственият, способен да го спре.

Опитвам да се държа твърдо, но тъмнината не трепва, не отстъпва. Напротив, приближава още повече, притиска ме като нежелана любовница. И сега виждам, че нещо друго се спотайва в нейните дипли. Фигури, смътни сенки в сенките. Да, мъртвите никога не ни напускат. Те са вътре в нас, във всичко, което вършим. В нашите сънища и кошмари. Представляват част от нас. А също от нещо по-голямо. От цялото това място. От нашата земя.

Ами ако земята е прогнила? Ако нещата, които садим в нея, порастват обратно пълни с отрова? Мисля си как никога не можеш да направиш същия снежен човек или как образите на видеокасетите, които приятелят на татко копираше, винаги излизаха мъгляви и размити. Има някои неща — красиви, съвършени неща, — които не можеш да пресъздадеш, без да ги развалиш.

Чувам движение. Проскърцване на врата, тихи приближаващи стъпки. Но съм готов.

— Какво искаш от мен? — питам. — Какво да направя?

— Ами като за начало, запали шибаните лампи.

Скачам и се обръщам. В същия миг стаята се облива в светлина.

— Божичко — закривам очи като вампир, огрян от гибелните лъчи на утрото.

Надзъртам предпазливо между пръстите си. Брендън стои на прага в цялото си великолепие, издокаран в маскировъчно яке, провиснал пуловер, панталон от рипсено кадифе и протрити бели маратонки. През рамото му е преметнат голям сак. Очите му ме гледат изпитателно сред безпорядъка от разчорлена брада и коса.

— Да не си мръднал? Защо седиш в тъмното и си говориш сам?

Поклащам възмутено глава.

— Теб не са ли те учили да чукаш, преди да влезеш?

Брендън прави ужасно кафе, а и вече е след полунощ — не точно моят любим час за ободряващата напитка. Но съм толкова изтощен и объркан, че нямам сили да възразя. Той се появява от кухнята с две големи порцеланови чаши, тръсва едната пред мен и се озърта в хаоса за място, където да седне.

— Харесва ми как си подредил квартирата си.

— Нарича се деконструкция.

— Нарича се пълна лудница.

— Настанявай се — кимвам към креслото. — Аби Очичките обича компания.

— Надали има нужда да ти го натяквам, но да говориш с едноока кукла, е още по-зловещо, отколкото да си говориш сам. — Той я взема и с леко потреперване я поставя на пода. После сяда, греейки длани върху кафето си. Сакът лежи в краката му.

— Очаквах куриер, а не лична доставка — отбелязвам.

— Пресметнах, че бензинът ще ми излезе по-евтино.

— Ти нямаш кола.

— Взех тази на сестра си.

— Ами работата?

— Реших да пропусна един ден. И се радвам, че го направих. Защото изглеждаш като сдъвкан и изплют, приятелю. Провинциалният въздух не ти понася добре.

— Е, няма да го дишам още дълго. — По една или друга причина, добавям си наум.

— Значи планът ти е на път да се осъществи?

— Нещо такова.

— А защо си извадил картите?

Хвърлям поглед към раздаденото тесте и потърквам зачервени клепачи.

— Просто убивам времето.

— Значи не смяташ да си върнеш парите с игра на покер?

— Не, разбира се!

— Слава богу. Не ме разбирай погрешно, но хич не те бива за комарджия.

— И защо не ми го каза, преди да ми строшат краката за дългове?

— Човек трябва да узрее за някои съвети. — Той свежда очи към сака. — В такъв случай, следвайки пътя на дедукцията, предполагам, че решението се крие в тази торба тук?

— Браво, драги ми Уотсън.

— И как точно смяташ да го приложиш?

Опитвам да повдигна ефектно вежда, но упражнението се оказва непосилно за натъртеното ми лице.

— Някой ще ми плати много пари, за да не отнеса съдържанието ѝ в полицията. — Навеждам се и поставям сака върху масичката помежду ни. — Да си надзъртал случайно вътре?

— Предположих, че ако искаше да знам какво има, щеше сам да ми покажеш.

Дърпам ципа и внимателно вадя обемист предмет, загърнат в стара блуза. Разгръщам блузата, разкривайки два предмета, старателно съхранени в прозрачен найлонов плик.

Един лост и една тъмносиня училищна вратовръзка, пропита с тъмни петна от кръв. Кръвта на сестра ми. При внимателно вглеждане на нея се вижда избродирано име: С. Хърст.

— Какво, по дяволите, е това? — пита Брендън.

— Средство за разплата.

31.

1992

Не падането те убива, а приземяването.

Крис ми каза това.

Хората си мислят, че когато падаш от голяма височина, мозъкът ти блокира, преди да стигнеш земята.

Не е вярно. Разбира се, заради времето, нужно за обработка на информацията, мозъкът може и да не успее съзнателно да възприеме самия удар. Но това не означава, че не работи трескаво през целия път надолу.

До сетния миг.

В деня, когато Крис падна, последния час имахме английски в Блока. Правихме анализ на „Фермата на животните“. Никога не съм харесвал тази книга. Още от малък не съм фен на пресиления символизъм.

На петнайсет години считах, че историята със същия успех би могла да има човешки, а не животински герои. Не виждах смисъла от цялата алегория. Сякаш авторът си придаваше излишна важност, завоалирайки една твърде прозрачна фабула. Като илюзионист, показващ номер, който всеки от публиката разбира.

В случая Оруел не беше удачен илюзионист. Виж, „1984“ бе по-различен роман. Не престорен, а наистина прям, стряскащ и брутален.

Честно казано, точно на този урок не мислех твърде за книгата. В последно време ме занимаваха други проблеми. Ани се бе прибрала преди месец и първоначалната еуфория бе отминала, но все пак всички трябваше да сме щастливи. Нещата трябваше пак да са станали нормални. Но не бяха. Всъщност вече дори не знаех кое е нормално.

Първите няколко дни опитвах да говоря с нея. Да я накарам да ми разкаже случилото се в онази нощ. Но тя само ме гледаше с мътен, неразбиращ взор. Понякога се усмихваше или кискаше без причина. Звукът на смеха ѝ, така сгряващ преди, сега ме караше да настръхвам, като стържене с нокти по черна дъска.

Майка ми рядко се вясваше вкъщи и прекарваше повечето си време в грижи за баба, която още се оправяше след падането. Татко си взе отпуск, за да се грижи за Ани, докато тя отново не тръгне на училище. Или поне каза, но това беше лъжа. Една вечер видях от джоба на палтото му да се подава формуляр. В горния край пишеше „П45“. Знаех какво означава това — че е напуснал или са го уволнили. Напъхах го по-надълбоко в джоба му и не казах думичка на мама.

Доста неща премълчавах от нея. Не можех да ѝ ги кажа, защото не исках да я тревожа и огорчавам. А и се боях, че няма да ми повярва.

Като например че вече ми е противно да се прибирам след училище, защото татко е пиян, а къщата вони. Не само на алкохол, а на нещо по-лошо. Натрапчиво и сладникаво, като мърша. Една вечер мама дори ни накара да търсим дали някъде няма умряла мишка. След като не открихме нищо, само извъртя очи към тавана с думите: „Е, сигурно скоро ще изветрее“.

Не ѝ казах, че греши. Че миризмата не е от мишка, а от нещо друго, свило гнездо в къщата ни.

Не ѝ казах, че повечето нощи лежа буден и слушам шумовете, долитащи от стаята на Ани, намираща се до моята. Понякога беше песничката „Тя ще слезе от планината“, повтаряща се отново и отново.

А друг път се носеха ужасяващи стонове и писъци. Слагах си слушалките на уокмена или си запушвах ушите с възглавницата — каквото и да било, само да не ги чувам. На сутринта влизах в стаята ѝ, свалях от леглото пропитите с урина чаршафи и ги пъхах в пералнята, преди да отида на училище. Мама вероятно е смятала, че просто помагам на татко, а и действително, ако аз не се грижех за прането, той надали щеше да се сети.

Но истинската причина бе друга. Чувствах се отговорен. Такъв бе жребият ми. Покаяние. Наказание за онова, което бях сторил. Или по-скоро което не бях сторил. Не бях я спасил.

Не споменах на никого, че понякога подмокрях и собствените си чаршафи. Че подскачах и при най-лекия шум, защото се боях, че щом се обърна, ще заваря пред себе си Ани, стиснала куклата в прегръдките си. Да стои безмълвно, да се усмихва и да ме гледа с онези очи, твърде тъмни и твърде стари за осемгодишно дете.

Не исках да призная, дори пред себе си, че на моменти се боях до смърт от своята малка сестричка.

Удари звънецът за края на часа. Напъхах учебниците в чантата си и прибрах стола до чина. Съседният стол бе празен. По-рано го заемаше Крис, но от известно време той се бе оттеглил да седи сам, в дъното на стаята.

Аз нямах нищо против. Дори изпитвах облекчение, че няма нужда да говоря с него, да слушам обясненията и извиненията му за онази нощ. И не само това. Нещо ставаше с Крис и то не беше добро. Външният му вид бе по-занемарен от всякога. Заекването му се бе усилило и бе започнал да тананика и да си мърмори сам. А понякога внезапно спираше и започваше вманиачено да тръска ръкавите си, сякаш чистеше невидима мръсотия. Или насекоми.

Откакто не движеше с Хърст и не разполагаше с неговата закрила, гледаше да се измъква пръв от класната стая, за да избегне обидите и закачките, умишленото ръчкане и препъване. Аз не се застъпвах за него. Имах си достатъчно свои грижи. И онзи следобед, виждайки, че ме изчаква и тръгва редом с мен, попитах раздразнено:

— Какво има?

— Т-т-трябва д-д-да ти п-п-покажа нещо.

Дъхът му вонеше, сякаш не си бе мил зъбите, а от ризата му лъхаше на застояла пот.

— Какво?

— Н-н-не мога да т-т-ти кажа тук. Има п-п-прекалено много хора.

Стигнахме приземния етаж и излязохме през портала на двора. Край нас се тълпяха други ученици, кипеше обичайната гълчава в края на учебния ден. Виждах, че Крис съвсем си е глътнал езика от вълнение. Неволно изпитах жал към него.

— Просто дишай спокойно, става ли?

Той си пое няколко пъти дълбоко дъх. Аз чаках.

— Ела на г-г-гробището. Днес в шест. В-в-ажно е.

Понечих да изрека някакво оправдание, но после размислих. Какво друго можех да правя? Да седя у дома и да пазя татко да не заспи с цигара и да подпали къщата? Да наблюдавам Ани, която всъщност не беше Ани?

— Добре — въздъхнах. — Дано си струва.

Крис кимна, после наведе глава, сякаш се канеше да претичва през огнева зона, и изчезна зад ъгъла.

Докато нагласях чантата на рамото си, чух зад себе си смях. Обърнах се. Хърст тъкмо излизаше от сградата, а зад него, подобно на мазна сянка, се влачеше Флеч. Хърст се озърна наоколо, сетне се наведе и прошепна нещо в ухото му. Двамата отново се закискаха.

Стиснах юмруци така, че ноктите се впиха в дланите ми. Но какъв бе смисълът да се разправям с тях? Само щях да си навлека неприятности. Мама щеше да се разстрои. Татко да ми се кара. А Хърст щеше да спечели. Отново. Закрачих решително към изхода.

Но не се насочих директно към дома. Вече никога не го правех. Първо обикалях из улиците, ядях чипс на автобусната спирка, отбивах се на площадката (ако Хърст и Флеч не бяха там), изобщо търсех начини да отложа мига, в който щях да вляза в антрето и отново да се сблъскам с миризмата, с лепкавия мрак, с прокрадващия се студ, обвиващ всичко като пелена…

В джоба ми се въргаляха само няколко дребни монети, които не стигаха за почерпка, затова просто тръгнах по главната улица, подритвайки пред себе си празна кутийка от безалкохолно. Минах покрай затревения участък с бронзовата статуя на миньор. Отстрани имаше пейка, обикновено пустееща. Но днес на нея бе седнала самотна фигура, загърната в твърде голямо яке, с клюмнала глава и закрито от косата лице. Мари.

Не бяхме говорили от нощта в пещерата, а и не бях сигурен, че тя помни много от нея. Ще ми се да можех да кажа, че това я е принизило в моите очи, че я е смъкнало от пиедестала, на който я бях поставил. Но не беше така. Само при вида ѝ сърцето ми, а и други неща, все така трепваха.

— Добре ли си? — приближих неловко.

— Джо? — погледна ме тя през тъмните си кичури. После подсмръкна и избърса нос. Разбрах, че е плакала. След кратко колебание свалих чантата и седнах до нея.

— Какво има?

— Чувствам се като пълна идиотка — рече със задавен глас тя. — Заради станалото със сестра ти.

— Всичко е наред — уверих я, макар да не беше така.

— Там долу беше истинска лудница. Още не мога да повярвам, че я взехме за… — Тя млъкна и поклати глава, неспособна да довърши изречението. — Нямаш представа как исках да поговорим, но се боях.

— Бояла си се? От какво?

— Нищо, забрави.

Но треперещият ѝ тон и начинът, по който сякаш нарочно криеше лице зад бретона си, говореха друго.

— Какво ти е на окото? — попитах, осенен от внезапна догадка. Посегнах и отметнах косата ѝ зад ухото. Тя не ме спря. Дясното ѝ око бе насинено и подуто.

— Какво се случи?

— Скарахме се. Той не го направи нарочно.

Гневът се надигна като гореща жарава в гърлото ми.

— Хърст ли ти причини това? — Стивън беше гадно копеле, но поне досега не бях чувал да е удрял момиче. — Не бива да оставяме нещата така. Трябва да съобщим на някого.

— Моля те, Джо — улови ме за ръцете тя. — Обещай ми да не правиш нищо.

Не разполагах с особен избор.

— Добре. Но повече няма да му позволяваш да го прави, ясно?

— Да.

— За какво се скарахте?

— За Крис. Държи се странно напоследък и Стив се притеснява да не се разприказва за пещерата. Спомена още, че е взел нещо негово и че няма да му се размине. Казах му да остави Крис на мира. И че искам да се разделим. А той…

— Те удари?

— Развика се, че съм кучка и че никой не може да го зарязва. — Очите ѝ отново се наляха със сълзи. Обгърнах раменете ѝ и я придърпах до себе си. Косата ѝ погъделичка кожата ми. Миришеше на парфюм и тютюнев дим. — Джо, какво ще правим?

— Аз ще се погрижа — отвърнах. — Имам среща с Крис в шест часа в гробището. Ще го предупредя.

Мари ме погледна леко обнадеждено.

— Защо не поговориш с него? Ти си добър в убеждаването. Кажи му да си трае. Да престане с налудничавите номера.

— Не знам, ще опитам…

— Благодаря ти. — Тя се приведе напред и притисна устни в моите. После скочи на крака. — Трябва да вървя.

Кимнах стъписано.

— Не искаш ли да те изпратя?

— Няма нужда. Мама заръча да напазарувам някои неща. До скоро!

— Да, до скоро.

Останах да гледам подир нея, изпълнен с парещия спомен за целувката ѝ и с мисли за това какво бих искал да сторя на Хърст.

Вероятно затова и повече не се сетих за току-що поетото обещание.

Когато се прибрах, татко дремеше с полуотворена уста пред телевизора. Ани вероятно бе в стаята си. Майка ми беше оставила полуфабрикати във фризера. Не бях гладен, но извадих пакет замразена лазаня и я пъхнах в микровълновата. Хапнах малко, изпих една кока-кола и се качих горе да се преоблека.

На минаване покрай вратата на Ани спрях. Имах навика понякога да се притаявам тук и да я наблюдавам как играе, увлечена във въображаеми истории със своите кукли и моите стари пластмасови войничета, и си придава различни гласове. Но напоследък вратата винаги бе затворена, а гласовете, носещи се отвътре, бяха различни.

А тази вечер не се чуваше нищо, което бе още по-лошо. След моментно колебание почуках. Все пак наближаваше време за вечеря, а трудно можех да разчитам на татко да я нахрани.

— Ани? — Никакъв отговор. — Ани?

Вратата се открехна няколко сантиметра. Побутнах я още, като гледах да не обръщам внимание на миризмата. Ани стоеше в дъното на стаята, пред прозореца. Вероятно бе притичала да отвори, преди да се върне обратно. Но нямаше как да съм сигурен. Вече не бях сигурен в нищо.

— Стоплих малко лазаня — казах, прекрачвайки прага.

Тя остана неподвижна. Изведнъж си дадох сметка, че е облечена само в стара фланела, без нищо от кръста надолу, дори без бельо.

— Е, ако случайно огладнееш…

Ани се обърна и аз се изчервих. Беше още дете, но не я бях виждал гола от бебе. Сякаш доловила смущението ми, тя се усмихна — лукава, ужасяваща усмивка. Сетне направи крачка напред, разкрачи се и измежду бедрата ѝ върху килима рукна струя гореща жълта урина.

Усетих как ми се повдига, а тя започна да се смее. Изтичах навън от стаята и затръшнах вратата след себе си. Спуснах се по стълбите на бегом, напълно забравил за преобличането. Исках само да се махна — където и да е, но по-далеч от сестра си.

Смехът ѝ продължи да се носи, но вече наподобяваше по-скоро писъци, следващи ме по петите.

Крис не беше на гробището. Бутнах портата и преминах по обраслата пътека. Обиколих цялата църква в кръг, в случай че се е скрил някъде, което щеше да е леко странно, но не и немислимо.

Нямаше следа от него, нито от друга жива душа. Въздъхнах. Явно дъската му хлопаше сериозно. Но от друга страна, тъкмо сега и аз не можех да се похваля, че съм напълно в ред.

Образът на Ани не излизаше от главата ми. Голотата ѝ. Урината, струяща между слабичките ѝ крака. Не намирах сили да се прибера. Не и тази вечер. Самата мисъл да се озова отново в тази къща ми се струваше непоносима.

Дали тя не трябваше пак да отиде на лекар? Ами ако ударът по главата — защото бях сигурен, че е имало удар — бе причинил нещо на мозъка ѝ? Та тя имаше бели петна в паметта. Не си спомняше къде е била цели четирийсет и осем часа. Трябваше да поговоря с мама. Тя можеше да я отведе в болницата. Може би там щяха да ѝ помогнат, щяха да я направят отново Ани.

Не знам доколко вярвах на идеята, но тя ми донесе известна утеха. От друга страна, нали затова са църквите. Да носят на хората утеха, дори когато те дълбоко в себе си знаят, че всичко е само купчина лъжи.

Седнах на разнебитената пейка и зареях поглед към килнатите сиви надгробни камъни. Опрях лакти на коленете си и едва тогава забелязах, че под пейката има нещо. Наведох се и го извадих. Сак. Начаса го познах. Беше на Крис. Докато останалите от нас ходеха със сакове на „Адидас“ или „Пума“, неговият беше стар и без марка, целият облепен със стикери на „Доктор Кой“ и „Стар Трек“.

Тази вечер за него бе залепено и още нещо — плик с моето име. Откъснах го и го отворих. Вътре имаше сгънат на две лист от тетрадка, изписан с нечетливите драскулки на Крис:

Джо, съдържанието на този сак е за теб. Ще се сетиш какво да правиш с него.

Колкото до другите неща — реших, че може да ти потрябват един ден. Запази ги за всеки случай.

Всичко стана по моя вина. Ще ми се никога да не бях откривал това място. Вече знам, че то е лошо. Навярно и ти го знаеш.

Съжалявам. За Ани. И за всичко.

Вторачих се в бележката, сякаш очаквах думите да се подредят по друг начин, който да има смисъл. Каква бе цялата тази дивотия? Защо Крис ще ми оставя послания? Защо самият той не е тук?

Дръпнах ципа на сака. Първото, което видях, бе пакет фойерверки. От големите, до които не можеш да се докопаш без документ за самоличност. Освен ако не си добър в намирането на неща.

Смръщих чело и бръкнах по-надълбоко. Отдолу имаше още нещо. По-тежко и опаковано в прозрачен найлон. Извадих го и стомахът ми се преобърна. Веднага разбрах какво е. Подържах го няколко секунди, после внимателно го прибрах обратно и затворих ципа.

Домът на Крис беше в другия край на града. Нарамих сака и тръгнах натам. Трябваше спешно да поговоря с него. Изпитвах особено, неспокойно чувство, сякаш съм закъснял за важна среща. Ускорих крачка, а една фраза от бележката не излизаше от ума ми.

Ще ми се никога да не бях откривал това място.

Минах покрай пейката, където Мари ме беше целунала. Бегъл спомен изпърха като черна сянка и изчезна отново.

Защо не поговориш с него?

Стигнах портите на училището. По онова време те обикновено оставаха отворени, докато не приключат всички извънкласни занимания и учителите не се разотидат. Оттам бе по-пряко да се мине за къщата на Крис, трябваше само да прескоча оградата от другата страна.

Прекосих паркинга и заобиколих крилото по естествени науки. Пред мен се извиси Блока, като тъмен монолит на фона на сребристото небе. Внезапен порив на вятъра ме шибна в лицето и разроши косата ми. Потреперих, а после спрях. Стори ми се, че чувам нещо. Гласове, носени от вятъра. Дали идваха от игрището? Не, бяха по-близо. Огледах се настрани. А после… погледнах нагоре.

И го видях. Вече падащ. Усетих раздвижването на въздуха от преминаването на тялото му. Чух глухото тупване от удара в земята. Делеше ги по-малко от секунда и същевременно цяла вечност. Зачудих се дали го е усетил. Сетния миг.

Първият ми порив бе да побягна. Да се омета час по-скоро. Но не можех. Нямаше как да го оставя да лежи така. Ами ако беше още жив?

Приближих с разтреперани нозе. Очите му бяха отворени, а от ъгъла на устата му се стичаше тънка струйка кръв. Още кръв се събираше под тила му, образувайки пурпурен ореол около русата му коса. Най-странното бе, че за пръв път през краткия си живот изглеждаше спокоен, сякаш най-сетне бе открил онова, което винаги бе търсил.

Оставих сака да се смъкне от рамото ми и приклекнах на земята. Останах така, коленичил до него на студения бетон в лъчите на залязващото слънце. По бузите ми се търкаляха сълзи. Погладих нежно меката му разрошена коса и му казах, че не е виновен за нищо. Но за Крис вече бе твърде късно. Предполагам, че за някои хора винаги е така.

Накрая станах, отупах прахта от панталоните си и отидох до най-близкия уличен телефон. Обадих се в бърза помощ и им казах, че има паднал ученик. Не им казах кой е, нито се представих. А също не разкрих на никого какво още съм видял онази вечер.

Втора фигура, излизаща тичешком от Блока. Не повече от смътна сянка, но това ми бе достатъчно, за да разбера.

Няма да му се размине.

Стивън Хърст.

32.

На следващия ден си съставям планове, което е нетипично за мен. Не съм човек, вярващ в планирането. От опит съм се уверил как то води единствено до бедствия и провали, подканя съдбата да те прецака.

Но в случая е необходимо, защото трябва да съм подготвен за отделните стъпки. А и нали съм без работа, няма много какво друго да правя.

Брендън е излязъл малко преди два сутринта, въпреки моите покани да се настани в свободната стая.

— Прощавай, но от това място ме побиват тръпки — бяха думите му.

— Не те имах за толкова суеверен.

— Аз съм ирландец. Суеверието е в кръвта ни, заедно с чувството за вина. При това съм си запазил легло в един семеен хотел.

Сега ми хрумва, че това трябва да е същата ферма, откъдето съм си купил дърва. Мисълта се завърта в съзнанието ми и изпърхва навън, преди да успея да я уловя. А знам, че е свързана с нещо важно. Но както повечето важни неща в живота ми, вече е извън моя обсег.

Сварявам си силно черно кафе с останките застояла вода в чайника и изпушвам две бързи цигари, преди да запретна ръкави. Сядам на масата в кухнята и започвам да водя бележки. Скоро приключвам, защото планът ми не е сложен. Не знам защо съм изпитал нуждата да го изложа в писмен вид. От друга страна, съм учител. Намирам утеха и опора в писаното слово. Мастило и хартия. Нещо материално, за което да се заловя. Или може би просто пилеене на време. За разлика от планирането, в него съм добър.

После вземам телефона и правя няколко обаждания.

На първото се включва гласова поща и аз оставям съобщение. Второто е малко по-сложно. Дори не съм сигурен дали ще вдигнат, защото даденият ми срок вече е изтекъл. Накрая все пак чувам нейния глас и обяснявам какво ми е нужно. Не храня големи надежди, защото действително не съм в положение да искам услуги.

Глория въздъхва.

— Нали си даваш сметка, че ще отнеме време. Имам някои контакти, но не и вълшебна пръчица.

— Колко време? — въртя нервно цигарата между пръстите си.

— Два-три часа.

— Благодаря — казвам, но тя вече е затворила.

Третото обаждане е до международен номер. За него съм извършил известни предварителни проучвания. Може би не е напълно необходимо, но сега, след като семето вече е посято, трябва да знам. Придавам си възможно най-професионалния глас и обяснявам кой съм и какво бих желал да потвърдя. После слушам как учтивата американска рецепционистка по учтив американски начин ме праща по дяволите. Приемам пожеланията ѝ за приятен ден — макар това да изглежда малко вероятно — и затварям.

Съзерцавам минута-две телефона с натежало сърце. После ставам и си правя още едно кафе. Последното обаждане ще оставя за по-късно. Не от присъщата си леност, а защото не искам да му давам време да се подготви или да свика биячите си.

Докато чакам водата да заври, телефонът ми иззвънява.

— Ало? — грабвам го.

— Получих съобщението ви.

— И?

— Имам часове.

— Не можеш ли да избягаш?

— Искате да нарушавам дисциплината?

— Не постоянно. Само за този следобед. Важно е.

Дълбока въздишка.

— Вас затова ли ви уволниха?

— Не, за много по-лоши неща.

Мълчание.

— Добре — чува се накрая в слушалката.

Седя върху посърналата трева и гледам унилия пейзаж. Място като това никога няма да стане красиво или живописно, мисля си. Без значение колко фиданки и цветя засадиш или колко детски площадки и културни центрове построиш, то винаги ще си остане голо и неприветливо.

Място като това не желае да бъде култивирано. Харесва му да бъде изоставено, да лежи в мъртвешката си дрямка. Гробище, изпълнено с изгубени мечти и надежди, с кости и въглищен прах. Ние сме способни само да дращим повърхността на земята. Но тя има много слоеве. И понякога е добре да не копаеш твърде надълбоко.

— Вече сте тук.

Обръщам се. Маркъс стои зад мен, върху склона на нисък хълм.

— Да, и все така грозен — отвръщам.

Той не се усмихва. Имам чувството, че хуморът и щастието са просто извън неговия репертоар от емоции. Но това не е проблем. Щастието е силно надценена, краткотрайна стока. Ако сте я купили онлайн, вероятно ще си поискате парите обратно. Счупи се само след месец и е невъзможно да се поправи. Следващия път ще опитам страданието — то явно трае вечно.

Той приближава неловко и застава до мен.

— Какво правите?

— Наслаждавам се на гледката и хапвам от тези — показвам му пакетчето дъвчащи бонбони. — Искаш ли?

— Не, благодаря.

— Един мой приятел постоянно ги ядеше. Ти ми напомняш за него.

— С какво?

— Трудно се вписваше в средата. Както и аз впрочем. Но беше добър в откриването на разни неща, също като теб. Ето например открил си начин да минаваш покрай охраната на училището.

Маркъс не отговаря.

— Защо си казал на госпожица Грейсън, че Джеръми е открил пещерата?

— Така беше.

— Не — поклащам глава. — Не мисля. Някои места трябва да искат да бъдат открити. За целта е нужен специален човек. Не като Джеръми, а като теб.

— Той знаеше за съществуването ѝ — отвръща Маркъс след кратък размисъл. — Всички бяхме чували слухове, а аз често се разхождах насам. Искаше да му помогна да намери вход.

— И ти го направи.

— Просто случайно се натъкнах на него.

— Случва се — кимвам.

Маркъс присяда до мен.

— Искате да ви го покажа ли?

— Всъщност не искам. Но трябва да отида там.

— Казахте, че е важно.

— Така е.

Той сякаш едва сега забелязва раницата ми.

— Какво има вътре?

— Вероятно е по-добре да не знаеш.

Секунда мълчание, после Маркъс се изправя.

— Да вървим.

Аз също ставам и го следвам надолу по хълма. Неочаквано той подхвърля:

— Между другото, не бива да предлагате бонбони на непознати деца.

Може би все пак не е напълно лишен от чувство за хумор.

Този път люк няма. Вместо това се озоваваме пред дебела полукръгла решетка, намираща се под ниска скална издатина. Ръждивият метал почти се слива по цвят с почвата и е скрит зад избуяли тръни и буренак. Маркъс ги бутва встрани и внимателно маха тежката решетка. Отстрани още личат следи от изкъртването ѝ.

Явно по някое време жителите на градчето са опитали да запечатат всички подстъпи към ямата, мисля си. Но не са успели да заглушат нейния зов. Към Крис. Към Маркъс.

Вадя фенера, който съм купил, и осветявам тунела. Той не е така стръмен като онзи от младостта ми, затова пък е доста тесен — едва шейсетина сантиметра. Перспективата да пълзя не ме радва.

— След около пет минути се разширява, а после има стъпала — казва Маркъс. — Те ще ви отведат чак до долу.

— Благодаря.

— Искате да спрете достъпа на хора дотам ли?

— Това е идеята. Одобряваш ли я?

— Мисля, че да. Знаете ли, доста странен учител сте.

— По принцип съм странен човек. Но странното невинаги е лошо. Запомни го от мен.

Той едва забележимо кимва и ми се струва, че подобие на усмивка за миг докосва устните му. После се обръща и повлича нозе обратно към хълма.

Щом стига билото, слънцето осветява разчорлената му руса коса по подобие на ореол. Сякаш виждам призрак на едно друго момче, което някога съм познавал. После се спуска в сенките и призракът изчезва.

Напредвам през тунела бавно като костенурка. Сакатият крак ме тормози постоянно. На няколко пъти спирам и се чудя дали да не се върна, но самото обръщане ще е проблем. Затова продължавам да се влача на лакти и колене. Потискам напиращата в гърлото ми клаустрофобия и трепвам всеки път, щом раницата на гърба ми удари тавана.

След цяла вечност, през която раздирам дрехите си и охлузвам кожата си до кръв, тунелът се разширява достатъчно, за да се изправя, макар и прегърбен. Стръмни стъпала водят до нещо, приличащо на масивна скална стена. Плъзвам лъча на фенера по нея и скоро откривам тясна, закътана в сенките цепнатина. Разбира се. Поредният проход. Това обяснява защо Ани е изчезнала и не съм могъл да я открия. С мъка се промушвам вътре.

Двайсет и пет години сякаш изчезват в небитието. Отново стоя в кошмарната пещера на своето детство. Тя ми се струва леко смалена от перспективата на възрастен. Катедралният свод не е чак толкова висок и величествен, но това не пречи по гърба ми да полазят мравки.

Няколко черепа се въргалят по пода, наред със смачкани кутийки от сайдер и фасове от цигари. По стените още личат следите от безогледната разруха, причинена от Хърст и Флеч, но по-нависоко скалата е все така украсена със сложни мотиви от бели и жълтеникави кости. Гледам ги втренчено. Онези, които не са се върнали. Останали са тук, за да послужат като зловеща украса или може би като някакво жертвоприношение.

Чудя се от колко ли време съществува това място. Стотици години? Хиляди? Странно как мината не го е унищожила. А дали не е станало обратното? Сещам се за голямата авария от 1949 г. Въпреки всички разследвания тя така и остава необяснена. Никой не е подведен под отговорност. А всички останали злополуки? Под пещерата със сигурност преминават галерии. Дали миньорите не са се приближили твърде много? Дали не са заплашили сигурността на нещо, присъствало тук дълго преди тях? Място, дремещо от векове, притаено, изчакващо.

Крача полека наоколо, дишам дълбоко, опитвам се да запазя спокойствие. Това е просто пещера. Мъртвите не могат да ни навредят. Костите са просто кости. Сенките не са нищо друго освен сенки. Но не е точно така. Сенките са най-дълбоката част на мрака. Онази, в която се крият чудовищата.

Трябва час по-скоро да приключвам с това.

Вадя от раницата предмета, донесен ми от Глория. Облива ме пот, а ръцете ми треперят. Ругая собствената си неловкост. Не бива да греша. Сбъркам ли, самият аз ще стана на пух и прах. Поставям го безкрайно внимателно върху пода в центъра на пещерата и отстъпвам назад. С усилие на волята се обръщам. Вече чувам стържещото шумолене. Предупреждение. Заплаха. Промушвам се през пролуката и куцукам колкото ме държат краката нагоре по стълбите. Повтарям си, че трябва да внимавам. Те искат именно това — бързи, припрени стъпки. Едно спъване, едно падане както преди и никога няма да изляза оттук.

Стигам тунела и пълзя през него. Сега поне раницата ми е празна. Параноичната мисъл, че онова, което съм оставил долу, може и да не сработи по план, ме пришпорва напред.

Излизам на чист въздух целият прогизнал и тресящ се като желе. Рухвам без сили на каменистата земя и известно време лежа така, позволявайки на лекия ветрец да охлади кожата ми. Накрая сядам и вадя цигарите от джоба си. Лапвам една и я изсмуквам, сякаш е животоспасяващ кислород. Понечвам да запаля втора от фаса на първата, но поглеждам часовника си и неохотно я пъхам обратно в пакета.

Вместо това отварям телефона, набирам един номер и чакам. Отсреща вдигат на третото позвъняване. Почти винаги става на третото, забелязали ли сте?

— Ало?

— Аз съм — казвам.

Мълчание. Тогава, чувствайки се досущ като герой от евтин трилър, добавям:

— Мисля, че трябва да поговорим.

33.

Той се е уредил добре. Нали така казваме, щом видим нечие богатство или успех? Обикновено изразяващи се в голяма къща, скъп костюм или лъскава нова кола.

Странно как мерим нещата. Сякаш способността да закупим по-голяма сграда или машина, харчеща повече гориво в задръстванията, е върховното мерило за постигнатото през краткия срок, отреден ни на тази планета. Въпреки всичко постигнато от нас, все още съдим за хората по тухлите и хоросана, плата и конските сили.

Но поне по тези критерии Стивън Хърст наистина „се е уредил добре“.

Неговите тухли и хоросан представляват реновирано имение на около километър извън Арнхил. Реновацията се изразява в систематичното заличаване на духа на старата сграда и потъпкването му под тонове стомана, бетон и стъкло.

Тази вечер на чакълестата алея отпред е паркирана само една кола — чисто нов рейндж роувър. Мари и Джеръми са в Нотингам, за да търсят нови маратонки, а после да ядат пица. Отзад се вижда дълга градина, джакузи и осветен плувен басейн. Човек не си позволява джакузи и плувен басейн само със заплатата на общински съветник.

Може би затова Мари е останала. И все пак то не ѝ е донесло нищо. Годините, в които е било писано да се наслаждава на джакузита и басейни, са се оказали по-кратки, отколкото е очаквала. Навярно е щяла да стори по-добре, ако използва времето си за малко свобода, далеч от това място. Но в крайна сметка всичко опира до това доколко цениш материалните неща и какво си готов да пожертваш заради тях.

Поглеждам часовника си — 8:27 вечерта. Двоумя се още секунда, сетне вдигам ръка и натискам звънеца.

В недрата на къщата се разнася гонг. Чуват се приближаващи стъпки и след малко вратата се отваря.

Не съм допускал, че е възможно човек да се състари за броени дни, но мога да се закълна, че именно това се е случило с Хърст. Под яркото осветление на входа той изглежда напълно променен, почти пенсионер. Лицето му е отпуснато като мокър парцал, а очите са два кървясали процепа сред гънките от сивкава кожа. Той не ме поздравява, нито протяга ръка.

— Кабинетът ми е насам — казва и се обръща, оставяйки ме сам да затварям вратата подир себе си.

Вътрешността не е точно каквато съм очаквал. Подредена е с повече вкус, макар и с нотка на кич. В сатенените тапети и имитациите на персийски вази се долавя ръката на Мари.

Стивън ме води по коридора. Пред нас забелязвам голяма комбинирана трапезария и всекидневна. Отдясно има модерна кухня, блестяща от мрамор и хром. Той отваря друга врата, отляво. Неговият кабинет. Усещам как ме залива вълна от негодувание. След нещата, които е сторил, Хърст притежава всичко това.

А също и съпруга, умираща от рак.

Следвам го в стаята. На фона на останалата къща тук обстановката е по-минималистична. Голямо дъбово бюро в средата. Няколко черно-бели фотографии на стените. Остъклен бюфет с богат набор от кристални чаши и луксозни напитки.

Същинска пародия на аристократизъм, включително до тежкото стъклено преспапие на бюрото. Личното пространство на мъж, смятащ, че действително се е уредил много добре.

С тази разлика, че по вида му не личи да е така. Прилича по-скоро на мъж, готов да се разпадне в скъпия си, ушит по поръчка костюм.

— Ще пиеш ли нещо? — Той отива до бюфета и ме поглежда през рамо. — Уиски?

— Защо не.

Стивън налива щедри дози в две масивни чаши от искрящ кристал.

— Сядай — посочва ми едно от креслата пред бюрото си. Той самият се настанява в директорския стол от другата му страна. Това ме поставя в по-ниска позиция, но щом го кара да се чувства добре, нямам нищо против. Отпускам се върху скърцащата кожа и поставям сака на пода до себе си. Така или иначе, държа печелившата ръка.

Известно време нито говорим, нито пием. После едновременно посягаме към чашите.

— Какво искаш?

— Мисля, че знаеш.

— Дошъл си да ме молиш да те върна на работа ли?

Изсмивам се звучно.

— Това би ти допаднало, нали?

— Всъщност, не. Най-много би ми допаднало да си идеш у дома. Да оставиш всички ни тук на спокойствие.

— Някои хора не заслужават спокойствие.

— Винаги си смятал най-лошото за мен.

— Ти винаги си вършил най-лошото.

— Бях хлапе. Също като останалите. А и толкова години минаха оттогава.

— Как е Мари? — питам.

Въпросът явно го смущава.

— Не искам да говорим за нея.

— Но нали ти я изпрати при мен.

— Всъщност идеята беше нейна. — Лично аз съм останал с друго впечатление, но не бива да забравям, че това е Хърст. При него лъгането е толкова естествено, колкото дишането. — Смяташе, че ще успее да ти налее малко ум в главата. Да спести неприятностите.

— Неприятности от рода на това да нареждаш да ме пребиват? И да тършуват из къщата ми?

Тънка като бръснач усмивка.

— Боя се, че не разбирам за какво говориш.

— Но те не намериха нищо, нали? Бас държа, че си се пръснал от яд.

Той поклаща глава и сръбва от уискито си.

— Събитията от онези дни не ме интересуват чак толкова, колкото явно си мислиш.

— Но те интересуваха достатъчно, за да последваш Крис в Блока, нали? Какво се случи там? Скарахте ли се? Ти блъсна ли го?

— Чуваш ли се какво говориш? — Тонът му е такъв, сякаш има пред себе си слабоумен. — Знаеш ли, жал ми е за теб. Имаше кариера, имаше някакво подобие на живот, а сега си готов да захвърлиш всичко, и за какво? За да уредиш стари сметки? Да търсиш несъществуващи отговори? Просто се откажи. Тръгни си, преди съвсем да си влошил положението си.

Пресягам се към своята чаша и отпивам дълга, бавна глътка.

— Ти беше там. Аз те видях.

— Но не за да нараня Крис, а за да го спася.

— Не думай.

— Опитах да го вразумя, но той не беше на себе си. Крещеше несвързани, налудничави неща. А после скочи. Избягах оттам, признавам. Не исках хората да си направят погрешни заключения.

Всъщност не мисля, че Стивън лъже. Не съм сигурен дали дълбоко в себе си някога съм вярвал, че той е бутнал Крис. По-скоро съм искал да е така, за да имам още една причина да го мразя. А може би и да оправдая себе си. Защото ако Крис е скочил сам, това означава, че съм го предал. Също като Ани. Но разбира се, не вярвам и че се е опитал да го спаси. Хърст никога не е давал пет пари за нечия друга кожа освен своята. И именно на това разчитам сега.

— Защо толкова се боиш от присъствието ми тук?

— Не се боя, а ми се гади от него.

— Странно, но наистина не изглеждаш добре.

— Уморен съм. Ракът е страшна болест и се отразява на всички. Ето, доволен ли си? Животът ми не е чак толкова перфектен. Това ли искаше да чуеш?

Оглеждам го внимателно. Може би е прав и нещата при него не са се подредили добре. Сещам се за думите на госпожица Грейсън:

Той е отчаян… А ти си единственият човек, способен да го спре.

И имам пълното намерение да го сторя. Но не затова съм тук. Първо трябва да свърша друго — нещо, което Хърст напълно ще разбере. Да спася собствената си кожа.

Вдигам сака и го тръсвам върху бюрото. Той разпознава избледнелите, набръчкани лепенки на „Доктор Кой“ и „Стар Трек“ и очите му се разширяват.

— Какво, по дяволите, е това?

— Мисля, че се сещаш. Но за сведение на съдебните заседатели — отварям ципа и внимателно изваждам съдържанието пред него — това е лостът, с който разби главата на сестра ми, и твоята училищна вратовръзка. Покрити с нейната кръв и с твоята ДНК.

Стивън отваря и затваря уста, преглъщайки информацията като горчив хап.

— И какво доказва това? Сестра ти се върна. Жива и здрава.

— И двамата знаем, че не е така.

— Опитай да го разкажеш на полицията. Положително веднага ще намерят удобна усмирителна риза, в която да те пъхнат.

— А как ти се струва следното. Сестра ми изчезна за два дни. Четирийсет и осем часа. Ами ако представя тези неща като доказателство, че ти си я отвлякъл? Че си я наранил? Как ще го приемат жителите на Арнхил, твоите колеги в градския съвет?

Той се вторачва в лоста и окървавената вратовръзка, а после вдига очи.

— Добре, питам те още веднъж, какво искаш?

— Трийсет бона.

Зачаквам. Изведнъж нещо се случва с лицето му. Очаквал съм гняв, отказ, може би заплахи. Но вместо това той отмята глава назад към облегалката на стола и от гърлото му изригва буен смях.

Превъртал съм какви ли не сценарии в съзнанието си, но не и този. Хвърлям нервно поглед през прозореца. Навън има само мрак. Напрежението ми се покачва.

— Кое е забавното? — питам.

— Ти — отвръща той, след като се овладява. — Винаги си бил единствено ти.

— Чудесно — вземам лоста и вратовръзката и ги пъхам обратно в сака. — Може пък просто да ги отнеса в полицията още сега.

— Не, няма да го направиш.

— Нищо не ми пречи. Предупреждавам те, че само ако опиташ да ме спреш или да повикаш биячите си…

— Стига си дрънкал глупости — прекъсва ме Хърст. — Открай време проблемът ти е, че все търсиш на кого да се озъбиш, кого да обвиниш. Дори не се замисляш, че сам си навличаш неприятностите.

— Не разбирам какво, по дяволите, имаш предвид.

— Аз знам за катастрофата.

— Какво има да се знае? Беше нещастен случай. Баща ми и сестра ми загинаха.

— А къде отивахте онази вечер?

— Не помня.

— Колко удобно.

— Самата истина е.

— Във вестниците писаха, че нещо трябва да се е случило. Баща ти е карал към болницата, а малко преди катастрофата от дома ви е имало позвъняване на спешния телефон.

Чудя се откъде е научил това. И още по-важно, защо си е поставил за цел да го научи.

— Виж, нека караме по същество…

— Колата не е блъсната случайно.

— Грешиш. Експертизата показа, че шофьорът натиснал спирачките. Опитал е да избегне катастрофата.

— Не казвам, че не е било злополука. А че не е предизвикана от баща ти. — Той се усмихва и аз виждам как къщичката от карти, съдържаща моята печеливша ръка, бавно се килва и рухва на земята. — Ти си я предизвикал, Джо. Ти си бил зад волана.

34.

Миналото не е реално. То е просто история, която сами си разказваме.

И понякога се случва да излъжем.

Аз обичах малката си сестра. Повече от всичко. Но онази Ани вече я нямаше. Момичето, което обикаляше из къщата със странна залитаща походка, като марионетка на конци, не беше тя. Приличаше на нея, звучеше като нея, но беше само имитация. Лошо копие.

На моменти ми идеше да изкрещя на родителите си: Нима не виждате? Това не е Ани. Нещо се случи и тя си замина. Стана грешка. Ужасна грешка и това същество бе изпратено тук вместо нея. Същество, обвито в нейната кожа и гледащо през нейните очи, без нейната същност.

Но не го направих. Защото щяха да ме вземат за луд, а само това липсваше у дома. Не исках да стана последната капка, преляла чашата. Да разбия окончателно нашето семейство. Трябваше да поправя нещата, да намеря изход. Затова една сутрин преди училище вдигнах с трепереща ръка телефона и се обадих в болницата. Преправих гласа си доколкото можах и заявих, че съм господин Торн и искам да уговоря преглед за дъщеря си. Жената от регистратурата, която бе делова и напориста, но явно не твърде проницателна, изджафка, че може да ни вмъкне за четири и половина същия следобед. Казах, че това ни устройва перфектно, и затворих.

Щом се прибрах след училище, излъгах татко, че мама е запазила час при доктора за Ани, но аз съм пропуснал да му кажа по-рано. За щастие, той бе едва на втората си бира. Започна да мрънка, но аз го успокоих, че нищо не пречи да отменим часа. Това свърши работа. Той не искаше да противоречи на мама и да рискува скандал. Затова си навлече палтото и викна на Ани да слиза долу. По пътя купих ментови бонбони от бакалницата. Предложих един на татко. Той си взе два.

Докторът беше възпълен мъж с червен нос, нашарен от пукнати капиляри, и лъскаво, плешиво теме. Държеше се дружелюбно, но личеше, че е изморен, а лекарската чанта стоеше в краката му, готова за края на смяната.

Той прегледа съвестно Ани, светва с фенерче в очите ѝ, почуква я по коленете. Тя седеше неподвижно като препарирана. След като приключи, спокойно ни обясни, че не вижда момичето да има физически проблем. При все това тя е преживяла травма. Липсвала е два дни. Изгубена, може би затворена някъде. Кой знае какво и се е случило? Подмокрянето на леглото, кошмарите, необичайното поведение — всичко това следва да се очаква. Трябва да сме търпеливи. Да ѝ дадем време. Ако не настъпи подобрение, той може да ни насочи към терапевт. Но вероятно няма да се стигне дотам. Ани е още дете, а децата са невероятно жилави. Докато се усетим, пак ще бъде както преди.

Той се усмихна, а татко му благодари и му стисна ръката. Неговата собствена ръка видимо трепереше. Радвах се, задето съм се запасил с ментови бонбони. Тръгнахме пеша обратно към дома. Ани се напика по пътя.

Травма. Да ѝ дадем време. Ще бъде както преди.

Аз съвсем не бях сигурен. Смятах, че всичко е прах в очите. И имах натрапчивото усещане, че времето ни изтича.

За капак, се справях и със смъртта на Крис. Или по-точно, не се справях с нея. Погребението се състоя в крематориума и беше напълно нереално. Постоянно очаквах да се обърна и да го видя застанал до себе си, с щръкнали както обикновено руси коси, да обяснява, че температурата в пещта е от 760 до 980 градуса по Целзий, че човешкото тяло изгаря за два часа и половина, а капацитетът на крематориума е около петдесет трупа на седмица.

Майката на Крис седеше на първия ред. Той нямаше други роднини. Баща му го бе зарязал още като малък, а по-големият му брат бе умрял от рак, преди Крис да се роди.

Майка му имаше същата непокорна, белезникаворуса коса като неговата. Носеше безформена черна рокля и стискаше купчина салфетки. Но не плачеше. Само гледаше право напред, а на моменти промърморваше нещо и се усмихваше. И това бе по-ужасно, отколкото ако ревеше с глас.

Виждах я на няколко пъти след това, облечена все по същия начин. Чувствах, че е редно да ѝ кажа нещо, но не знаех какво. Когато и да минех покрай къщата им, завесите винаги бяха спуснати. А две седмици по-късно отпред се появи табела „Продава се“.

След училище бродех безцелно из града и все се озовавах пред Блока. Гледах нагоре и се чудех какво ли е усещането да падаш толкова бързо, толкова отвисоко. Хората оставяха цветя и листчета с послания. Имаше дори едно от Хърст. Изкушението да го скъсам на парчета и стъпча под краката си бе почти неустоимо.

Но така и не го направих. Както и не казах на никого, че съм го видял в онзи ден.

Смъртта на Крис ме хвърли в нещо като парализа. Скрих сака в бараката на двора, но не ми идваше наум какво да правя с него. Не успявах да събера мислите си. Щом се сетех за сака, пред очите ми изникваше проснатото, странно сплескано тяло на Крис, гъстата, тъмна кръв. Толкова много кръв. А после ме налягаха грижите за сестра ми.

Понякога се чудех дали аз не съм онзи, който полудява. Може би Ани си беше наред, а ударът бе увредил моя мозък и си въобразявах разни неща.

Изпитвах затруднение да се концентрирам в училище. Обичайните неща като ядене, къпане и спане вече не ми се струваха важни. Еднообразните ми обиколки из улиците, от друга страна, ставаха все по-продължителни. Една вечер ме спря полицай и ми заръча да си вървя у дома. Беше почти полунощ.

Сънищата ми бяха неспокойни и изпълнени с кошмари. В един от тях Крис и Ани стояха на заснежен хълм. Небето сияеше зад тях в бонбоненорозови оттенъци. Слънцето беше черно, обкръжено от сребрист ореол, като при затъмнение. Крис и Ани изглеждаха отново цели и съвършени. Както преди да умрат.

Навред около тях имаше снежни човеци. Големи, бели, пухкави снежни човеци, с дълги клонки за ръце и лъскави черни въглени вместо очи и уста. Докато ги гледах, кривите им усмивки постепенно преминаваха в озъбени гримаси.

Не можете да останете. Тук е само за нас, снежните човеци. Връщайте се обратно. ВРЪЩАЙТЕ СЕ!

Слънцето потъна зад хоризонта. Крис и Ани изчезнаха. Бонбоненорозовото небе взе да кипи и пуска мехури, да потъмнява до пурпурен цвят. Заваляха снежинки. Но не бели, а червени. И не снежинки. А кръв. Големи, тежки капки кръв, разяждащи като киселина. Аз паднах на земята. Кожата се свличаше от костите ми. После и самите ми кости взеха да се топят в пръстта. Снежните човеци наблюдаваха със студени черни очи как се разтварям в нищото.

На следващата сутрин вече знаех какво трябва да направя.

Облякох училищната си униформа както обикновено. Излязох по обичайното време. Но в чантата си носех още някои неща, опаковани внимателно под учебниците.

Щом се озовах на улицата, не тръгнах към училище, а закрачих бързо в обратна посока, към старата мина. Дупката в оградата беше поправена, а наоколо имаше още повече предупредителни знаци. ОПАСНО. НЕ ПРЕМИНАВАЙ. НАРУШИТЕЛИТЕ ЩЕ БЪДАТ САНКЦИОНИРАНИ. Градският съвет бе назначил дори пазач, който да обикаля, за да не влизат повече деца, но онази сутрин не видях жива душа наоколо. Мястото съвсем не изглеждаше чак толкова обезопасено и не след дълго открих нова пролука в мрежата. Беше доста тясна и докато се промушвах, чух звук от съдиране. Сакото ми се бе закачило в телта. По-рано мама би ми откъснала главата за това, но сега надали изобщо щеше да забележи.

Заизкачвах се по хълма. Тази сутрин всичко изглеждаше различно. Времето беше студено, но слънцето грееше ярко. Това не правеше обстановката приветлива, но поне заглаждаше острите ъгли и мрачните сенки. А също така ме объркваше. Накъде се намираше люкът? В подножието на този сипей, или на следващия? Стоях и се озъртах, а в стомаха ми постепенно се надигаше паника. Нямах време за губене. Не биваше да закъснявам твърде много за училище.

Поех надолу, сетне размислих и се върнах обратно. Всичко ми се струваше еднакво. По дяволите. Как би постъпил Крис? И тогава се сетих. Не той бе намерил мястото. То бе намерило него.

Спрях и задишах равномерно. Помъчих се да не мисля, да не гледам. Просто да присъствам.

И закрачих. Първо наляво, после превалих един хълм и изкачих друг, по-стръмен. Спуснах се по каменистия му склон. На дъното имаше малка падина, обрасла с редки храсти. Тук, рекох си. Не можех да видя входа. Забелязвах единствено сгурия и чакъл. Но знаех, че съм при него. Усещах го. Почти чувах бученето на земята под краката си.

Приближих още, като се стараех да не се взирам твърде внимателно. И номерът се получи. Изведнъж различих очертанията на люка. Щом се наведох, установих, че дори не е напълно затворен. Имаше пролука, достатъчно широка, за да пъхна пръстите си. Опитах да поместя капака и след като се уверих, че ми е по силите, го оставих. Нямах намерение да влизам тъкмо сега. Не можех да се появя в училище целият покрит в мръсотия и въглищен прах. Нито да рискувам някой да ме забележи и да пита какво правя тук.

Щях да се върна по-късно. Когато се стъмни. Тогава щях безпрепятствено да изпълня задачата си.

Извадих нещата от чантата и ги скрих под храстите. После взех стар червен чорап, който носех специално за случая, и го завързах за най-високия клон. Така нямаше да се налага да се лутам отново. Първата част от плана ми бе приключена и можех спокойно да отида на училище.

Денят мина неусетно, както става винаги когато си в очакване на нещо неприятно. Като например посещение при зъболекар, макар че сега с радост бих предпочел ваденето на зъб пред онова, което ми предстоеше.

Накрая удари последният звънец и аз си тръгнах, като се боях и същевременно донякъде се надявах някой да ме спре или извика по име. Никой не го направи. И все пак не бързах. До мръкване трябваше да убия още доста време.

Направих обичайната си обиколка из главната улица. Имах малко пари, задигнати предния ден от портфейла на татко. Купих си пържени картофи, макар да не бях гладен, отидох на автобусната спирка и известно време ги чоплих неохотно, преди да хвърля половината в кошчето.

Поразходих се още малко, после се отбих на празната детска площадка и седнах на една люлка. Щом уличните лампи започнаха да примигват като подплашени оранжеви очи, станах и поех към мината.

Бях сложил в чантата си фенер, както и една стара вълнена шапка на татко, която нахлупих почти до очи. Стигнах оградата. Наоколо бе все така безлюдно и аз побързах да се промуша, преди някой да се е появил.

Наближаваше краят на октомври и мракът се спускаше бързо, но засега не палех фенера. Не исках да привличам внимание, а и имах смътното усещане, че по-лесно ще се ориентирам на тъмно. И се оказах прав. След няколко препъвания и падания — при които скъсах и униформения си панталон — забелязах червения чорап като смътно петно в храсталака.

Бях стигнал. Знаех, че трябва да действам веднага, ако не искам съвсем да изгубя кураж. Улових с две ръце капака и със стържене го отместих. После извадих скритите фойерверки, натъпках ги отново в чантата и запалих фенера.

Хвърлих последен поглед наоколо и предпазливо заслизах по стъпалата.

Всичко стана сравнително бързо. Щом запалих фитилите, едва имах време да се изкатеря обратно и да затворя люка, преди да се разнесат първите приглушени гърмежи. Грабнах чантата и застанах нащрек. Металният капак подскочи и падна отново, вдигайки облаче прах. А после просто хлътна в земята.

Отскочих назад. Не бях направил и няколко крачки, когато земята потрепери. Тътенът сякаш премина през подметките на маратонките ми и се изкачи нагоре до гърдите ми. Познавах този звук. Когато бях около възрастта на Ани, в мината имаше срутване. Никой не пострада, но още помнех страховития рев, с който земните недра се наместваха.

Делото беше свършено. Оставаше само да се надявам, че е било достатъчно.

Докато се прибера, стана почти осем. Бях мръсен и изморен, но странно въодушевен. Преди да отворя задната врата, за част от секундата дори ме обхвана налудничавата надежда, че ще заваря всичко както преди. Че съм развалил магията, убил съм дракона, прогонил съм демона. Че Ани ще е добре, мама ще приготвя вечеря, а татко ще чете вестник и ще припява на радиото, както правеше понякога, ако беше в добро настроение.

Разбира се, не заварих нищо подобно. Татко се намираше на обичайното си място пред телевизора. Зърнах къдравата му коса над облегалката на креслото и бях сигурен, че вече е задрямал. Ани не се виждаше наоколо и предположих, че е в стаята си. Мирисът вкъщи бе по-силен от всякога. Прикрих устата си с длан и се заизкачвах по стълбите.

На площадката спрях. Вратата на Ани за пръв път от доста време насам зееше широко отворена.

— Ани? — подвикнах и надзърнах вътре.

Посрещна ме сумрак, нарушаван само от бледото сияние, нахлуващо през тънките завеси. Леглото бе неоправено. Ако долу миришеше силно, тук вонята бе почти непоносима — на застояла урина, гнилоч и още нещо, средно между повръщано и развалени яйца. Стаята бе празна.

Проверих и моята спалня. Също празна. Почуках на вратата на банята.

— Ани? Вътре ли си?

Мълчание. Банята нямаше ключалка, откакто Ани веднъж се бе заключила вътре като малка.

Тогава мама и аз ѝ пеехме, за да я успокоим, а татко работеше усилено върху бравата. Когато най-сетне успяхме да влезем, я открихме заспала, свита на кравай на пода, само по блузка и памперс.

Улових дръжката и натиснах. Беше странно лепкава на допир. Отворих и запалих лампата. Светът се завъртя пред мен.

Червено. Толкова много червено. Навсякъде — по мивката, по огледалото. Петна по пода. Гъсти, проблясващи, пресни.

Стъписано вдигнах ръка към лицето си. Дланта ми бе обагрена в същия цвят. Обърнах се и хукнах с препъване надолу по стълбите. Едва сега забелязах, че по стените и парапета има още размазани червени следи.

— Ани! Татко?

Прескочих последното стъпало и влязох във всекидневната. Баща ми още седеше в креслото, с гръб към мен.

— Татко?

Заобиколих бавно, докато не се озовах лице в лице с него. Клепачите му бяха спуснати, устата — полуотворена, диханието излизаше от гърлото му с леко хърхорене. Носеше стара тениска на групата „Ует Ует Ует“, спечелена от някакво местно радио състезание. Беше участвал, за да спечели екскурзия до Испания. Странно какви неща забелязваме. Направи ми впечатление, че на гърдите му, точно под лицето на вокалиста Марти Пелоу, има огромно петно. Като от мастило, когато писалка потече в джоба ти. Но това тук беше прекалено голямо. И не беше синьо. А червено, тъмночервено. Не мастило, а кръв.

Помъчих се да потисна паниката. Да мисля. Той явно бе нападнат. Намушкан. Ани я нямаше. Трябваше да повикам полиция. Изтичах до телефона, вдигнах слушалката и с треперещи пръсти набрах спешния номер. След няколко позвънявания се чу приятен глас:

— Добър ден, коя услуга желаете?

Отворих уста, но езикът ми залепна за небцето. Кръв. Червена. Прясна.

— Ало? С коя услуга да ви свържа?

Банята. Петната по пода. Те не бяха със случайна форма. Едно издължено и пет по-малки. Стъпки. Отпечатъци от малки крака.

— Ало? Още ли сте на линия?

Отпуснах слушалката. Зад мен се разнесе шум. Тихо кикотене. Затворих телефона и се обърнах.

Ани стоеше на прага. Вероятно се бе крила в килера под стълбите. Беше гола, с тяло и лице, омазани с кръв като бойна окраска. По ръцете и тесните ѝ гърди имаше разрези. Тя бе наранила и себе си. Очите ѝ блестяха, а в едната си ръка държеше голям кухненски нож.

С всички сили си наложих да дишам, да не се хвърля с писъци през най-близкия прозорец.

Ножът. Татко. Кръвта.

— Ани? Добре ли си? Помислих, че някой е влязъл вкъщи…

В погледа ѝ трепна объркване.

— Всичко е наред. Не се бой, вече съм тук. Знаеш, че винаги ще те пазя. Нали затова съм големият ти брат.

Ножът помръдна. Нещо в лицето ѝ се промени. Тя почти заприлича на моята Ани, на онази, която познавах.

— Остави ножа — рекох със свито сърце. — Можем да уредим това. Хайде. — Протегнах длани към нея, а гласът ми бе дрезгав от сълзи.

Ани се усмихна. И се нахвърли срещу мен с яростно, животинско ръмжене. Но аз бях готов и отстъпих встрани, като я блъснах силно. Тя полетя и се спъна в килима. Сграбчих ръжена, но нямаше нужда от него. Главата ѝ срещна ръба на камината и тя се строполи на купчинка върху пода. Ножът изпадна от пръстите ѝ.

Стоях разтреперан, наполовина очаквайки да скочи отново, но тя не помръдваше. Каквото и чудовище да имаше в нея, то бе затворено в тялото на осемгодишно момиченце. А осемгодишните момиченца са крехки и се чупят лесно.

Обърнах се пак към баща си. Спешно му трябваше лекар. Погледнах телефона, а после изтичах в кухнята. Неотдавна той ми бе преподал няколко урока по кормуване. Просто няколко кръгчета из местните улици. По онова време в Арнхил никой не даваше пет пари, че едно петнайсетгодишно хлапе кара без книжка. Не бях добър шофьор, но що-годе се справях.

И знаех къде стоят ключовете от колата.

Татко тежеше много. Беше наедрял напоследък. Завлякох го до вратата, открехнах я и погледнах навън. Улицата пустееше. Завесите на съседните къщи бяха спуснати. Напълно бе възможно някоя клюкарка като госпожа Хокинс да наднича скришом, но трябваше да поема риска.

Продължих да тегля отпуснатото му тяло по късата пътечка до колата. Опрях го на нея и отворих пътническата врата. После го натъпках вътре — първо главата и раменете, а накрая нагласих и краката. Отстъпих назад. Ръцете ми бяха целите омазани с кръв, както и предницата на училищната ми риза. Но нямах време да се притеснявам за това. Болницата се намираше в Нотингам, на цели двайсет километра. Трябваше да побързам. Заобиколих към шофьорската страна и спрях. Погледнах назад към къщата. Ани.

Не можех просто да я зарежа.

Тя наръга баща ти.

Но е още дете.

Вече не.

Може да умре.

Е, и?

Не мога да я оставя. Не и отново.

Изтичах вътре. Почти очаквах, че Ани ще е изчезнала — както във филмите на ужасите, когато си мислиш, че героят е убил лошия, а онзи се появява пак, размахвайки моторна резачка. Но тя продължаваше да лежи на същото място, където бе паднала. Гола. По дяволите. Втурнах се към горния етаж, а сърцето биеше в гърдите ми като часовник, постоянно напомнящ, че времето изтича. Отворих малкия бял гардероб в стаята ѝ, извадих една пижама — розова на бели овчици — и се върнах обратно долу.

Тя не помръдна, докато я обличах, но усещах леки признаци на дишане. Вдигнах я на ръце. Беше лека като перце и студена на допир. Против волята си изпитах лека тръпка на отвращение.

Вече бях пред портата, когато видях приближаваща по тротоара сянка и чух възбудено пъхтене. Човек, разхождащ куче. Дръпнах се в сенките, за да изчакам, докато отминат. Кучето спря край оградата и подуши въздуха. Сетне изведнъж отскочи и опъна каишката, сякаш искаше час по-скоро да се махне.

— Добре, добре, лисица ли подуши? — смъмри го собственикът му.

Лисица не, но друго може и да е подушило, рекох си наум.

Оставих припряно сестра си на задната седалка и се настаних зад волана. Ръцете ми трепереха толкова силно, че едва от третия опит успях да вкарам ключа в стартера.

За щастие, двигателят като по чудо запали веднага. Включих на скорост, но после се сетих за предпазния колан. Щракнах го на мястото му и с придърпване поех напред по улицата. Съсредоточих цялото си внимание върху задачата да стоя в правилната лента и да не се удрям в бордюра. Това ми помагаше да не мисля какво ще правя, ако татко умре по пътя, и какво ще обяснявам, ако не умре.

Трябваше ми някаква история. Спомних си първоначалната си догадка — за непознат, нахлул в къщата. Те трябваше да повярват. Нямаха друг избор. А ако татко оживееше, можеше да им разкаже истината.

Вече бях извън града. Черното провинциално шосе се виеше пред мен като мазна змия. Никакво осветление, само маркировка, аз не се сещах как да включа на дълги. От една странична отбивка излезе друг автомобил и доближи зад мен, заслепявайки ме с фаровете си. Ами ако бяха полицаите? Ако бяха проследили обаждането ми на спешния телефон и сега ме преследваха? Автомобилът наду клаксона и ме изпревари със свирене на гуми.

Сведох очи към скоростомера. Движех се само с петдесет километра в час, при ограничение деветдесет. Нищо чудно че дразнех другите шофьори, а и привличах ненужно внимание. Вкопчих се по-здраво във волана и въпреки обкръжаващата ме чернота си наложих да натисна газта. Стрелката бавно се покачи до шейсет, а после и до седемдесет. Погледнах отново в огледалото за обратно виждане.

И срещнах пламтящия взор на Ани.

Изгубих управление и колата скочи върху банкета. С отчаяно усилие успях да я върна обратно на пътя, но от рязкото занасяне татко се килна с цялата си тежест отгоре ми. Проклятие! Бях забравил да поставя неговия колан. Блъснах го обратно с една ръка, докато с другата се мъчех да овладея кормилото.

Ани се хвърли върху мен. Пръстите ѝ се впиха в лицето ми, сграбчиха косата ми, извиха главата ми назад. Опитах да се отскубна, но хватката ѝ беше удивително здрава. Усещах как ноктите ѝ раздират плътта ми, корените на косите ми пукаха. Свих свободната си ръка в юмрук и я ударих силно в лицето. Тя падна назад.

Улових отново волана — тъкмо навреме, защото по насрещната лента се задаваха фарове. Отпуснах още по-силно крак върху педала на газта. Трябваше да стигна до болницата. На всяка цена. Скоростомерът надхвърли сто. Видях как Ани отново се надига върху седалката. Замахнах с лакът, но тя избегна удара, а после стрелна ръце към очите ми. Заби пръсти в тях. Изкрещях. Не можех да видя нищо, само светли и тъмни петна.

Отделих едната си ръка от кормилото, за да я отблъсна. Усетих как колата се завърта. Двигателят нададе вой, а колелата напуснаха асфалта и затрополиха извън пътя.

Купето се затресе. Пръстите на Ани ме пуснаха. Пред нас се надигна огромна черна сянка. Дърво. Опитах да си възвърна контрола над возилото, да натисна спирачки. Твърде късно.

Удар. Чудовищен трясък. Стържене на метал. Полетях напред и разбих нос във волана. После коланът ме дръпна обратно назад. Замаяно видях как нещо се мярна покрай мен и изскочи през строшеното предно стъкло. Болка. Гърдите ми. Лицето ми. Кракът ми. КРАКЪТ МИ! Писък. От собственото ми гърло.

Чернота.

35.

— Така ви открихме.

— Кой ни е открил?

— Аз и татко. Връщахме се от футболен мач. Той забеляза колата, цялата сплескана в дървото. Спряхме, за да видим дали не можем да помогнем. Веднага видяхме, че баща ти е мъртъв. Аз намерих сестра ти. Беше изхвръкнала навън. Нямаше какво да се направи… — Стивън млъква за секунда. — А после баща ми каза: „Момчето е още живо. Но ще си има големи проблеми“. Веднага се сетих какво има предвид. Ти беше само на петнайсет и нямаше право да шофираш. Затова ви разменихме. Сложихме баща ти на шофьорската седалка, а теб на пътническата. За да помислят полицаите, че той е карал.

— Но защо изобщо ви е било грижа?

— Защото каквито и противоречия да сме имали, татко вярваше, че своите хора трябва да се поддържат. Ти членуваше в моята банда. Баща ти беше миньор, макар и стачкоизменник. Не можехме просто да ви хвърлим на вълците. Аз трябваше да те посетя в болницата, за да ти кажа да се придържаш към историята. Но се оказа, че ти вече си съчинил своя собствена. Сестрата ми каза, че не помниш нищо за катастрофата. Вярно ли е, Джо?

Лъжи, мисля си, докато го гледам. Няма такова нещо като бяла лъжа. Лъжите никога не са бели или черни, а само сиви. Мъгла, обгръщаща истината. Понякога толкова гъста, че губим сами себе си в нея.

Като начало, и аз не бях сигурен какво си спомням. Беше по-лесно просто да приема онова, което твърдяха лекарите и полицаите. Да затворя очи и да заявя, че не знам какво се е случило. Не помня катастрофата.

Така и не казах на мама, а и тя не ме попита. За нищо. Трябва да си е задала някой и друг въпрос, докато е чистила кръвта, но никога не отвори дума. Аз веднъж понечих да го сторя, но тя само ме стисна за китката до посиняване и рече: „Каквото и да е станало у дома, е било злополука, Джо. Също като катастрофата. Разбираш ли? Трябва да вярвам в това. Не мога да си позволя да изгубя и теб“.

Едва тогава проумях. Тя смяташе, че аз съм го направил. Че по някакъв начин съм отговорен. Трудно можех да я виня. Седмици наред се бях държал странно — без да ям, без да говоря, почти без да се вясвам вкъщи. И в известен смисъл, наистина бях отговорен. Аз бях предизвикал всичко.

Когато се прибрах от болницата, на патерици и с метални импланти в раздробения си крак, къщата бе проветрена и почистена, а стаята на Ани — прясно пребоядисана. Всичко изглеждаше както преди.

Не се опитах да извадя мама от заблудата, нито да ѝ кажа какво действително се е случило. Тя, от своя страна, никога не облече в думи онова, което виждах в очите ѝ — че според нея е изгубила погрешното дете. Че е трябвало да бъда аз. Напротив, до сетния си ден се преструваше, че ме обича.

А аз се преструвах, че ѝ вярвам. Прочиствам гърло. Главата ми е препълнена от противоречиви мисли, боричкащи се в калното блато на съзнанието ми.

— Да не искаш да ти благодаря? — питам.

— Не. Искам да вземеш тези неща — Хърст посочва към лоста и вратовръзката — и да ги хвърлиш в реката. А после искам да изчезнеш оттук и никога повече да не се връщаш.

Чувствам, че губя опора под краката си. Както когато видиш картите на отсрещния играч и разбереш, че си изгубил. Че си прецакан. Е, почти прецакан.

— Полицията ще задава въпроси и на теб. Защо си решил да проговориш чак сега? Защо сте ме преместили? Защо сте подправили местопроизшествието? Това е престъпление.

— Вярно. Но аз бях още дете. Идеята беше на баща ми. Сега, с възрастта, съм помъдрял и съм преоценил нещата. Искам да изчистя съвестта си. Ще им разкажа чудна история, ако се наложи. И те ще ми повярват. Аз съм уважаван член на обществото. А ти? Погледни се само. Отстранен от настоящата си работа. Напуснал предишната по подозрение в кражба. Не си точно образцов гражданин.

Той е прав. Да не говорим, че има вероятност отново да почнат да ровят около катастрофата. Да се запитат за раните на баща ми.

— И така — продължава Хърст, — мисля, че се намираме в класическа патова ситуация.

Кимвам и се изправям. Вземам внимателно опакованите предмети и ги поставям обратно в сака. Наистина не ми остава друг избор. Вадя телефона от джоба си.

— На полицията ли ще звъниш? — повдига удивено вежди Хърст.

— Не.

Избирам един номер от списъка с контакти. Тя вдига още на първия сигнал.

— Здрасти, Джо.

— Трябва да поговориш с него.

Подавам телефона на Хърст. Той го гледа така, сякаш държа ръчна граната. И в известен смисъл е прав.

— С кого точно ще говоря? — пита.

— С жената, която ще убие съпругата и сина ти, ако не си тръгна оттук с трийсет бона по-богат.

Той поема апарата, долепя го до ухото си и лицето му добива сивкав оттенък. Глория умее да причинява това на хората. А после пристигат и снимките. На тях се вижда как Мари и Джеръми тъкмо довършват вечерята си в града.

Хърст ми връща телефона.

— Е, надявам се да получиш парите — казва Глория. — За твое добро е. Извинявай, вече трябва да затварям. Те тръгват.

— Трийсет хиляди паунда — повтарям му. — И ще изчезна от живота ти веднъж завинаги.

Той само ме гледа със зашеметен вид. Сякаш току-що е научил, че земята е плоска, ангелите съществуват, а Исус вече пътува за второ пришествие. Разговорите с Глория имат и този ефект.

— Какво си направил? — изграчва.

— Просто ми трябват парите.

Очите му най-сетне се фокусират. И се наливат със сълзи.

— Но аз ги нямам.

— Не ти вярвам. Само колата отвън струва най-малко шейсет.

— На лизинг е.

— А къщата?

— Има втора ипотека.

— Вилата в Португалия?

— Продадох я и едва излязох на нула.

Чувството, че съм прецакан, се завръща, по-силно отпреди. Сега то е като плъх, проправящ си път през вътрешностите ми. Пробиващ лигавицата на стомаха и насочващ се към червата.

— Не мисля, че Глория ще се радва да го чуе.

Той прокарва пръсти през старателно вчесаната си коса.

— Но е вярно. Нямам трийсет хиляди. Нямам двайсет, десет, нито дори пет шибани хиляди.

— Глупости.

— Всичко замина покрай терапията на Мари в Америка. Знаеш ли колко струва едно чудодейно лечение? — Кратък, горчив смях. — Над седемстотин и петдесет бона. Всичко, което имах. Нищо не ми остана.

— Лъжеш — поклащам глава. — Както винаги. Гледаш да си спасиш кожата. Ти си един долен лъжец.

— Говоря ти самата истина.

— Не. Аз се обадих на клиниката в Америка. Мари ми каза коя е. И познай — там не са и чували за нея, нито за теб. Не е записана дори за махане на цирей, камо ли за чудодейно лечение.

Вирвам триумфално брадичка. Очаквам да се държи нагло, предизвикателно, както подобава на разобличен мошеник. Но вместо това виждам нещо друго и съвсем неочаквано. Объркване. Страх.

— Това не може да е вярно. Тя им плати. Аз прехвърлих парите.

— Коя тя?

— Мари. Мога да ти покажа извлеченията, номерата на сметките. Тя намери клиниката и уреди всичко. Полетите, хотелите…

— Прехвърлил си всичките си пари на Мари?

— По наша обща сметка. Тя се разпорежда с нея.

— Но не си говорил лично с клиниката? Не си проверил дали са получили парите?

— Аз вярвам на жена си. А и защо ще ме лъже? Тя е отчаяна. Не иска да умре. Тази терапия е единственият ѝ шанс.

А отчаяните хора опитват всичко. Надяват се на чудо.

Опитвам се да запазя спокойствие, да мисля трезво.

— Защо пречиш на строежа на градския парк?

— Защото е по-доходно земята да се застрои с къщи.

— Дори предвид онова, което е отдолу?

— То отдавна е затрупано — махва с ръка Хърст. — Имаше свличане още когато бяхме малки.

— И аз така се надявах. Но изглежда, синът ти е намерил нов вход.

— Джеръми? Глупости. Той пък какво общо има?

— Казвал ли си му какво открихме?

— Казвал съм му никога да не ходи там. Да стои по-далеч от мината.

— А момчетата винаги слушат родителите си, нали?

— Разбира се, че не. Всъщност той пет пари не дава какво му говоря. Но слуша Мари. Винаги е бил момчето на мама. Би сторил всичко за нея.

Преглъщам. Гърлото ми сякаш е пълно с натрошено стъкло. Винаги е бил момчето на мама. Би сторил всичко за нея. Да, крушата не пада далеч от дървото, но в случая съм сбъркал крушата. Телефонът ми започва да звъни.

— Ало? — грабвам го.

— Как върви?

Поглеждам към Хърст.

— Добре. След колко време ще се приберат?

— Тъкмо затова се обаждам. Няма да се прибират.

— Моля?

— След като се върнаха, Мари остави момчето на главната улица при някакви приятели. Сега шофира по посока на твоята къща.

— Моята къща?

— Не, чакай… Спря колата и слиза от нея. Виж, това е странно. Носи раница и фенер.

Само това липсваше.

— Пещерата — казвам. — Тя отива в пещерата.

36.

Аз не вярвам в съдбата.

Но понякога животът прави странни обрати, сякаш следва курс, който трудно може да бъде изменен.

Всичко започна тук, при старата мина и изглежда, че тук ще завърши.

Не точно както съм си го представял. Не точно както съм го планирал. Но това е проблемът при плановете. Те никога не работят както очакваш. Колкото до моите, те изобщо не работят.

Пристигаме с рейндж роувъра на Хърст. Той не е обелил и дума през време на краткия път, но от свъсеното му чело и начина, по който хапе устни, съдя, че все още се опитва да асимилира наученото. Лъжата на Мари. Нейното предателство.

Очаквал съм гняв, но той изглежда по-скоро прекършен. Сломен. Грешал съм за него, мислейки, че има Мари просто за поредния трофей, като къщата и колата. Той наистина я обича. И въпреки всичко, което му е причинила, държи да ѝ помогне.

Забелязвам жълт мини купър, небрежно паркиран край пътя. Глория и нейната кола не се виждат никъде. Не знам дали това е повод за облекчение или за тревога.

Щом слизаме, осветявам оградата със своя фенер и намирам дупката, през която съм влязъл преди.

— Оттук — казвам на Хърст.

Промушвам се, а той ме следва с пъшкане. С годините е понапълнял.

— Крайно време беше — разнася се глас отстрани.

Подскачам. Глория излиза от сенките. Над обичайните си елегантни дрехи в пастелни тонове носи черно палто. Работно облекло.

— Къде е Мари? — питам.

— В багажника ми.

— Ах ти, кучка такава — изръмжава Стивън.

— Господин Хърст, предполагам? — обръща се Глория към него. — Всъщност се пошегувах. Съпругата ви пое нагоре по този хълм преди около четвърт час.

— Виж, Глория — намесвам се бързо. — Мари има парите, които чакаш от мен. Дори много повече. Не трийсет, а цели седемстотин и петдесет бона. Трябва само да я намерим.

— Ами той? — кимва тя към Стивън.

— Какво за него?

— Казваш, че парите били у жена му?

— Да.

— Тогава той за какво ни е?

— Глория…

— Така си и мислех.

Движението ѝ е толкова бързо, че едва забелязвам пистолета. Чува се пукот и Хърст рухва с вик на земята, държейки се за крака. От раната блика — буквално блика — кръв.

— Господи! — падам на колене до него и го сграбчвам за раменете. Озъртам се наоколо. Няма никой освен нас. Пътят отвъд оградата пустее, а дори фаровете на преминаваща кола не биха ни осветили тук, в сенките.

— Бедрената артерия — казва Глория, като сваля пистолета, към чието дуло е прикрепен голям заглушител. — Дори ако приложа натиск, ще се обезкърви за петнайсет-двайсет минути.

Очите на Хърст срещат моите. Глория ме улавя за лакътя и ме изправя на нозе.

— Губиш време. Бягай да ми донесеш шибаните пари!

— Ами той?

Тя поставя пръст върху устните ми.

— Тик-так, тик-так.

Поемам нагоре по хълма, а лъчът на фенера подскача пред мен. Нямам голяма полза от него, ориентирам се по-скоро с помощта на страха и инстинкта. Не си нося и бастуна, така че куцам и се препъвам по хлъзгавия каменист склон. Сакатият крак ме боли, ребрата ме пробождат, но една друга част от мен е сякаш отделена от цялото изживяване. Тя гледа някъде отвисоко как високият слаб мъж със свирещи дробове на пушач и разчорлена черна коса се клатушка из пустошта подобно на пиян скитник.

Иде ми да се изсмея на абсурдността на цялата ситуация. Да се смея до припадък. Все едно се намирам в зловещ, извратен сън. И все пак дълбоко в себе си знам, че той е напълно реален. Кошмар наяве, започнал преди двайсет и пет години.

И приключващ тази вечер.

Съзирам я в подножието на хълма, седнала с кръстосани крака пред входа за пещерата. Пред нея има раница и фенер за къмпинг. Главата ѝ е скрита от вдигнатата качулка. Тя се навежда и за момент ми се струва, че се моли, но после разбирам, че пали цигара.

Изключвам фенера и я гледам. Но виждам не нея, а едно петнайсетгодишно момиче. Момиче, което е красиво, умно и… студено. Чудя се как не съм го забелязал досега. Но едно хубаво личице може да прикрие много недостатъци, особено когато самият ти си пъпчив пубертет, преливащ от хормони. Да замаскира онова, което лежи отдолу. Тъмнината. Гнилите кости.

Правя крачка напред.

— Мари?

— Пак ли ти? — казва тя, без да се обръща. — Все ти, още откакто бяхме деца. Като трън в петата. Защо просто не си вървиш, Джо?

— Няма проблем, стига да дойдеш с мен.

— Добър опит, но ще пропусна.

— Нека опитам по друг начин тогава. Ако не дойдеш, една луда жена ще убие съпруга ти.

— Дори ако ти повярвам, защо да ме е грижа? След като приключа тук, Джеръми и аз напускаме Хърст и скапания град. Завинаги.

— Знаеш, че това е налудничаво.

— Но е единственият ми шанс.

— Клиниката в Америка е била единственият ти шанс. Имала ли си изобщо намерение да ходиш? Или всичко е било само уловка, за да измъкнеш парите?

Тя най-сетне обръща глава към мен. Лицето ѝ, осветено от фенера, изглежда мъртвешки изпито и ужасяващо спокойно.

— Знаеш ли каква вероятност за ремисия даваха там? Трийсет процента. Някакви жалки трийсет процента.

— Залагал съм и при по-ниски коефициенти.

— И спечели ли?

Премълчавам.

— Така си и мислех. А аз не искам да рискувам. Не искам да умирам.

— Всички трябва да умрем рано или късно.

— Лесно е да говориш, щом не ти предстои. — Тя издухва дима. — Имаш ли представа какво е всяка вечер да затваряш очи и да се питаш дали не ти е за последно? Някои нощи дори се надяваш да е така, заради страха и болката. А други се мъчиш да стоиш буден и да се бориш, защото изпитваш ужас да не пропаднеш в мрака. — Трескавите ѝ очи срещат моите. — Замислял ли си се някога действително за смъртта? Да не усещаш нищо, да не чуваш нищо. Да не съществуваш. Завинаги.

Не, казвам си. Всички се мъчим да го избягваме. Нали това е животът. Постоянно да си ангажиран с нещо, да отвръщаш взор, за да не ти се налага да гледаш в пропастта. Инак ще изгубиш разсъдъка си.

— Никой не знае още колко му остава.

— Аз не съм готова.

— Не ние решаваме. Изборът не е наш.

— Ами ако можем? Ти какво би направил на мое място?

— Не и това.

— Не съм толкова сигурна. — Тя хвърля поглед към тунела. — И двамата знаем какво има там.

— Кости — опитвам да запазя спокоен тон. — Нищо повече. Кости на отдавна починали хора, които не са разполагали с лекарства, химиотерапия и обезболяващи средства. Които още са вярвали в бога, дявола и чудесата. Ние сме малко по-напред от тях. Знаем, че това не е истинско.

— Не ме баламосвай, Джо. Ти беше там. Всички бяхме там.

— Мари, ти си болна. Не мислиш рационално. Моля те. Там долу няма нищо, което да ти помогне. Повярвай ми.

— Чудесно. — Тя смачква фаса и посяга към раницата. Вади отвътре бутилка водка и опаковка приспивателни. — Ако си толкова убеден, остави ме да вървя. Ще взема тези и всичко ще свърши. Но поне аз ще съм направила избора.

Не отговарям нищо и тя се усмихва.

— Трудно ти е, нали? Защото знаеш. Заради онова, което се случи със сестра ти.

— Сестра ми беше ранена. Изгуби се. Но се върна.

— Откъде?

Преглъщам коравата буца в гърлото си.

— Не беше умряла.

Мари се изсмива. Кух, ужасяващ звук, лишен от каквато и да било веселост или човечност. Запитвам се дали вътрешно винаги е била такава, или нещо я е променило в онази нощ. А може би е променило всички ни. Може би вината и съжалението не са единствените неща, които сме донесли отдолу.

— Не го вярваш наистина.

— Напротив, вярвам го.

Устните и се изкривяват презрително.

— Сестра ти беше мъртва. Няма начин да е оцеляла след онзи удар. Знам го, защото…

Тя млъква. Аз замръзвам. Всичките ми нервни окончания се напрягат.

— Защото какво?

— Нищо, забрави.

Но това е лъжа. Изведнъж сцената отново изниква пред мен. Ани, рухнала на безформена купчинка. Хърст на няколко крачки разстояние. Лостът на земята. Мари, уловила ръката на Хърст. Но преди Мари не стоеше там. А по-близо до мен, до Ани. Значи се е преместила.

— Ти си била — казвам. — Ти си я ударила.

— Без да искам. Изпаднах в паника. Беше злополука.

— И си оставила Хърст да поеме вината. Той те е покрил, за да те предпази.

— Защото ме обича.

Сега всичко добива смисъл. Ето защо е останала и се е омъжила за него. Той я е обичал, да, но също я е държал с тази тайна. Тя не е могла да се отскубне. А хубавата къща и басейнът са дошли като бонус, но недостатъчен.

— Наистина ли щяхте да ни оставите там долу?

— Аз се опитах да го разубедя.

Спомням си мълчаливия поглед, преминал между двама им. Тогава го отдадох на нейното желание да ни помогне. Но сега не съм толкова сигурен. Вече в нищо не съм сигурен.

— Ами Крис? Аз ти казах за срещата ни на гробището онази вечер. Ти ли пусна Хърст по петите му? И това ли беше твое дело?

— Не, никога не бих го сторила. Знаеш какъв беше Стивън. Аз се боях от него.

Виждам в паметта си насиненото ѝ око. Дясното око. А после си представям как Хърст налива уискито ми. С дясната ръка. Още един къс от пиедестала рухва.

— Той изобщо не те е удрял, нали?

— Има ли значение?

— Да.

— Добре, не е. Сдърпах се с Анджи Гордън след училище.

— Значи и за това си излъгала.

— Било е преди двайсет и пет години, за бога. Каквото станало, станало. Не мога да го променя, дори да искам. — Тя поглежда към входа за пещерата. — Моля те, Джо, просто ме пусни.

— Не мога.

— Ще ти дам пари, ще направя каквото поискаш.

— Каквото поискам?

— Да.

Мисля си за Хърст, въргалящ се окървавен на земята. За парите, които дължа. За широко отворените очи на Ани, взиращи се през прозореца в ясното зимно утро, и за малкото ѝ телце на пода на пещерата.

Мисля си за експлозивите, които съм поставил там долу и за мобилния детонатор в джоба си. Гореща омраза се надига в гърдите ми.

— Тогава ми отговори на един въпрос.

— Само питай.

— Къде са всички шибани снежни човеци?

Мари отваря уста. И в главата ѝ зейва дупка. Мозък, кръв и частици кост се посипват като конфети. Черепът ѝ става отворен кратер, направен сякаш от папиемаше. Очите ѝ едва се разширяват от изненада. Всичко става прекалено бързо. Няма време за възприятие, за осъзнаване. В един миг тя е жива. В следващия е мъртва и се килва тромаво към земята, сякаш някой е извадил щепсела ѝ от контакта. Спрял е захранването.

— Мили боже! — извиквам и се обръщам.

Глория стои зад мен, с пистолета в ръка.

— Ти я уби!

— Тя нямаше да ти даде нищо. Срещала съм кучки като нея и преди.

— Къде е Хърст?

— Оказа се, че кърви твърде бързо.

Мъча се да осъзная чутото. Хърст е мъртъв. Години наред съм искал това да стане. Дори съм го пожелавал. Но сега не изпитвам нищо освен отвращение и умора. А също и страх. Защото вече съм насаме с Глория.

— Не беше нужно да го оставяш да умре.

— Е, случва се. Но погледни го откъм хубавата страна. Сега, след като имам още два трупа за оправяне, не разполагам с време да те убивам бавно. — Тя насочва пистолета към мен. — Някакви последни думи?

— Не ме убивай?

— Ще ти се.

Няма смисъл да моля. Не и при Глория. Бих могъл да опитам. Да ѝ кажа, че съм учител. Учителите не ги застрелват. Те не са интересни. Умират кротко в леглата си, няколко години след като всички вече ги имат за покойници. Или че имам нов план. Че искам да избягам заедно с нея. Че не съм готов. Но всичко това надали би я впечатлило.

Тя се прицелва.

Аз стискам клепачи.

— Дано си носиш задушевните обувки — казва тя.

Обвивам длан около мобилното устройство… и натискам бутона за повикване.

Този път се разнася не боботене, а рев. Почвата, върху която стоя, потреперва. Отварям очи. Виждам как Глория губи равновесие, а пистолетът леко се отклонява встрани. Дали имам време да бягам? Да ѝ се нахвърля? Дулото отново се насочва към мен. Пръстът ѝ се напряга върху спусъка.

Няма милост в последната секунда. Няма изход. Няма втори шанс.

Глория пропада в земята.

Като заек в хралупа, като монета в касичка. Не издава дори звук. Просто изчезва. Гледам в потрес мястото, където е стояла. Сякаш някой е извадил тапата от сифона на мивка.

Навеждам се. Вътре едва се различава късче розова рокля, кичур руса коса. Земята се разлюлява отново. Няколко камъчета се устремяват надолу пред върховете на маратонките ми. Едва успявам да отстъпя назад, преди стените на дупката да рухнат и същински водопад от пръст и чакъл да скрие тялото ѝ.

Взирам се надолу в зейналата бездна и изпитвам световъртеж. Главата ме боли, а погледът ми се замъглява. Нещо топло се стича от слепоочието ми надолу по бузата. Вдигам ръка да го избърша. Усещам мястото край окото си лепкаво и странно меко, но нямам време да разсъждавам над това. Земните недра надават ново предупредително ръмжене. Трябва да изчезвам оттук, преди да съм се присъединил към Глория. Там долу. В мрака. При костите на мъртвите.

И при другите неща.

Пътят назад ми се удава трудно. Нещо не е наред с равновесието ми. С препъване и олюляване преодолявам изкачванията и спусканията. На няколко пъти падам. Ушите ми звънят, а едното ми око отказва да се фокусира. Това не ми харесва. Никак не ми харесва.

Почти съм стигнал оградата, когато усещам последния трус. Спирам и се обръщам назад. В нощното небе се издига тъмен облак.

Нещо подобно на снежинки поръсва лицето ми. Нужно ми е известно време да осъзная, че не са бели на цвят, а черни. Снежинки от въглищен прах. Стоя така и ги оставям да валят наоколо.

После сядам. Това не е съзнателно решение. Просто краката ми поддават, сякаш сигналите от мозъка са спрели да достигат до тях. Взели са си почивка за вечерта. А може би завинаги. Уморен съм. Пред лявото ми око се спуска червена пелена. Минава ми през ум, че трудно ще се изправя отново, но не ме е грижа.

Лягам върху каменистата земя и се взирам в небето, но имам чувството, че гледам надолу, в бездънна черна дупка. Мракът ме притегля към себе си.

Някой ме улавя за ръката…

37.

Две седмици по-късно

— Не ме бива много в емоционалните сбогувания.

— Мен също.

— Трябва ли да се прегърнем?

— Ти искаш ли?

— Не особено — поклаща глава Бет.

— Нито пък аз.

— Знаеш ли какво казват хората за прегръдките?

— Какво? — питам.

— Че са просто оправдание да си скриеш лицето.

— Е, при някои жени може би е за предпочитане.

— Да ти го начукам.

— Вече пропусна шанса.

— Ще го преживея, не бой се.

— Аз пък мислех, че давиш мъката си в алкохол.

— Наздраве — вдига халбата тя. Аз я чуквам с моята кока-кола. — И не мисли, че само защото вдигаш гълъбите оттук и ме оставяш сама да опирам пешкира, ще те черпя цяла вечер.

— Под „опиране на пешкира“ вероятно имаш предвид новото си назначение като заместник-директор?

Бет ми показва среден пръст.

Хари е напуснал преди няколко дни, заедно със Саймън Сондърс. Според слуховете причината е в имейли, открити от полицията на компютъра на Стивън Хърст и свидетелстващи за подкупи и корупция. Неправомерно влияние над Хари и плащания към Сондърс в замяна на по-високи оценки за сина му. Направо срамота.

Госпожица Харди (Сюзан, преподавателка по история) е поела директорската функция и е избрала Бет за своя заместничка. Мисля, че двете ще съставят добър екип. Всъщност оптимизмът ми стига дори дотам да допусна, че могат да преобразят гимназия „Арнхил“, особено предвид факта, че един от основните ѝ проблеми, Джеръми Хърст, вече няма да се появява там.

Понастоящем той е настанен у приемно семейство и ходи на консултации при психиатър. Намира се в шок след внезапната трагична загуба на двамата си родители. Бих искал да кажа, че ми е жал за него. Но от друга страна, не забравям Бенджамин Мортън.

Никога няма да разбера със сигурност какво се е случило, но смятам, че Джеръми го е отвел в пещерата. Може да е било шега, или пък някакъв вид „посвещаване“. Все едно. Нещо се е случило там с Бен. Нещо лошо. И вероятно не е бил единственият. Мисля си за Емили, племенницата на Бет. Поредното дете, което се е променило. Още един живот, пресечен без време.

А Джеръми не е споделял с никого. Освен може би с майка си.

Телата на Стивън и Мари бяха открити при старата мина. Полицията все още разследва обстоятелствата около смъртта им. Решаването на случая ще отнеме доста време предвид факта, че Стивън е имал тъмни делови връзки и доста врагове. Да не говорим за окървавения лост, открит в багажника на колата му.

Мястото на пропадането скоро ще бъде запълнено. Проектът за градски парк е в процес на преразглеждане. Идеята за застрояване с къщи е напълно забравена. Никой общински съвет не би одобрил подобно начинание.

Полицията идва да разговаря и с мен, в лицето на моята стара позната Тейлър и един едър сержант на име Гари Барфорд. Знаеха, че съм се качвал в колата на Хърст, и аз потвърдих, че веднъж ме е откарал у дома. След като отметнаха този детайл в тефтерите си, интересът им към мен видимо спадна.

— Значи не съм заподозрян? — попитах, когато си тръгваха.

— Не и за това — повдигна вежда Тейлър.

Сержантът звучно се изкиска.

— Тук имаме работа с професионалист. А вие не се вписвате точно в моя профил за наемен убиец.

Полицейска шегичка.

Мога да му кажа, че би се изненадал как изглежда понякога наемният убиец (или убийца). Но вместо това само се усмихвам.

— Не подценявайте силата на перото.

Той ме зяпва. Учителска шегичка.

Бет оглежда подозрително безалкохолното ми.

— Наистина ли заминаваш днес? Това не ми прилича на питие за сбогуване. Защо не поръчаме бутилка вино и да отбележим случая подобаващо?

Оглеждам чертите ѝ. Определено ще ми липсва да ги гледам. И се радвам, че се сдобрихме. Казах ѝ, че съм се върнал в Арнхил, защото съм винял Хърст за самоубийството на Крис. Което е частично вярно. Както повечето лъжи. Но понякога това е достатъчно.

— Колкото и примамливо да звучи, ще трябва да шофирам. А и компанията е по-важна от питието.

Тя прави физиономия.

— Хитро измъкване, няма що. Отивам да пишкам.

И става от масата. Наблюдавам стройната ѝ фигура, докато се отдалечава. Облечена е в черни прилепнали джинси, кубинки и размъкнат раиран пуловер, осеян с дупки. Предполагам, че е мода, а не дело на развилнели се молци. Бодва ме лека жал. Харесвам Бет, и то много. Почти си позволявам да мисля, че чувствата ни са взаимни. Тя е добър човек. А аз не съм. Затова и ще я оставя и ще се махна колкото се може по-далеч от нея.

— Купа картофки за двама.

Вдигам очи. Лорън тръсва огромна порция пред мен.

— Благодаря — усмихвам се. — И не само за картофките. Ти ме прибра от мината онази нощ, нали?

Тя мълчи безизразно. Мигът се проточва и вече мисля, че няма да отвърне нищо, когато изведнъж изрича:

— Бях извела кучето на последната му разходка.

Кучето на майка ѝ, мисля си. Старо, с белег на врата. И със склонност да хапе.

— Е, благодаря отново. Че ме отведе у дома. Че не каза нищо. И за всичко останало. Подробностите леко ми се губят.

— Не съм сторила кой знае какво — свива рамене Лорън. — Как ти е главата?

Вдигам ръка и се докосвам по слепоочието. Там има охлузено място, което още ме наболява.

— По-добре. Предполагам, че съм се ударил при падането.

— Ти не си падал — казва тя.

После тръгва обратно към бара. Аз гледам подире ѝ.

Бет се връща на масата.

— За какво си говорехте?

— Нищо особено. Искаш ли кетчуп? — подавам ѝ бутилката.

— Да — поема я Бет. — О, преди да съм забравила…

Тя вади от чантата си картонена кутия и я плъзва към мен.

— Запознай се с Пухчо.

Отварям кутията и надзъртам вътре.

— Ти ли го осигури?

— Не, госпожа Крадък, биоложката.

— Нали не го е…

— Неее. Естествени причини.

— Чудесно. Благодаря.

— Няма ли да ме просветлиш?

— Ще се въздържа.

— Мистериозен мъж.

— От международен мащаб.

— Ще ми липсваш.

— И ти на мен — усмихвам се.

— А сега скрий това нещо. Убива ми апетита.

Прибирам кутията.

— Така по-добре ли е?

— Имах предвид глупавата ти усмивка.

Докато се кача в колата за дългия път на северозапад, става три следобед. Бет и аз си разменяме телефоните и обещаваме да поддържаме връзка. Знам, че вероятно няма да го направим, защото и двамата не сме от типа хора, обичащи да си разменят съобщения.

Няма прегръдка, просълзени очи, нито страстна, романтична целувка за последно. Тя не хуква след колата, когато подкарвам по улицата. Виждам в огледалото как ми показва два средни пръста, а после изчезва обратно в бара. Всичко е наред.

Поемам по главната улица, но преди да стигна далеч, отбивам от нея и спирам пред църквата „Сейнт Джуд“.

Отварям портичката на двора и тръгвам по пътеката. Госпожица Грейсън седи на паянтовата дървена пейка, облечена в семпла синя пола и сиво сако. Щом приближавам, се обръща.

— Странно място да си кажем сбогом.

— Но подходящо, не мислите ли?

— Предполагам — отвръща тя, обгръщайки с поглед черковния двор.

— Тя не почива тук, нали?

— Кой? — пита тя, макар да знае.

— Сестра ви.

— Това гробище не се ползва отдавна.

— Но не е погребана и в околните. Вече проверих.

— Родителите ми я кремираха.

— В крематориума също няма следа от нея. Всъщност смъртта ѝ не е регистрирана никъде.

След дълга пауза тя промълвява:

— Болката от загуба на дете е огромна. Мъката е сравнима с лудост и те кара да вършиш неща, които при нормални обстоятелства не биха ти минали и през ум.

— Какво всъщност се случи с нея?

— Родителите ми я отнесоха една нощ. И повече не я върнаха. Поне не вкъщи.

— Затова ли толкова се интересувате от историята на Арнхил и подземната пещера? Затова ли казахте, че знаете какво се е случило с Ани?

Тя кимва, после пита:

— Катастрофата наистина ли беше злополука?

— Да — отвръщам. — Наистина.

— Е, хората казват, че животът винаги намира начини. Вероятно същото важи и за смъртта.

А в крайна сметка смъртта държи всички козове, допълвам мислено.

— Трябва вече да вървя — протягам ръка. — Довиждане, госпожице Грейсън.

Тя я поема с хладната си суха длан.

— Довиждане, господин Торн.

Обръщам се и тръгвам по пътеката. Вече съм почти при портата, когато гласът ѝ ме спира.

— Джо?

— Да?

— Благодаря, че се върна.

Свивам рамене.

— Понякога човек няма избор.

38.

Виещите се провинциални шосета са тъмни и аз карам бавно и внимателно. Но дори с моето едва пъплещо темпо пътят ми се струва неочаквано кратък. Пропуснал съм пиковия час, а и съзнанието ми е ангажирано. Твърде ангажирано.

Отбивам в една пресечка близо до апартамента на Брендън. Слизам от колата и се озъртам наляво и надясно. Отивам чак до ъгъла, преди да открия онова, което търся. Очукан форд фокус с две детски столчета на задната седалка и лепенка на стъклото, гласяща „Малки чудовища на борда“.

Взирам се в него известно време, а после бавно поемам пеша към любимото ни заведение. То се намира на още две преки и в него правят наистина страхотен пай с бъбречета.

Бутвам вратата и го зървам веднага, седнал на обичайната ни маса в ъгъла. Поръчвам бира и пакет чипс и отивам нататък. Той вдига глава и по ъгловатото му лице се разлива усмивка.

— Виж ти кой се довлякъл.

Оставям бирата на масата. Той става и разтваря ръце. Двамата се прегръщаме. Той не може да види лицето ми. Накрая сядаме. Брендън вдига чашата си с портокалов сок.

— Е, радвам се, че си отново тук, при това жив и здрав.

— Благодаря — отпивам от своята халба.

— Сега ще ми кажеш ли какво, по дяволите, се случва?

— Русата дама вече няма да представлява проблем.

— Нима?

— Да, мъртва е. Злополука.

Наблюдавам го, но той го възприема нормално.

— Ами дългът ти?

— Мисля, че много скоро ще го опростят.

— Знаеш ли какво би казала добрата ми стара майчица?

— Не, но изгарям от нетърпение да чуя.

— Че умният човек никога не брои пилците си, преди да е убил последната лисица.

— Остава да ми го разтълкуваш.

— Може да си се погрижил за жената, но сигурен ли си, че всичко ще свърши дотук?

Отварям пакета чипс и го протягам към Брендън. Той се потупва по корема и поклаща глава.

— Не бива, на диета съм.

— Да, разбира се. Преди си бил доста по-пълен, нали? Когато си пиел?

Той се ухилва.

— Е, и сега не съм Аполон.

— Може ли да се каже, че си бил дебел?

Усмивката помръква.

— Накъде биеш, Джо?

— Глория спомена нещо, преди да умре. Смъртта ѝ бе бърза, в случай че се чудиш. Но знам, че двамата сте били близки.

— Близки? Нямам представа за какво говориш. Аз съм твой приятел. Винаги съм се грижил за теб. Седмици наред те посещавах в болницата.

— Посети ме два пъти. Но предполагам, че си бил твърде зает да въртиш бизнеса си. Хазарт, изнудване, убийства…

— Какъв бизнес? Човече, говориш с мен, Брендън!

— Не. Говоря с Дебелака.

Взираме се един в друг. Той осъзнава, че няма смисъл да се преструва повече. Всички карти са свалени на масата.

— Добре, по дяволите — вдига ръце. — Разкри ме. Винаги си бил умно копеле. Затова те харесвам.

Ирландският акцент е изчезнал, подобно на захвърлена змийска кожа.

— Затова ли накара Глория да ме осакати?

— Приятелството си е приятелство, а бизнесът — бизнес.

— Какво знаеш ти за приятелството?

— Нали все още дишаш. Това наричам приятелство.

— Но защо ти трябваше да разиграваш целия този цирк? Защо ме пусна в апартамента си?

— Опитвах се да ти помогна. Да ти дам шанс да се изплатиш. Но ти само затъваше все повече. А и бог ми е свидетел, компанията ти ми беше приятна. В моята професия човек рядко успява да се сближи с хората.

— Защото им се случват злополуки?

Брендън се засмива.

— Понякога е необходимо.

Необходимо. Разбира се.

— Е, какво толкова е казала Глория? — обляга се той назад в стола си.

— „Дано си носиш задушевните обувки“. На момента не съобразих, защото бе насочила в главата ми пистолет. Но после нещата си дойдоха на мястото.

Той се почесва по чорлавото теме.

— Трябваше да предположа, че мъдрите слова ще ми излязат през носа един ден.

— Не е само това. Почти можех да пренебрегна чутото. Дори исках да го сторя. Но имаше и друго — колата.

— Колата?

— Видях черен форд фокус пред семейния хотел, преди да дойдеш, за да ми донесеш сака. Стори ми се познат, но мина известно време, докато се сетя. Бях го забелязвал и тук, пред твоя апартамент. Ти ми каза, че бил на сестра ти. Вярно ли е?

— Всъщност, не. Винаги крий нещата на видно място, приятелю. Половината посетители на това заведение са чували за Дебелака, но никой не подозира, че той кисне тук всяка вечер. Никой не обръща внимание на Брендън — реформирания алкохолик, безобидния ирландски дърдорко. Същото е и при колата. Ако нещо се издъни и се наложи да изчезваш бързо, ченгетата няма да спрат очукана таратайка с опърпан татко, отиващ да вземе децата от градина. Перфектна маскировка.

— А може би не.

— Е, всички допускаме грешки. Твоята беше да дойдеш тук. Защото сега съм изправен пред дилема. Все още ми дължиш пари. Приятелката ми е мъртва. Какво да правя с теб, Джо?

— Пусни ме да си вървя.

— Дори ако го сторя, това само ще отложи неизбежното.

— Ти няма да ме убиеш.

— И защо не?

— Нека първо аз те попитам някои неща. Защо ме посъветва да отида в полицията?

— Знаех, че ще откажеш. Нарича се реверсивна психология.

— А всичко останало, което си ми разправял, лъжа ли беше?

Брендън смръщва вежди.

— Нека помисля. Майка ми наистина е ирландка, но не чак толкова добра. Наистина съм възстановяващ се алкохолик. А, и действително имам сестра…

— С две деца — Дейзи и Тео.

Той се вторачва в мен. Единият му клепач потрепва от нервен тик.

— Живеят в Алтринчам. Баща им работи на летището. Майка им е медицинска сестра. Дейзи и Тео посещават местното начално училище. Сестра ти ги прибира три дни в седмицата. Във вторник и петък смяната ѝ свършва по-късно и тогава ги взема детегледачка. А, също гледат не джербили, а хамстери. — Вдигам бирата си и отпивам глътка. — Как се справям дотук?

— Откъде, по дяволите…

— Нали съм безработен, остава ми много свободно време. А сега слушай каква е сделката. Ти ме оставяш на мира, иначе ще го отнесат сестра ти и нейното семейство.

Устните му се изкривяват в заплашителна гримаса.

— Не ти стиска…

— Така ли?

Бъркам в джоба си и вадя нещо дребно, светлокафяво и пухкаво. Пускам мъртвия хамстер в чашата му.

— Както казала добрата ти стара майчица по време на груповия секс, идея си нямаш какво ми стиска.

Брендън гледа хамстера, после мен. Аз се усмихвам. Изражението му се променя.

— Изчезвай оттук. Не искам повече да виждам грозното ти лице.

Отмествам стола си назад.

— И иди някъде по-надалеч — добавя той.

— Чувам, че в Ботсвана било приятно.

— Купи си еднопосочен билет. Изпратиш ли ми дори пощенска картичка, си мъртъв. Разбра ли?

— Разбрах.

Ставам и прекосявам заведението. Не се обръщам назад. И по някаква причина не куцам.

Епилог

Хенри знае, че не бива да играе там. Майка му го повтаря още откакто са се нанесли. Мястото е опасно и може да се нарани, да се изгуби или да падне в някоя дупка. А той не иска това да се случи, нали?

Хенри, естествено, не иска да пада в дупки, но не иска и да слуша постоянно майка си. Понякога думите ѝ са като разбъркани букви — той ги чува, но не схваща смисъла им. Навярно се дължи на факта, че е аутист. Тоест липсва му способност да емпатизира (да чувства нещата правилно).

Но това не е съвсем вярно. С хората изпитва затруднения, но не и с животните. Нито с местата. Той може да ги усеща. Като например старата мина. Още от самото начало е доловил нейния зов. Като че ли стои редом със стая, пълна с разговарящи хора. Но гласовете им са смътни и трудно различими.

Хенри не е казал на майка си за гласовете. Има много неща, които не ѝ казва, за да не я тревожи. А тя се тревожи от какво ли не. Включително че той прекарва толкова време сам. И че не дружи с никого. Затова новината, че си е намерил нови приятели, я е зарадвала толкова много.

Днес майка му е заета с ремонт. Боядисва стаите. Твърди, че кремавите стени я карали да се чувства като в кутия с грис. Тя понякога говори странни неща, но въпреки това Хенри смята, че я обича.

Затова и се чувства леко гузен да излезе без разрешение. Но недостатъчно, за да спре. Това според докторите е друг негов проблем. Той не разсъждава как действията му ще се отразят на другите хора. Живее само за мига.

А този миг е хубав. Слънцето свети ярко. Но не пръска мека светлина с цвят на разтопено масло, както през лятото. А твърда, зимна светлина, толкова остра, че ти се струва, че можеш да порежеш пръстите си на нея. Хенри обича това. Облечен в дебелото си палто, се чувства сигурен и защитен, сякаш изолиран от света около себе си. Това чувство също му допада.

Върви по улицата, докато не стига предпазната ограда. Знае, че в нея има пролука. Бива го да открива начини за влизане в разни места. Промушва се през нея и се озърта.

Чуди се защо приятелите му ги няма. Обикновено се срещат тук. И изведнъж ги забелязва, сякаш самата мисъл за тях ги е накарала да се появят. Те му махат и слизат към него по полегатия склон. Момичето е на възрастта на Хенри, а момчето — малко по-голямо, слабо и с русолява коса. Момичето понякога носи кукла.

Разхождат се заедно из обраслата с бурени пустош. Хенри понякога се навежда и взема камъче, гайка или ръждиво късче метал. Харесва му да събира разни неща.

След известно време — не е сигурен точно колко, защото часовниците го объркват — си дава сметка, че слънцето вече не грее толкова ярко. Спуснало се е ниско над хоризонта. Хрумва му, че майка му навярно вече е свършила с боядисването и ако открие, че не е у дома, ще се тревожи.

— Трябва да вървя — съобщава на приятелите си.

— Рано е още — казва момчето.

— Постой още малко — допълва момичето.

Хенри обмисля. Ще му се да остане. Усеща притеглянето в себе си. Жужащият напев на ямата изпълва главата му. Но не иска майка му да се чувства зле.

— Не, ще тръгвам — казва.

— Чакай — отвръща по-настойчиво момчето.

— Имаме да ти покажем нещо — докосва го по ръката момичето.

Допирът ѝ е студен. Облечена е само в тънка пижама. Момчето носи тениска и шорти. И двамата са боси.

На Хенри му хрумва, че това е малко странно, но сетне мисълта изчезва, заглушена от шепнещите гласове.

— Наистина трябва да се прибирам — опитва още веднъж.

Момчето се усмихва. Нещо черно пада от косата му и отпълзява встрани.

— Ще се върнеш — казва. — Обещаваме.

1

Коктейл от бира и сайдер. — Б.пр.

2

Марка евтино, подсилено вино. — Б.пр.

3

Годишно отбелязване на 5 ноември, в чест на т.нар. „Барутен заговор“ срещу крал Джеймс I през 1605 г.

4

Данте, „Ад“. Превод Константин Величков. — Б.пр.

5

Дребен гризач, отглеждан като домашен любимец, монголска песчанка. — Б.пр.

Content

К. Дж. Тюдор
Похищението на Ани Торн

Пролог

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

Епилог

1