Джонатан Франзен

Свобода

Присвячується Сьюзен Ґолом і Джонатану Ґалассі

Тож усі ми, ощасливлені, ходімо,

І кожен хай розділить з вами щастя.

Я ж, горлиця стара, злечу ізнов

На сідало підгниле; буду плакать

За другом, що не знайдеться ніколи,

Допоки не загину.

В. Шекспір. Зимова казка[1]

Автор висловлює особливу подяку за допомогу таким людям: Кеті Четкович і Елізабет Робінсон; Джоел Бейкер, Бонні й Кему Блоджетт, Скотту Чешайру, Роланду Комстоку, Ніку Фаулеру, Сарі Трем, Чарлі Герловіку, Тому Гйєлму, Лайзі Леонард, Девіду Мінзу, Джорджу Пекеру, Діенні ІІІемек, Брайану Сміту, Лорін Штайн і Девіду Воллесу; а також — Американській академії в Берліні й коледжу «Ковелл» Каліфорнійського університету, місто Санта-Круз.

Добрі сусіди

Новини про Волтера Берґланда не дуже зацікавили місцевих (вони з Петті переїхали до Вашингтона два роки тому і зараз не мали нічого спільного із Сент-Полом), але дрібне дворянство Ремзі-Гілла не настільки було віддане своєму місту, щоб не читати газету «Нью-Йорк таймс». Якщо вірити довгій і невтішній історії «Таймс», робота Волтера зчинила чимало галасу в американській столиці. Його старі сусіди доклали немало зусиль, щоб змиритися з епітетами, наведеними стосовно нього у «Таймс» («зарозумілий», «пихатий», «зневажає мораль»), та співвіднести їх із тим щедрим службовцем компанії «ЗМ»[2] із рум’яним обличчям та постійною усмішкою, який діставався місця роботи, що на Саміт-авеню, велосипедом навіть у лютневий сніг; здавалося дивним, що у Волтера, який турбувався про довкілля більше за «Грінпіс» та мав сільське походження, виникли проблеми саме через те, що він дивився крізь пальці на вугільну промисловість та зневажав селян. Утім, вони завжди підозрювали, що з тими Берґландами не все гаразд.

Волтер та Петті були першопрохідниками Ремзі-Гілла — вони стали першими молодими фахівцями, хто придбав будинок на Бар’єр-стрит відтоді, як старий Сент-Пол відчув на собі важкі часи (і це тривало вже тридцять років). Вони нічогісінько не заплатили за свій будинок у вікторіанському стилі, проте поклали десять років на відчайдушні спроби відновити його. До того, як їм це вдалося, одна дуже рішуча особа підпалила їхній гараж і, доки вони його відбудували, двічі вдиралася до їхньої машини. Засмаглі байкери зліталися на пустир на іншому боці вулиці, щоб випити шліцу[3] та посмакувати сардельками з часником; їхні двигуни голосно ревіли вдосвіта, доки одного разу Петті вийшла на вулицю в спортивному костюмі й спитала: «Гей, хлопці, знаєте що?» Петті не злякався ніхто, але вона була видатною атлеткою ще за шкільних часів, та й потім у коледжі, тому мала особливу, властиву спортсменам хоробрість. З першого ж дня, як вони оселилися в цьому районі, вона постійно привертала до себе увагу. Висока, неймовірно молода, із волоссям, зібраним у «хвіст», вона штовхала перед собою коляску повз «роззуті» машини та пивні пляшки по заблюваному, старому вже снігу — всі справи її дня наче лежали у сумках, що висіли на колясці. Позаду неї можна було побачити обтяжені дитиною підготовки до ранкових справ, теж обтяжених дитиною; а попереду неї — національне радіо, куховарську книгу, пелюшки, будівельну суміш та емульсійну фарбу; потім — казку на добраніч і вино сорту «Зінфандель». Вона вже уособлювала все те, на що жителі вулиці лише починали перетворюватися.

Раніше, коли ще можна було їздити на «Вольво-240» і не соромитися цього, загальною метою всіх у Ремзі-Гіллі було заново навчитися того, заради відсутності потреби в чому батьки рушили до передмістя: наприклад, як примусити міських копів виконувати свою роботу; чи як захистити байк від дуже наполегливого крадія; коли відігнати п’яничку від меблів у палісаднику; як заохотити вуличних котів робити свої справи в сусідську пісочницю; а також як визначити, чи варто взагалі витрачати гроші на ремонт у місцевій школі. Також існували й сучасніші питання, на зразок, що можна сказати про пелюшки? Чи вони кращі за інші? І чи насправді й у наш час можна замовити додому молоко у скляних пляшках? Наскільки бойскаути прийнятні з політичної точки зору? Або, наприклад, чи булгур[4] насправді такий уже необхідний? Де мають переробляти акумулятори? Як поводитися в разі, коли бідна кольорова людина звинувачує тебе в тому, що ти нищиш її двір? І чи правда, що керамічний посуд фірми «Фієста» містить небезпечну кількість свинцю? Яким складним має бути кухонний фільтр для води? Чи завжди машина реагує, коли натиснути на газ? Що краще подати жебракові: їжу чи нічого? Чи можливо взагалі виростити неймовірно правильних, упевнених у собі, щасливих і розумних діточок, щодень працюючи з ранку до ночі? Чи можна молоти кавові зерна увечері, а пити каву з них — вранці, чи треба робити це відразу ж? Чи мав хоч хтось за всю історію Сент-Пола приємний досвід спілкування з покрівельником? А з механіком, що добре тямить у «Вольво»? Чи у всіх «Вольво-240» затинає трос стоянкового гальма? А той перемикач із загадковим написом на щитку управління, який видає пречудовий звук, схожий на тікання швейцарського годинника, але, здається, ні до чого не поєднується: ну до чого він?

Попри всі питання, Петті Берґланд була справжнім джерелом, сонячним джерелом соціокультурного пилку, працьовитою бджілкою. Вона була однією з небагатьох матусь-домогосподарок у Ремзі-Гіллі й дуже неохоче відгукувалася добре про себе і погано — про інших. Вона казала, що колись одне з вікон, на яких вона замінила раму, напевно, «обезголовить» її. Побоювалась, що, «ймовірно», її діти помруть від трихінозу через свинину, яку вона недосмажила. Вона гадала, чи рідина для зняття фарби, до якої вона мала «звичку», якось пов’язана з небажанням «взагалі» читати книжки. Зізнавалась, що їй «заборонили» удобрювати квіти Волтера після того, що трапилось «минулого разу». Проте декому ця її манера самонесхвалення була не до душі — хтось бачив у цьому певну поблажливість, нібито Петті навмисно перебільшує свої незначні недоліки, жаліючи почуття менш успішних домогосподарок. Але більшість людей знаходили її соромливість щирою або, принаймні, кумедною; та в будь-якому разі важко відмовитися від спілкування із жінкою, від якої ваші діти в такому захваті і яка пам’ятає не лише їхні дні народження, але і ваш також, яка часто стукає вам у двері, щоб передати тарілку печива, листівку чи конвалії в маленькій вазі з економ-маркету і ніколи не просить її повертати.

Про Петті всі знали, що виросла вона десь далеко на сході, у передмісті Нью-Йорка, і була однією з перших жінок, хто отримав повну стипендію з баскетболу у Міннесоті, де на другий рік навчання, згідно з написом на тарілці, що прикрашала стіну домашнього кабінету Волтера, вона потрапила до другого складу національної збірної США. Незважаючи на її велику зосередженість на родині, Петті зовсім не була прив’язана до своїх родинних коренів. По кілька місяців вона зовсім не виїздила із Сент-Пола, та зовсім уже було незрозуміло, чому ніхто зі сходу не приїздив до неї, навіть її батьки. А коли її дуже вже настирно розпитували, вона відповідала, що обоє вони зробили багато добра людям, її батько має власну юридичну практику у Вайт-Плейнз, а мама її — політик, так-так! — депутат законодавчих зборів штату Нью-Йорк. А потім вона поважно кивала головою і казала: «Так, саме цим вони і займаються», — і на тому тема вичерпувалася.

Особливою грою серед знайомих було змусити Петті визнати, що хтось повівся «погано». Коли їй казали, що Сет та Меррі Полсен влаштували велику вечірку на честь Хелловіна для своїх близнюків та запросили дітей з усього кварталу, за винятком Конні Монаген, Петті лише сказала, що то було «дуже дивно». Коли вона наступного разу побачила Полсенів на вулиці, вони пояснили, що все літо намагалися вмовити матусю Конні Монаген, Керол, припинити викидати недопалки з вікна своєї спальні просто в маленький басейн їхніх діточок. «Так, це і справді дуже дивно, — погодилася Петті, похитуючи головою, — але знаєте, Конні в цьому зовсім не винна». Полсени, тим не менш, не заспокоїлися на її «дивно». Вони хотіли, щоб поведінку цієї жінки назвали соціопатичною, пасивно-агресивною — вони хотіли почути слово «погана». Їм було потрібно, щоб Петті обрала один із цих епітетів і приєдналася до них у ганьбі на адресу Керол Монаген, але Петті виявилася просто нездатною піти далі, ніж «дивно», а Полсени у відповідь відмовились запрошувати Конні. Петті так розлютилася через цю несправедливість, що вивезла власних дітей, Конні та одного шкільного друга до гарбузової ферми і влаштувала їм поїздку на возі; але найгірше, що вона змогла сказати вголос про Полсенів, — що жага помсти маленькій семирічній дівчинці виглядає дуже дивно.

Керол Монаген була єдиною матусею на Бар’єр-стрит, що жила там стільки ж, скільки сама Петті. Вона прибула до Ремзі-Гілла за допомогою того, що ви б назвали програмою обміну за заступництвом, бо ця леді була секретаркою якогось «великого боса» у Ганнепіні, штат Міннесота, який викинув її зі свого округу саме після того, як зробив їй дитину. Долучити матір своєї незаконної дитини до платіжних відомостей власної контори — з кінця сімдесятих таких міст-близнюків[5] та подібних юрисдикцій, де це досить легко було узгодити із владою, вже майже не існувало. Керол стала однією з тих збентежених службовців, котрі кожну годину бігають на перерви у міському патентному бюро, а на її попереднє місце, на тому боці річки, взяли іншу людину, із такими ж добрими зв’язками. Орендований будинок на Бар’єр-стрит по сусідству з Берґландами, очевидно, входив до їхньої угоди; інакше було б зовсім незрозуміло, чому Керол погодилася жити в тому, що тоді можна було назвати лише нетрями. Раз на тиждень влітку дитинча з пустими очима, одягнене у «фірмовий» комбінезон відділка парків та відпочинку, приїжджало у сутінках на позашляховику без позначок і косило їй газон; взимку та сама особа з’являлася, щоб зчистити сніг з тротуару біля її будинку.

На кінець вісімдесятих Керол виявилася єдиною у всьому районі, хто не облагороджував свого подвір’ячка. Вона палила «Парламент», висвітлювала волосся, перетворювала нігті на зловісні кігті, годувала доньку виключно напівфабрикатами, а по четвергах приходила додому дуже пізно («Це ніч, коли матуся гуляє», — пояснювала вона таким тоном, ніби у всіх матусь є такі ночі), тихенько прокрадаючись до будинку Берґландів, відчиняючи двері ключем, який вони зробили для неї, і забирала Конні, що спала на дивані, куди Петті поклала її, накривши простирадлом. Петті була неосяжно щедрою у своєму догляді за Конні в той час, коли Керол не було вдома (вона працювала, або ходила по магазинах, або займалася своїми четверговими справами), тому Керол зробила з неї безкоштовну няньку. Також Петті не могла не помітити, що на її щедроти Керол відповідає зневажанням її доньки, Джесіки, сюсюканням із її сином Джоуї («Як щодо ще однієї обіймашки від маленького серцеїда?»); із Волтером вона взагалі вела себе набагато вільніше, ніж це дозволяють звичайні сусідські стосунки: у своїх тонких, як павутиння, блузах та на височезних, наче в офіціантки, підборах вона вихваляла завзятість та хазяйновитість Волтера і пирскала від сміху після будь-якої його фрази. Проте найгірше, що зуміла Петті сказати про Керол за всі ці роки, так це те, що життя у матусь-одиначок дуже складне і що коли Керол і поводилася іноді дивно, то лише для того, аби захистити себе.

Для Сета Полсена, котрий згадував Петті занадто часто, як на думку його дружини, Берґланди були лібералами з відчуттям глибокої провини, яким потрібно вибачати всім, щоб не соромитися власного щастя, і яким бракує хоробрості визнати власні привілеї. Однак ця Сетова теорія мала серйозний недолік: Берґланди аж ніяк не були привілейованими; єдиним майном, наскільки це знали сусіди, у них був будинок, та і його вони відбудували власними руками. Іншим недоліком, на який вказала Меррі Полсен, було те, що Петті не вирізнялася прогресивністю, нічого спільного не мала з феміністками (не працювала, відстежувала дні народження, випікала те дідькове печиво) і, схоже, мала відразу до політики. Якщо в її присутності згадували вибори або кандидатів, вона відчайдушно, але марно намагалася зберегти своє звичне радісне «я» — ставала збудженою, постійно кивала головою й підтакувала. Меррі, на десять років старша за Петті (і на вигляд теж), у Медісоні була активісткою руху «Студенти — за демократичне суспільство», а зараз дуже захоплювалась лише французьким вином «Божоле нуво». Коли на вечірці Сет втретє чи вчетверте згадав Петті, Меррі почервоніла, як «Божоле нуво», й оголосила, що у так званій дружності Петті Берґланд немає ані свідомості, ані солідарності, ані політичної вартості, ані гнучкості системної однорідності, ані духу справжнього комунітаризму, а є виключно регресивне домогосподарське лайно, та, чесно кажучи, на думку Меррі, якщо пошкребти сильніше цю гарну-прегарну шкірку, то в Петті можна знайти щось досить уперте, егоїстичне й зарозуміле! Адже очевидно, що єдине важливе для неї — це власні діти та будинок, і ніколи — сусіди, біднота, країна, батьки чи навіть власний чоловік.

А Петті і справді в сині душі не чула. Хоча Джесіка мало набагато більше чеснот, якими б могли пишатися її батьки, — вона обожнювала книги, цікавилася природою, мала талант до флейти, була сильним гравцем у футбол, працювала бебісітером, її обожнювала навіть Меррі Полсен, — саме Джоуї був улюбленою дитиною, говорячи про яку Петті не могла зупинитися. У своїй усміхненій, довірливій та перепрошуючій манері вона вивалювала усі подробиці, одну за іншою, про їх із Волтером проблеми з малим. Більшість з її історій набували форми скарг, але ніхто не мав жодних сумнівів у тому, що сина вона обожнює. Вона була схожа на жінку, яка оплакує неприємну поведінку свого розкішного бойфренда, пишається тим, що він розтоптав її серце, ніби її відкрите визнання цього факту було головною, навіть єдиною річчю, яку вона вважала за потрібне повідомити всьому світу.

— Він ніби маленька негідь, — розповідала вона іншим матусям, коли всю зиму в родині велися війни щодо Часу Сну — Джоуї відстоював своє право лягати спати не раніше за Петті та Волтера.

— Він виказує своє роздратування? Плаче? — питали інші матусі.

— Жартуєте? — всміхалася Петті; — Хотіла б я, щоб він просто плакав. Плач — то нормально, врешті-решт, він міг би припинятись.

— То що ж він робить? — питали вони.

— Він піддає сумніву сам наш батьківський авторитет. Коли ми змушуємо його вимикати світло, він наполягає на тому, що не має лягати спати до того, як світло не згасне у нашій спальні, адже він нічим не гірший за нас. Та присягаюся, він точний, як годинник; кожні п’ятнадцять хвилин — він очей не зводить з годинника — кожні п’ятнадцять хвилин він волає: «Не сплю! Я все ще не сплю!» І в тоні його звучить зневага чи сарказм, щось таке дивне. Я благаю Волтера не піддаватися спокусі, але ні: вже чверть на першу, і Волтер підводиться у пітьмі і йде до кімнати Джоуї, і вони знову сперечаються про різницю між дорослими та дітлахами або про те, чи в родині має панувати демократія, чи доброзичлива диктатура, і вони сперечаються, доки врешті-решт зі мною не трапляється істерика: я лежу в ліжку й скімлю: «Будь ласка, припиніть це!»

Меррі Полсен не захоплювалась оповідями Петті. Пізно ввечері, завантажуючи після вечері тарілки до посудомийної машини, вона кинула Сетові, що немає нічого дивного в тому, що Джоуї в стосунках не розуміє різниці між дітьми й дорослими — адже його матір, здається, страждає від тієї самої проблеми, бо не може визначитися, до кого сама належить. Чи сам Сет не помітив, що в оповідях Петті взірцем дисципліни є завжди Волтер, а сама Петті лишається безпорадно десь осторонь і намагається лише бути милою?

— Цікаво, чи вона взагалі кохає Волтера? — оптимістично розмірковував Сет, відкорковуючи останню пляшку. — Ну, я маю на увазі, фізично.

— Підтекст її розповідей завжди «Мій син — винятковий», — продовжувала Меррі. — Вона завжди скаржиться на брак його уваги.

— Чесно кажучи, — відповідав на це Сет, — у цьому і полягає причина його упертості. Його безмежна настирливість — це відповідь на владність Волтера.

— Кожне слово її про нього — це нещирі хвастощі.

— А ти сама, що ж, ніколи не хвалилась? — піддражнив її Сет.

— Можливо, й хвалилась, — відповіла Меррі, — утім, менш за все я переймаюся з приводу того, чи не сприймають мене інші якось не так. І моє почуття самодостатності не залежить від того, наскільки винятковими є наші діти.

— Ти — ідеальна матуся, — знову підколов її Сет.

— Ні, ще місце посіла Петті, — гмукнула Меррі, ковтнувши ще вина. — Мене такою сприймають дуже рідко.

Петті скаржилася, що Джоуї все занадто легко дається. У хлопця було золоте волосся, він був красунчиком і, здавалось, мав відповіді на будь-які питання, що йому могла поставити школа, ніби правильний вибір «А», «Б», «В» та «Г» у тестах були прописані в його коді ДНК. Із сусідами, старшими за нього у п’ять разів, він поводився із надприродною легкістю. Коли школа або скаутська організація змушували його іти продавати шоколадні батончики або лотерейні білети по сусідніх домах, він чесно зізнавався їм, що товар у нього «лайно». Він одягав найдратівливішу милостиву посмішку, коли бачив іграшки або ігри, які інші хлопці мали, а йому Петті та Волтер купувати відмовлялися. Аби позбавитися від цієї посмішки, його друзі наполягали на тому, щоб він користувався усіма іграшками, що мали вони, тому він став завзятим геймером[6] — і це при тому, що його батьки категорично не схвалювали відеоігор; він демонстрував енциклопедичні знання сучасної міської музики, від якої його батьки усіма силами намагалися зберегти його ніжні вушка. Йому було десь одинадцять чи дванадцять, коли, сидячи за столом, якщо вірити Петті, він випадково (або ж навмисно) звернувся до власного батька «синку».

— Ох, це не пройшло повз вуха Волтера, зовсім ні, — розповідала вона іншим матусями.

— Зараз підлітки саме так і спілкуються між собою, — відповідали їй, — ставлення це в них із реп-музики.

— Те ж саме сказав і Джоуї, — повідала Петті. — Він пояснив, що це просто слово, притому — зовсім не ганебне. Авжеж Волтер з ним не погодився. А я сиділа й повторювала про себе: «Волтере, Волтере, не лізь у це, немає ніякого сенсу сперечатись». Але ні, йому захотілося пояснити, що, наприклад, хоча «хлопче» — й не погане слово, все ж так не можна звертатися до дорослих, і особливо так не можна казати чорним; але ж головна проблема Джоуї в тому, що він відмовляється визнавати різницю між дітьми й дорослими; і так ця суперечка завершилася тим, що Волтер сказав, що позбавить малого десерту, а той заявив, що не дуже й хотілося, бо він його взагалі не любить; а я все сиділа і повторювала: «Ні, Волтере, Волтере, не лізь у це». І Волтер не втримався — він вирішив довести Джоуї, що той насправді любить десерт. Але хлопець не взяв до уваги жодного з аргументів батька. Він брехав, але стверджував, що просив добавки лише тому, що так прийнято, а не тому, що той десерт йому подобається; а бідний Волтер, який терпіти не може, коли йому брешуть, відповів на це: «Ну добре, якщо тобі десерт не подобається, то ти легко протримаєшся без нього цілий місяць», а я все думала: «Волтере, Волтере, це погано закінчиться». Джоуї відповів йому: «Я і рік протримаюсь й узагалі ніколи в житті не їстиму десерту, за винятком випадків, коли буду гостити в когось і не захочу його ображати», — і такої обіцянки було достатньо, то була серйозна загроза, бо він такий упертий, він напевно це зробить. А я їм тоді: «Стійте, хлопці, тайм-аут, десерт — дуже корисний, воно того не варте», що тієї ж миті зіпсувало весь авторитет Волтера, в той час як уся суперечка була спрямована на підтримання цього авторитету. А я зуміла скасувати все, чого він досяг.

Іншою особою, яка обожнювала Джоуї понад усе, було дівча Монаген, Конні. Вона була дуже серйозна та мовчазна дівчинка з бентежливою звичкою не зводити погляду зі співрозмовника (очима вона взагалі не кліпала і справляла таке враження, ніби була не від світу цього). Опівдні вона завжди приходила на кухню Петті, допомагала розкладати тісто для печива по ідеально круглих формах, але робила вона це завжди так ретельно, що масло тануло, від чого тісто виблискувало темним сяйвом. В той час як дівчинка наповнювала одну форму, Петті робила вже одинадцять, а коли все було готове, Петті завжди питала в Конні дозволу скуштувати одне «дійсно видатне» (менше, твердіше, гірше) печиво. Джесіка, яка була на рік старша за Конні, схоже, з радістю віддавала територію кухні сусідській дівчинці, а сама в цей час читала книжки або гралася із мешканцями свого тераріуму. Конні не являла собою жодної загрози будь-кому, а особливо — такій всебічно розвиненій дитині, як Джесіка. Конні зовсім не мала відчуття цілісності — занадто заглиблювалась у деталі. Коли вона малювала, то зафарбовувала декілька ділянок одним фломастером, а все решту залишала, як воно є, і не звертала уваги на спонукання Петті спробувати й інші кольори.

Постійна прихильність Конні до Джоуї була вже давно очевидною для всіх матусь, за винятком, здається, Петті — можливо, тому, що сама Петті так само любила його. У Лінвудському парку, де Петті іноді організовувала спортивні заняття для дітей, Конні сідала окремо від усіх на траві й виплітала невідомо для кого вінки з конюшини, і час проходив повз неї, доки Джоуї не брався до бити чи вів футбольного м’яча полем — це миттєво пробуджувало її інтерес. Вона була нібито уявлюваний друг, який іноді ставав видимим. Джоуї, у своєму вмінні володіти собою, розвиненому не по роках, дуже рідко вважав за необхідне бути грубим з нею при своїх друзях, а Конні, у свою чергу, кожного разу, коли хлопці починали бавитися, демонструвала достатньо розуму для того, щоб просто відступити й зникнути — без дорікань або прохань. У неї завжди лишався завтрашній день. Довгий час у неї лишалась іще й Петті, яка стояла на колінах над грядками або залізала на драбину у заляпаній вовняній сорочці, беручи на себе сізіфову працю підновити фарбу на вікторіанській домівці. Якщо вже Конні не могла бути поряд із Джоуї, вона намагалась, принаймні, стати корисною для нього та підтримувала компанію його матері, коли його не було вдома.

— То як у тебе із домашнім завданням? Потрібна якась допомога? — питала дівчинку Петті з драбини.

— Матуся допоможе, коли прийде додому.

— Вона, мабуть, буде стомлена, вже пізно. А ти б могла здивувати її та зробити його зараз. Як дивишся на це?

— Та ні, я почекаю.

Коли саме Конні та Джоуї почали займатися сексом, не було відомо нікому. Сет Полсен був радий вважати (втім — без доказів), що Джоуї тоді було одинадцять, а Конні — дванадцять. І підозри Сета засновувались на приватності, яку їм надавала домівка на дереві, що її допоміг збудувати Волтер на старій дикій яблуні на нічийній ділянці. До того моменту, коли Джоуї закінчив восьмий клас, його ім’я вже стало постійним об’єктом для посилань усіх сусідських хлопців, коли ті відповідали на підкреслено-невимушені питання батьків про сексуальну поведінку їх однокласників; а пізніше Люди стали припускати, що наприкінці літа й Джесіка щось зрозуміла — бо раптово, без жодних пояснень, вона стала вражаюче презирливо ставитися до Конні та свого брата. Але ніхто ніколи не бачив, щоб вони проводили час наодинці — до наступної зими, коли вони почали працювати разом.

За словами Петті, урок, який Джоуї виніс із суперечок з Волтером, полягав у тому, що діти мають слухатися дорослих тому, що ті мають гроші. І це стало наступним проявом його винятковості: в той час як інші матусі стогнали з приводу відчуття власної правоти, з яким їхні діти вимагали кишенькові, Петті зі сміхом описувала розчарування Джоуї з приводу необхідності просити в батька певні кошти. Сусіди, які наймали Джоуї, знали його як несподівано працьовитого прибиральника снігу та листя, але Петті казала, що в душі він ненавидить свій невеличкий заробіток і вважає, ніби прибирання під’їзних доріжок для дорослих — то інший, просто ще один засіб поставити його в небажану залежність від них. Сміховинні шляхи заробітків, що їх пропонували скаутські організації: продаж передплат на журнали сусідам, вивчення магічних фокусів та розповсюдження квитків на магічні вистави, пошук інструментів для таксидермії та набивання чучел сусідських судаків-призерів, — усе це просто смерділо чи рабством («я — таксидерміст правлячого класу»), чи, ще гірше, благочинністю. І так, неминуче, йдучи за своєю метою звільнитися від Волтера, Джоуї став підприємцем.

Хтось, можливо й сама Керол Монаген, оплачував навчання Конні в маленькій католицькій академії Святої Катерини, де дівчата вдягнені у форму і не можуть носити жодних прикрас, за винятком однієї каблучки («простої, суцільнометалевої»), одного годинника («простого, без коштовних каменів») та сережок («простих, суцільнометалевих, не довших за половину дюйма»). Так сталося, що одна з популярних дев’ятикласниць школи Джоуї, центральної школи Сент-Пола, повернулася з родинної подорожі до Нью-Йорка з дешевим годинником на руці — так-от, під час ланчу всі дивилися на неї з обожнюванням, бо на жовтому ремінці продавець з Канал-стрит[7], за бажання самої дівчини, набив маленькі яскраво-рожеві пластикові букви, що складали слова: «Не називай мене донькою» з пісні «Перл Джем»[8]. Як сам Джоуї пізніше згадував у своїх есеях на іспитах до коледжу, він одразу виказав ініціативу розшукати джерело фінансування виробництва таких годинників та вартість преса для створення подібного принту. Він інвестував чотириста доларів із власних заощаджень у придбання устаткування, зробив для Конні простий пластиковий ремінець (із написом «Готова до ривка»), щоб вразити школу Святої Катерини, а потім, використовуючи Конні як кур’єра, продав ексклюзивні годинники майже чверті її шкільних товаришів за ціною тридцять доларів за штуку, доки черниці не здогадалися і не змінили правила одягу та не заборонили ремінці із прикрашальними текстами. Що — як Петті розповіла іншим матусям — вразило Джоуї як грубе порушення закону.

— Це не порушення, — пояснював йому Волтер, — ти наживався на штучній обмеженості торгівлі. Я не помічав за тобою, щоб ти скаржився на правила, коли вони працювали на тебе.

— Я вкладав гроші, я ризикував!

— Ти користувався лазівкою в правилах, а тепер вони її закрили. Чому ти не здогадався, що так і буде?

— То чому ж ти мене не попередив?

— Я тебе попереджав.

— Ти мене попереджав лише про те, що я можу втратити гроші.

— Ну от, а ти їх навіть не втратив. Ти лише не заробив стільки, скільки хотів.

— Але це ті гроші, які я мав отримати! Я мав на них право.

— Джоуї, заробляти гроші — це не право. Ти продавав тим дівчатам мотлох, який їм не був потрібен і який багато хто з них не міг собі дозволити. Саме тому в школі Конні є форма одягу — вони хочуть, щоб усі мали рівні права.

— Так, всі, окрім мене.

Із того, як Петті переказувала цю розмову, насміхаючись над невинним обуренням Джоуї, Меррі Полсен зрозуміла, що Петті навіть не здогадувалась, чим її син займався із Конні Монаген. Аби переконатися в цьому, Меррі здійснила розвідку. Що, на думку Петті, Конні отримувала за свій клопіт? Чи працювала вона за відсоток від прибутку?

— Так, звичайно, ми сказали йому, що доведеться віддати їй половину заробітку, — запевнила жінку Петті. — Але він і сам би зробив це у будь-якому випадку. Він її завжди захищав, хоча й молодший за неї..

— Він їй як брат...

— Насправді ні, — пожартувала Петті. — Він набагато краще до неї ставиться. Можете спитати Джесіку, що таке бути його сестрою.

— Ха-ха, це так, справді, — зареготала Меррі.

А Сету вона того ж дня доповіла таке:

— Дивовижно, вона дійсно нічогісінько не помічає.

— Я вважаю, ти занадто цьому радієш, — дорікнув їй Сет. — Як можна радіти тому, що такі ж батьки, як і ми, нічого не знають про власну дитину? Це все спокуси долі, тобі так не здається?

— Вибач, але це надто смішно та надто приємно. Тож, тобі доведеться утримуватися від злої радості за нас обох і так стримувати долю.

— Мені її шкода.

— Ну, тоді знову вибач: я вважаю, це дуже весело.

Наприкінці тієї зими мати Волтера у Гранд-Репідз знепритомніла від легеневої емболії прямо на підлозі магазину жіночого одягу, де вона працювала. На Бар’єр-стрит місіс Берґланд була відома своїми візитами на Різдво, дні народження дітей та її власний день народження, до якого Петті завжди водила свекруху до місцевої масажистки та частувала лакрицею, австралійськими горіхами й білим шоколадом, її улюбленими ласощами. Меррі Полсен згадувала її недобрим словом, звала її «міс Б’янка» на честь матінки-миші в окулярах, одного з персонажів дитячих книг Марґері Шарп. У неї було зморщене, але колись гарне обличчя та тремтливі щелепи і руки, одна з яких сильно висохла через дитячий артрит. Вона була зовсім слабка, майже каліка, гірко говорив Волтер: скалічена життям, сповненим важкої праці через п’яницю-батька у придорожньому мотелі, що біля Гіббінга; проте вона завжди воліла лишатись незалежною й виглядати елегантно у свої вдовині роки, тож продовжувала приїздити на своєму старенькому «Шевроле-кавальєр»[9] до магазину жіночого одягу. Тільки-но Петті та Волтер отримали новину про її нездужання, вони одразу поспішили на північ, лишивши Джоуї на опікування його зарозумілої старшої сестри. Невдовзі після того, як було розпочато молодіжний секстиваль, який Джоуї влаштував у своїй спальні, щоб виказати непокору Джесіці, та який завершився лише з раптовою смертю та похороном місіс Берґланд, Петті змінила своє ставлення і стала значно саркастичнішою сусідкою.

— До речі, Конні, — казала вона тепер, — така мила маленька дівчинка, таке собі тихе безневинне дівча, та з такою бездоганною матір’ю. Знаєте, я чула, нібито Керол завела собі нового дружка, який будь-кого задовольнив би; здається, вона ще й старша за нього вдвічі. Було б просто жахливо, якби вони зараз поїхали, адже Керол стільки всього зробила, аби прикрасити наше життя, чи не так? А Конні, так-так, я і за нею скучала б. Ха-ха, така вже собі тиха, та мила, та вдячна.

Петті виглядала тепер розгубленою та схудлою тіткою із сірим, через нестачу сну, обличчям. Неймовірно тривалий час пройшов, доки вона стала виглядати на свій вік, але зараз, нарешті, Меррі Полсен було винагороджено за всі її очікування цього моменту.

— Можна із певністю сказати: вона все збагнула, — ділилася думками Меррі із Сетом.

— Втрата їхнього щеняти остаточно її добила, — відказав Сет.

— Ага, саме так, втрата, — всміхнулася Меррі. — Бідний, безневинний Джоуї, його вкрала одна маленька розумна та енергійна особа по сусідству.

— Але ж вона старша за нього на півтора року.

— О, лише за календарем.

— Кажи, що хочеш, — відповів Сет, — але Петті й насправді дуже любила матір Волтера. Авжеж, їй боляче.

— Знаю, знаю, Сете, все я знаю. І тепер мені теж дійсно її шкода.

Сусіди, хто спілкувався з Берґландами ближче за Полсенів, розповідали, що міс Б’янка лишила свою маленьку мишачу домівку на маленькому озері біля Гранд-Репідз Волтерові, а не його двом братам. Казали, що між Волтером та Петті виникла суперечка з приводу того, що робити з будинком: Волтер хотів його продати й поділитися тими грошима з братами, а Петті наполягала на тому, що він має вшанувати бажання матері винагородити його за те, що був таким гарним сином. Молодший брат Волтера був військовим і жив у пустелі Мохаве, на базі військово-повітряних сил, а старший брат присвятив своє доросле життя, як і батько, непомірним пиятикам, сидячи на шиї в матері, але зневажаючи її. Волтер та Петті завжди влітку відправляли дітей на декілька тижнів до матері; іноді до них приєднувався дехто з друзів Джесіки, і всі вони казали, що будинок там був простим та сільським, але не жахливим. Можливо, через Петті, яка й сама бувала напідпитку — її обличчя вранці, коли вона виходила з парадних дверей, щоб забрати загорнуту в блакитний пакет газету «Нью-Йорк таймс» та «Стар-Тріб’юн», загорнуту в зелений, свідчило про значну кількість випитого «Шардоне», — Волтер, зрештою, погодився залишити дім як місце для відпочинку. І В червні, тільки-но завершився навчальний рік, Петті забрала Джоуї на північ, щоб він допоміг їй викинути все зайве із шухляд, вичистити й перефарбувати все, в той час як Джесіка лишилася вдома з Волтером, щоб відвідувати додаткові заняття з поезії.

Того літа дехто із сусідів (Полсенів серед них не було) відправили своїх хлопчаків погостювати в домі на озері, і там вони дізналися, що Петті почувається набагато краще. Один із батьків особисто описав її Сету Полсену — засмаглу та босу, в чорному цільному купальнику та джинсах без ременя; Сету це дуже сподобалося. Усі відкрито наголошували на тому, яким уважним і веселим був там Джоуї та, це всім здавалось, як добре він проводив там час із матір’ю. Вони обоє запросили всіх гостей приєднатися до них у складній грі, яку назвали «Асоціації». Петті сиділа допізна перед телевізором своєї свекрухи, вражаючи Джоуї знанням ЗМІ шістдесятих років та сіткомів сімдесятих. А коли Джоуї побачив, що їхнє озеро не відмічене на жодній із місцевих карт — то насправді був великий ставок, біля якого стояв їхній будиночок та ще один, — він нарік його Безіменним, і Петті часто промовляла цю назву ніжно й сентиментально: «Наше Безіменне озеро». Коли Сет Полсен дізнався від тих самих батьків, які повернулися звідти, що Джоуї проводить довгі години за роботою, прочищаючи труби, підстригаючи чагарники та зішкрябуючи фарбу, у нього виникли серйозні підозри, що Петті платить Джоуї солідну зарплатню за його послуги і що вони уклали певну угоду. Проте ніхто не знав цього напевно.

Щодо Конні, то Полсени й подивитися, не могли у бік будинку Монагенів, щоб не побачити дівчину біля вікна. Вона й справді була дуже терплячою, а її обмін речовин, мабуть, і зовсім уподібнився метаболізму риби взимку. Вечорами вона працювала, прибираючи брудний посуд зі столів у мережі забігайлівок «У. А. Фрост», але вдень сиділа на сходинках ґанку, чекаючи, в той час як повз неї проїжджали вантажівки з морозивом, а надворі грались молодші діти. У вихідні вона сідала на садовий стілець біля будинку, зрідка поглядаючи на енергійну, бурхливу, безсистемну роботу з вирубки дерев та будівництва, яку влаштував материн новий бойфренд Блейк разом із товаришами-робітниками, що навіть не мали членства у профспілці; але переважно вона просто чекала.

— Конні, як справи, що цікавого останнім часом? — питався Сет з алеї.

— Ви маєте на увазі, окрім Блейка?

— Так, окрім нього.

Конні на мить замислилася, а потім похитала головою.

— Та нічого такого, — відповіла.

— Мабуть, нудьгуєш?

— Не дуже.

— В кіно ходиш? Книжки читаєш?

Конні подивилась на Сета своїм звичайним немигаючим поглядом, в якому читалось: «У нас немає нічого спільного».

— Так, «Бетмена» бачила.

— А як там Джоуї? Ви ж були дуже близькі, закладаюсь, ти за ним скучила.

— Він повернеться, — відповіла вона.

Коли ту стару проблему із цигарками з боку Керол було розв’язано — Сет і Меррі визнали, що, ймовірно, трохи перебільшували, розповідаючи про купу недопалків у басейні, й зреагували занадто бурхливо, — вони відкрили в Керол Монаген багате джерело енциклопедичних знань у сфері політики місцевої демократичної партії, а до цієї теми Меррі мала все більшу й більшу прихильність. Керол сухим спокійним тоном розповідала жахливі історії про брудні політичні схеми, про затоплені й забиті труби, про шахрайство на тендерних торгах, про проникні заслони, про цікаву математику й отримувала задоволення від того, як Меррі лякалась від усього цього. Меррі приходила, щоб плекати в Керол її здібність розповідати повчальні історії про корумпованість громадян, з якою Меррі мала намір боротися. Головним було те, що Керол, здавалось, ніколи не зміниться — розмальована, вона продовжувала свої щочетвергові прогулянки з усіма поспіль, рік за роком, підтримуючи тим самим патріархальні традиції в міській політиці.

Але потім, раптово, вона докорінно змінилась. У той час з’явилась така собі мода на зміни. Міський мер, Норм Коулман, змінив свої політичні погляди на республіканські, а колишній професійний борець очолив владний апарат міста. Каталізатором у випадку Керол став її новий бойфренд Блейк, молодий водій екскаватора із цапиною борідкою, якого вона зустріла у своєму патентному бюро й заради якого раптово змінила свою зовнішність. Геть пішли її складні зачіски та одяг ескорт-дівчат: тепер вона мала зручні штани, просту коротку стрижку та мінімум косметики. Вона стала абсолютно новою Керол, якої ніхто до того не бачив, по-справжньому щасливою Керол, яка життєрадісно вистрибувала з «фордівського» пікапа Блейка, наспівувала пісень з церковного хору, ходячи туди-сюди вулицею, і з силою грюкала пасажирськими дверцятами. Незабаром Блейк почав проводити ночі в її домі, блукати по двору в майці «Вікінгз»[10], розшнурованих робочих черевиках та з банкою пива в руці; а невдовзі він знищив усі дерева на її задньому дворі, шаленіючи на своєму орендованому екскаваторі. На бампері останнього було написано: «Я білий і маю право голосу».

Полсени, які тільки-но самі завершили затяжний ремонт будинку, не дуже хотіли б скаржитися на весь той гамір та галас, а Волтер, який жив по другий бік, був надто милий або зайнятий для цього; але коли Петті врешті-решт повернулася додому наприкінці серпня, після того як декілька місяців провела за містом разом із Джоуї, вона просто місця собі знайти не могла — обійшла всю вулицю, кожного сусіда, з божевільними очима обмовляючи Керол Монаген. «Перепрошую, — казала вона, — що тут відбувається? Хтось може мені це пояснити? Хто оголосив війну деревам, не повідомивши про це мене? Хто такий цей Пол Баньян[11] на екскаваторі? В чому справа? Чи вона більше не орендує? Хіба можна вирубувати дерева, якщо орендуєш? Як можна зносити задню стіну будинку, коли ти ним навіть не володієш? Чи вона якось викупила ділянку, а ми цього не знаємо? Та як би їй це вдалося! Вона навіть лампочку поміняти не може, не покликавши на допомогу мого чоловіка! „Перепрошую, що турбую тебе під час обіду, Волтере, але коли я сьогодні спробувала ввімкнути світло, нічого не вийшло. Їй б не міг зайти подивитися? Ой, милий, поки ти тут, не допоможеш мені із підрахуванням податків? Мені вже завтра сплачувати, а я тільки-но нігті пофарбувала“, — казала вона. Як така особа може викупити землю? Чи їй вже не потрібно розраховуватися за нижню білизну із „Вікторія Сікрет“? Та як їй тільки вдалося зійтися з хлопцем? А як же ж той товстун із Міннеаполіса? Чи хтось має відкрити йому очі?»

Доки Петті не дісталася дверей Полсенів, які були одними з останніх у її списку, вона не отримала жодної відповіді. Меррі пояснила, що Керол Монаген і справді більше не орендує. Дім Керол був одним із декількох сотень, які управління житлового господарства викупило в смутні часи, а тепер розпродує за договірною ціною.

— Чому ж я про це не чула? — здивувалася Петті.

— Ти ніколи не питала, — відповіла Меррі. А потім не втрималась і додала: — Ти ніколи не цікавилась урядовими справами.

— То кажеш, вона купила задешево?

— Дуже задешево. Іноді буває корисно знати потрібних людей.

— А сама ти що про це думаєш?

— Думаю, це лайно — як з фінансової, так і з філософської точки зору, — відповіла Меррі. — І це одна з причин, чому я працюю із Джимом Шибелом.

— Знаєш, мені завжди подобався цей район, — поділилася Петті, — мені подобалося жити тут, навіть із самого початку. А зараз усе тут виглядає в моїх очах брудним і потворним.

— Не падай духом, просто долучайся до нас, — порадила Меррі й дала їй дещо почитати.

— Не хотів би я зараз опинитись на місці Волтера, — сказав Сет, тільки-но Петті пішла.

— Щиро рада це чути, — всміхнулась Меррі.

— Це мені здалося, чи ти теж чула підтекст подружнього розладу в її словах? Ну, в її словах про Керол та її податки? Щось знаєш про це? Мені це здається дуже цікавим. Ніколи про це нічого не чув. А тепер він ще й не зумів захистити їх прекрасний вид на дерева Керол.

— Це все її відсталі рейганівські погляди винні, — відповіла Меррі. — Вона вважала, ніби зможе жити у власній маленькій кулі, у власному маленькому світі. У власному ляльковому будиночку.

Прибудова, яку зводили, вихідний за вихідним, протягом наступних дев’яти місяців із купи бруду на задньому дворі Керол, була схожа на величезний утилітарний ангар із трьома простими вікнами, що лише підкреслювали розкіш вінілової обшивки. Керол та Блейк звали прибудову «великий зал»[12], а таке явище було тоді для жителів Ремзі-Гілла чимось незрозумілим. Пам’ятаючи про стару проблему з недопалками, Полсени збудували високий паркан і висадили ряд декоративних ялинок, які з того часу достатньо підросли, щоб приховувати вид на ділянку Керол. І тільки Берґланди мали змогу без перешкод насолоджуватися тим видом, тому всі інші сусіди намагалися уникати розмов із Петті, чого раніше ніколи не траплялося, бо всі балачки обертались навколо того «ангара», як вона називала сусідську споруду. Вони махали їй рукою з вулиці, віталися, але намагалися не зупинятися, бо тоді розмови не уникнути. Працюючі матусі дійшли висновку, що Петті має забагато вільного часу. Раніше вона була неоціненною, бо бавилась із малими дітьми, займалася з ними фізичними вправами та рукоділлям, але зараз більшість із тих малят були вже підлітками. І чим би вона зараз не займала себе, їй завжди впадали у вічі або заважали гамором сусідські роботи. Кожні кілька годин вона з’являлася на порозі свого дому й крокувала заднім двором, роздивляючись той великий зал, немов тварина, чиє гніздо розтривожили, а іноді, увечері, стукала в тимчасові фанерні двері сусідів.

— Агов, Блейку, як справи?

— Все просто чудово.

— Судячи з того галасу, так і є! Знаєш що, твоя електропилка занадто голосна як для о пів на дев’яту. Чи ти не думав займатися ремонтом удень?

— Мені це не дуже до вподоби, справді.

— Ну, тоді — що, як я просто попрохаю тебе зупинитися?

— Не знаю. Що, як ти просто даси мені змогу закінчити роботу?

— Оце вже мені не до вподоби, бо галас дійсно дуже нам заважає.

— Ха, мені дуже прикро, щоб ти знала.

Петті мимоволі голосно заіржала:

— Ха-ха-ха, прикро, кажеш?

— Так, слухай, я дійсно перепрошую за галас. Але Керол каже, що п’ять років провела, слухаючи галас, який ішов з вашого будинку, коли ви його ремонтували.

— Ха-ха, не пам’ятаю, щоб вона скаржилася.

— Ви просто робили те, що мали. А зараз я роблю те, що маю.

— Та ви ж щось жахливе будуєте, перепрошую, але це просто потворно. Чесно. Це неприкрита правда. Але мене не це турбує, а ваша пила.

— Ти знаходишся на приватній власності, тому прошу тебе залишити мій дім.

— Гаразд, тоді я викличу поліцію.

— Давай, вперед.

І вона виходила на вулицю, тремтячи від безсилля. Вона періодично викликала поліцію через той галас, і кілька разів вони навіть приїздили і вели розмови із Блейком, але потім навіть вони втомилися від неї і не приїздили на виклики до наступного лютого, коли хтось проколов усі чотири зимові покришки на автівці Блейка, і тоді вже Керол та Блейк подзвонили до поліцейської дільниці й направили її службовців до сусідів, які весь час так часто скаржилися. Це призвело До того, що Петті знову пішла вулицею по всіх сусідах із промовою. «Жахлива підозра, чи не так? І вона впала на сусідську матусю двох підлітків. Який я страшний злочинець! Мабуть, навіть ненормальна. Він має найбільший, найвідразливіший автомобіль на всій вулиці, у нього шипи на бампері, які не подобаються нікому з тих, хто не вважає себе расистом, але Господи, який заплутаний злочин: хто ж іще, окрім мене, міг це зробити?»

Утім, Меррі Полсен була впевнена, що то і справді скоїла Петті.

— Я в Це не вірю, — заперечував Сет. — Тобто вона й справді ображена, але не стала б брехати.

— Вірно, але я й не чула, щоб вона комусь сказала, що не робила того, їй би пройти добрий сеанс психотерапії. Було б досить корисно. Так-так, терапія та робота на весь день.

— Не розумію, чому Волтер нічого із цим не робить.

— Волтер убивається на роботі, заробляючи на життя так, щоб вона сиділа весь день удома та вдавала божевільну домогосподарку. Він добрий батько для Джесіки та певний авторитет для Джоуї. Я б сказала, він дуже зайнятий.

Волтеровою найвидатнішою рисою — окрім його кохання до Петті — була приємність. Він умів дуже добре слухати і вважав будь-кого іншого цікавішим та більш вражаючим за себе. У нього була надзвичайно біла шкіра, слабке підборіддя, кучеряве волосся, ніби в янгола, та незмінні круглі окуляри у дротяній оправі. Він розпочав будувати кар’єру в «ЗМ» як юрисконсульт, але там успіху не досяг і загрузнув у соціальній допомозі та філантропії, у корпоративному тупику, де приємність ставала йому в нагоді. На Бар’єр-стрит він завжди роздавав безкоштовні квитки на концерти Гатрі[13] та камерного оркестру й розповідав сусідам про несподівані зустрічі з місцевими знаменитостями, наприклад, Гарісоном Кейлором[14], Кірбі Пакеттом[15] та одного разу навіть із Прінсом[16]. Нещодавно, на превеликий подив, він пішов із «ЗМ» і став консультантом з питань розвитку в природоохоронній організації. Ніхто, окрім Полсенів, не мав жодних підозр щодо того, наскільки Волтер невдоволений своєю роботою, але від природи він був у такому самому захваті, як і від культури, а єдиним зовнішнім проявом такої зміни в його житті стала зайнятість на роботі також під час вихідних.

І ця зайнятість, можливо, і стала однією з причин, через яку він не втручався, як того можна було очікувати, у конфлікт між Петті та Керол Монаген. У відповідь на безпосереднє питання про цю ситуацію він лише нервово посміювався. «Я тут посідаю нейтральну позицію», — відповідав він. І цю позицію він зберігав протягом усієї весни та літа того року, коли Джоуї навчався на другому курсі, а потім ще й наступної осені, коли Джесіка поїхала до коледжу на схід, а Джоуї залишив батьківський дім і Переїхав до Керол, Блейка та Конні.

Той переїзд був бунтарським вчинком та ножем у серце Петті — то був початок кінця її життя в Ремзі-Гіллі. Липень та серпень Джоуї провів у Монтані, працюючи в Кароліні, на фермі головного жертводавця організації, де працював Волтер, і повернувся звідти із широкими чоловічими плечима та вищим на два дюйми[17]. Волтер, який не мав звички хвалитися, зволів повідомити Полсенам на пікніку у серпні, що той жертводавець зателефонував йому й розповів, що просто «у захваті» від того, як безстрашно та невтомно Джоуї ловив телят і працював з вівцями. Петті, тим не менш, на тому самому пікніку вже зовсім збожеволіла від болю. У червні, до того як Джоуї поїхав до Монтани, вона зуміла забрати його на Безіменне озеро, щоб він допоміг їй у господарстві, але єдиний сусід, хто бачив їх там, описував жахливий день, коли став свідком сварки між матір’ю та сином, які терзали одне одного, виставляючи це на загальний огляд; Джоуї висміював манірність Петті й, нарешті, відкрито назвав її «дурною», на що Петті почала кричати: «Ха-ха-ха, дурна! Господи, Джоуї, ніколи не втомлююсь дивуватися твоїй зрілості! Назвати матір дурною перед чужими людьми! Це ж так підіймає тебе в очах сторонніх! Який же ти в мене великий, дужий, незалежний чоловік!»

Наприкінці літа Блейк майже завершив роботу над великим залом й оздобив його усілякими приладами, які так йому подобались: ігровою приставкою «Плейстейшн», настільним футболом, охолодженим пивним барильцем, телевізором з величезним екраном, настільним аерохокеєм, скляною люстрою з логотипом «Вікінгз» та механічними кріслами з відкидними спинками. Сусідам лишалося тільки уявляти сарказм Петті стосовно цих принад за обідом, під час якого Джоуї назвав її дурною та несправедливою, а Волтер розізлився й наказав, щоб Джоуї вибачився перед Петті, — але ту ніч, коли Джоуї переметнувся до ворожого сусідського табору, уявляти не було потреби, бо Керол Монаген миттєво скористалася нагодою й описала його: голосно, докладно та зловтішно — так, щоб її почули всі сусіди, які не підтримували Берґландів.

«Джоуї був такий спокійний, ну зовсім спокійнісінький, — розповідана Керол. — Господь бачить, він був абсолютно холоднокровний. Я вийшла на вулицю разом із Конні, щоб підтримати його та розповісти всім, що я цілком на його боці, бо ви ж знаєте Волтера: він такий делікатний, він міг би вирішити, що мене це обтяжить. Але Джоуї виказав велику відповідальність, втім, як завжди. Він просто хотів показати, що наші думки в цьому збігаються, і прояснити все раз і назавжди. Він пояснив Волтеру, що вони з Конзі вже все узгодили зі мною, а я, у свою чергу, сказала Волтеру — бо я знаю, він переймався через це — я йому сказала, що прогодувати його сина для мене не проблема. Блейк та я — ми ж тепер родина, і ми будемо раді годувати ще один рот, а Джоуї й раніше допомагав по дому — сміття виносив, посуд мив — і завжди був охайним. Окрім того, я сказала Волтеру, що вони з Петті завжди були такі щедрі до Конні, годували її і все таке. Мені хотілось наголосити на тому, що вони дійсно були такими, коли я не знала, що з власним життям робити, і я завжди хотіла віддячити їм за все. А Джоуї — він же такий відповідальний та спокійний! Він пояснив, що оскільки Петті припинила пускати Конні в свій дім, у нього просто немає вибору, бо він хотів би проводити з нею час; і тут я знову втрутилася і додала, як сильно я бажаю підтримати їхні стосунки — якби всі молоді люди в світі були так само відповідальні, як ці двоє, світ перетворився б на набагато краще місце — та наскільки краще їм було б разом у моєму домі, вони б почувалися в більшій безпеці, аніж коли вештаються десь та шукають пригод. Я така вже вдячна Джоуї, завжди рада бачити його в себе. Так я їм усім і сказала. Знаю, я Петті не подобаюсь, вона завжди дивилася на мене зверху, а на Конні — взагалі презирливо. Все це знаю. І я знаю, на що здатна Петті. І саме тоді вона була ладна вчинити щось у своєму дусі. У неї все обличчя скривило, і вона так своїм високим тоненьким голоском: „То ти думаєш, він кохає твою дочку? Вважаєш, ніби він закоханий?“ Нібито неможливо, щоб хтось такий, як Джоуї, закохався в Конні, бо я сама не вчилася в коледжі чи десь там; або тому, що в мене дім не такий великий, чи я сама не з Нью-Йорка; або тому, що я чесно працюю, Господь бачить, сорок годин на тиждень, на відміну від неї. Петті так мене зневажає, що у це й повірити важко. Але мені здавалося, Волтер мене розуміє. Він справді дуже милий, такий душка. І от, обличчя в нього почервоніло, як буряк; здається, він був засмучений, але сказав: „Керол, ти та Конні, лишіть нас зараз, ми хочемо наодинці поговорити із Джоуї“. І я цілком з ним згодна. Я не хотіла додавати їм ще проблем, я не з таких скандалістів. Однак Джоуї відмовився. Він сказав, що не питається дозволу, він просто повідомляє їх, що збирається зробити, і тут уже нема чого обговорювати. І ось коли Волтер упав серцем. Просто впав. У нього сльози потекли по обличчю, такий він був засмучений — і я це розумію, Джоуї його молодшенький, та це не його, Волтера, провина, що Петті була такою нерозумною та жорстокою з Конні, що Джоуї більше не міг залишатися в їхньому домі. Але він не втримується і починає кричати, волає щосили: „Тобі лише шістнадцять, іти нікуди не підеш, доки не закінчиш школу!“ А Джоуї йому просто посміхається у відповідь, так само холоднокровно. Каже, мовляв, закон дозволяє йому піти, тим більш — до сусідів. Цілком розумно, до речі. Хотіла б я, щоб сама була розумною та спокійною хоча б на відсоток від нього, коли була в його віці. Хочу сказати, він просто чудова дитина. Тому мені стало трохи шкода Волтера, бо він почав кричати все це — наприклад, що він не стане платити за синове навчання в коледжі або що Джоуї не поїде наступного літа до Монтани; а також, що все, чого він вимагає, — щоб син приходив обідати, спав у своєму ліжку і взагалі залишився частиною родини. А Джоуї йому так: „Я все ще частина родини“ (і справді, він ніколи не відмовлявся від рідних). Проте Волтер почав тупотіти на кухні, на кілька секунд я навіть злякалася, що він ударить хлопчика, але йому вже терпець урвався, він закричав: „Забирайся, забирайся звідси, мені вже зле від тебе, забирайся!“, а потім він пішов, і можна було чути, як він наверху, в кімнаті Джоуї, відчиняє всі шухляди, чи що там у нього, а Петті біжить нагору, і там вони кричать одне на одного, а Конні та я обіймаємо Джоуї, бо він — єдина розумна людина в родині, і нам його дуже шкода, і саме тоді я зрозуміла, що найкращим виходом для нього і справді буде переїхати до нас. Волтер тепер тупотить униз сходами, а Петті — ми чуємо — кричить, як божевільна, вона зовсім розум утратила, і знову Волтер починає: „Бачиш, що з матір’ю зробив?“ Усе завжди навколо Петті, уміє вона грати жертву. А Джоуї просто стояв і хитав головою, все було очевидно. І чого б йому хотіти жити в такому місці?»

І хоча дехто з сусідів, без жодних сумнівів, радів з приводу того, що Петті зараз пожинала плоди звеличення винятковості свого сина, але факт лишався фактом — Керол Монаген теж ніколи не любили на їхній вулиці, Блейка вважали непорядним, про Конні казали, що вона дивна, та ніхто так і не зумів повірити в щирість Джоуї. Чим більше розповсюджувалися новини про його бунт, тим більше дрібне дворянство Ремзі-Гілла жаліло Волтера, турбувалося про психічне здоров’я Петті та відчувало всебічну заспокоєність та вдячність Богові за те, що їхні власні діти були цілком нормальні: які вони були щасливі, Коли батьки були щедрі до них; як невинно вони просили допомогти із домашньою роботою чи есеєм для коледжу; які догідливі були, телефонуючи, щоб розказати, де проводять свій позашкільний час; як вони завжди хвалилися своїми маленькими повсякденними бійками; які завжди передбачувані вони були у своїх перших спробах сексу, марихуани та алкоголю. Біль, який виходив з дому Берґландів, був sui generis[18] на Бар’єр-стрит. Волтер — який, хотілось думати, і гадки не мав про те, як Керол описала ніч, коли він утратив розум, — ніяково визнавав перед сусідами, що вони з Петті «зазнали поразки» як батьки і тепер лише намагаються не сприймати це близько до серця.

— Іноді він приходить до нас навчатися, — казав Волтер, — але просто зараз, здається, йому зручніше проводити ночі в Керол. Подивимось, як довго він протримається.

— А як Петті все це переживає? — питав у нього Сет Полсен.

— Не дуже.

— Ми б хотіли запросити вас обох на вечерю...

— Було б чудово, — погоджувався Волтер, — але мені здається, Петті потрібно на деякий час поїхати до материного старого будинку. Вона там усе ремонтує, ви ж знаєте.

— Я тривожусь за неї, — у Сета зірвався голос.

— Я також трохи хвилююсь за неї. Але я бачив, як вона опановувала біль, коли займалася спортом. Вона колись розбила коліно на передостанньому курсі й провела ще дві гри в такому стані.

— Хіба вона тим самим не дійшла до операції, яка поклала край її кар’єрі спортсменки?

— Ця історія мала лише зміцнити її твердість, Сете. Ну, про те, як вона може терпіти біль.

— Так-так.

Волтер та Петті так ніколи й не дійшли до Полсенів на вечерю. Петті поїхала з Бар’єр-стрит і сховалася на Безіменному озері на всю зиму та весну, а коли її машина і з’являлася на вулиці — наприклад, на Різдво, коли Джесіка повернулася з коледжу і мала, за словами друзів, «словесну бійку» з Джоуї, після чого він переселився у стару спальню більше ніж на тиждень, щоб його правильна сестра змогла провести свята так, як треба, — Петті уникала сусідських зборів, де її випічці та привітності колись були так раді. Іноді до неї заходили жінки за сорок, які, судячи з їхніх зачісок та лозунгів на бамперах «Субару», були її старими подругами з баскетбольної команди. Пішли чутки, що вона знову запила, але все то були виключно здогадки: незважаючи на свою привітність, вона так і не завела близької подруги в Ремзі-Гіллі.

До Нового року Джоуї вже повернувся до дому Керол та Блейка (сусіди вважали, що більше за все його там приваблювала можливість спати в одному ліжку з Конні). Його друзі знали його як активного й войовничого противника мастурбації, при будь-якій згадці про яку він включав ту свою поблажливу посмішку; він проголосив, що його мета — пройти по життю, не забруднившись таким заняттям. Більш проникливі сусіди (в тому числі й Полсени) підозрювали, що Джоуї просто подобається бути найрозумнішою людиною в домі. Він став принцом великого залу, дозволяючи користуватися його принадами всім, кого вшанував своєю дружбою (та роблячи те пивне барильце, за яким ніхто не дивився, предметом суперечок на всіх сусідських родинних вечерях). Його манера поведінки із Керол межувала із фліртом, а Блейка він причарував тим, що їм подобались одні й ті самі речі, особливо — робочі інструменти та вантажівка останнього, за кермом якої він навчився водити машину. А з його дратівливої посмішки, з якою він дивився на однокласників, коли ті раділи успіхам Альберта Ґора[19] та сенатора Велстона[20], — ніби, з його точки зору, лібералізм є такою ж слабкістю, як схильність до мастурбації, — можна було судити, що він перейняв від Блейка й політичні погляди. І замість повернення до Монтани все наступне літо він займався будівельними роботами.

У всіх було таке відчуття — правильно то було чи ні, — що якимось чином у цьому винен і Волтер із його приємністю. Замість того, щоб просто притягти Джоуї додому за волосся та змусити його поводитися гідно; замість того, щоб дати Петті ляпаса та змусити її поводитися гідно, — він поховав себе в роботі в природоохоронній організації, де досить швидко отримав посаду виконавчого директора штату, та після того дім і зовсім почав пустувати вечорами, а клумби — заростати, газон припинили підстригати, а вікна — мити, і навіть напис «Ґор — Ліберман», який усе ще висів у передньому дворі, покрився брудним міським снігом. Навіть Полсени втратили інтерес до Берґландів, бо зараз Меррі балотувалася до муніципальної ради. Петті провела все наступне літо на Безіменному озері, а незабаром після її повернення — того місяця, коли Джоуї поїхав до університету Вірджинії через фінансові обставини, зовсім невідомі в Ремзі-Гіллі, та за два тижні після великої національної трагедії — перед будиночком у вікторіанському стилі, на який вони з Волтером поклали майже половину своїх життів, з’явилася табличка «Продається». Волтер уже почав їздити кожного дня на нову роботу до Вашингтона. І хоча ціни на нерухомість трохи пізніше сягнули безпрецедентних висот, місцевий ринок усе ще лежав у ямі, в яку він потрапив після подій одинадцятого вересня. Врешті-решт, Петті продала дім за неймовірно низькою ціною серйозній працюючій чорній парі з трирічними близнюками. У лютому обидва Берґланди востаннє пройшли по всіх сусідах, щоб попрощатися, як того вимаґали правила чемності: Волтер розпитував усіх про дітей та висловлював найкращі побажання, а Петті говорила мало, але дивним чином знову стала виглядати молодшою, схожою на ту саму дівчинку з коляскою, що гуляла вулицею ще до тоґо, як цей район був повністю заселений.

— Це чудо, — наголосив Сет Полсен потім у розмові з Меррі, — що попри все вони все ще разом.

Меррі похитала головою:

— Не думаю, що вони вже вирішили, як будуть жити далі.

Минулі помилки

Автобіографія Петті Берґланд (написана Петті Берґланд за порадою її психотерапевта)

Розділ 1: Податлива

Якби Петті не була атеїсткою, вона б щиро подякувала Богові за шкільні програми з атлетики, бо саме вони насправді врятували їй життя й дали змогу реалізувати свою особистість. Вона особливо вдячна Сандрі Мошер з Північної середньої школи міста Чаппакуа, Ілейн Карвер та Джейн Нейджел із старшої школи імені Гораса Грілі, Ерні та Роуз Сальваторе з Ґеттісберзького дівочого баскетбольного табору, а ще Ірен Тредвел з Міннесотського університету. Саме від цих чудових тренерів Петті навчилася дисципліни, терплячості, зосередженості, командної роботи та ідеалів спортивного духу, які їй компенсували її патологічну схильність до змагань та низьку самооцінку.

Петті виросла в окрузі Вестчестер, штат Нью-Йорк. Вона була старшою із чотирьох дітей, і останні троє справдили надії батьків значно більше, ніж вона. Вона була помітно більша за них, але так само помітно звичайніша та, до певної міри, не така розумна. Ні, дурною вона не була, але порівняно — не така розумна. Вона сягнула п’яти футів і дев’яти з половиною дюймів[21] на зріст, ставши майже так само високою, як її брат, але значно вищою за інших, та іноді вона хотіла підрости навіть до шести футів, бо все одно ніколи не змогла б вписатися у свою родину. Її здатність бачити корзину краще, проводити передачі м’яча в зоні під корзиною вище та рухатись у захисті швидше могла б зробити її тягу до змагань менш хибною, що призвело б потім до кращого життя після коледжу; втім, може, й ні, але цікаво було б це уявити. І коли вона потрапила до коледжу, вона була зазвичай одним із найнижчих на зріст гравців на полі, що навіювало смішні згадки про її місце в родині та лише піддавало адреналіну під час гри.

Перші спогади Петті про заняття командним спортом, що їх спостерігала її мати, стали й останніми. Вона відвідувала денні заняття спортом «для звичайних людей» у тому ж спорткомплексі, де її дві сестри відвідували заняття мистецтвом для «видатних», та одного дня мати з сестрами з’явились на полі, щоб подивитися гру в софтбол[22]. Петті засмутилася, бо змушена була стояти десь осторонь в той час, як гірше треновані дівчата робили помилки на базах, і тому їй довелося чекати, поки хтось уже буде готовий передати пас. Вона почувала себе зовсім незначною, як той рахунок, із котрим завершилася гра. Ранери посіли перше та друге місця. Бетер подав крученого надзвичайно нескоординованому шорт-стопові, поперед якого бігла Петті, так що вона впіймала м’яча, пробігла з ним трохи й відкинула його своєму ранерові, а потім побігла, змагаючись із якоюсь там милою дівчинкою, яка, ймовірно, добігла першою виключно помилково. Петті загрозливо рушила в її бік і штовхнула її, але та заверещала й побігла геть, залишивши базу відкритою для автоматичного ауту, однак Петті все ще пильнувала за нею й зіграла плей, доки та істерично верещала від безсумнівно жахливого болю від того, що її злегка торкнулися рукавичкою.

Петті дуже добре розуміла, що то була не краща мить її спортивної кар’єри. Щось найшло на неї, бо її родина спостерігала за нею. Вже їдучи їхньою автівкою-універсалом додому, навіть більш тремтячим голосом, ніж звичайно, мати попросила її не бути такою агресивною. Якщо агресія взагалі була необхідна. Невже не можна було поділитися м’ячем з іншими гравцями команди? Петті відповіла, що взагалі не отримувала жодних м’ячів в аутфілді. І тоді мати мовила: «Я не заперечую, щоб ти займалася спортом, але тільки для того, щоб ти навчилася командної гри та суспільної свідомості». На що Петті попросила: «То відішли мене до справжнього табору, де я не буду єдиним гарним гравцем! Я не можу грати в команді з тими, хто і м’яча впіймати не може!» А мати зітхнула: «Не впевнена, що для тебе буде корисно, щоб я заохочувала тебе до такої агресії та змагань. Розумію, я не фанатка спорту, але я не вбачаю ніякої радості в тому, щоб змагатися з людьми лише задля того, щоб їх перемогти. Чи не приємніше просто попрацювати разом задля того, щоб збудувати щось?»

Мати Петті була справжнім професійним демократом. Навіть зараз, у той час, як авторка пише ці слова, вона все ще лишається членом Нижньої палати штату Нью-Йорк, шановною пані Джойс Емерсон, яка відома своїми виступами на захист відкритого простору, бідних дітей та мистецтва. Раєм для Джойс був відкритий простір, де бідні діти можуть займатися мистецтвом за державні кошти. Джойс, уроджена Джойс Марковіц, з’явилася на світ у Брукліні в 1934 році, але із самого світанку своєї свідомості їй дуже не подобалося бути єврейкою. (Авторці досі цікаво, чи мати завжди говорила таким тремтливим голосом через те, що вона все життя відчайдушно намагалася позбавитися бруклінського акценту.) Джойс отримала стипендію на вивчення вільних мистецтв у лісах штату Мен, де вона й зустріла неймовірно некошерного батька Петті, з яким одружилася в унітарній універсалістській церкві Всіх Душ, що на Верхньому Іст-Сайді[23] в Манхеттені. На думку авторки, Джойс народила першу дитину, коли емоційно ще не готова була до материнства; хоча, можливо, сама авторка й не має права судити про це. Коли Джек Кеннеді[24] став кандидатом у президенти від демократів (що сталось у 1960 році), це подарувало Джойс почесний і хвилюючий привід не народжувати купу дітей та вдатися до роботи. Потім настав час боротьби за громадянські права, почалася війна у В’єтнамі, на політичному олімпі з’явився Боббі Кеннеді[25] — і це були навіть іще важливіші причини для того, щоб рідко потрапляти додому, де вже місця мало було для чотирьох малюків та няні з острова Барбадос, котра жила у підвалі. Джойс поїхала на перші для неї національні партійні збори 1968 року як делегат — прихильник убитого Боббі. Вона займала посаду партійного скарбничого округу, а пізніше посіла місце голови; у 1972-му та 1980 роках вона організовувала президентську кампанію Тедді[26]. Кожного літа, протягом усього дня, нескінченні волонтери із коробками листівок шастали в дім, де двері ніколи не бували зачиненими. Петті могла пускати слину й верещати шість годин поспіль, та ніхто цього не помічав, бо всім було байдуже.

Батько Петті, Рей Емерсон, був адвокатом і коміком-аматором, чий репертуар складався із жартів з пердінням та грубими пародіями на вчителів, сусідів і друзів з його дитинства. Тортури, яким він обожнював піддавати Петті, полягали в наслідуванні жінці з Барбадосу, Леллі, коли та не чула; він казав: «Перестаньте грать, перестаньте з’раз же» тощо і повторював це все гучніше й гучніше, доки Петті не вибігала з-за столу принижена, в той час як її брат і сестри верещали від захвату. Ця нескінченна розвага іноді змінювалась висміюванням тренера й наставниці Петті Сенді Мошер, яку Рею більше подобалося звати «Саааандра». Він постійно питав дівчинку, чи має «Саааандра» взагалі якихось залицяльників, чи — хи-хи-хи — можливо, їй більше до вподоби залицяльниці? І тоді брат і сестри повторювали хором за ним: «Саааандра! Саааандра!» Інші вражаючі засоби катування Петті полягали в тому, щоб заховати десь їхнього пса, Елмо, й удавати, що він був позбавлений життя за власним бажанням, доки Петті до вечора тренувалася із баскетбольною командою. Можна було також дражнити Петті, нагадуючи про помилки, що вона їх робила багато років тому: питати її, як почуваються кенгуру в Австрії, та чи вже читала вона останній роман відомої сучасної авторки Луїзи Мей Олкотт[27], або чи вона все ще вважає, що гриби належать до царства тварин. «Я нещодавно бачив, як один із грибів Петті полював на вантажівку, — бувало, казав батько. — Дивіться, дивіться на мене: от саме так, як я показую, він і полював!»

Частіше за все її батько виходив з дому після вечері, щоб поспілкуватися з бідними людьми, яких він захищав у суді за невелику винагороду або і зовсім безкоштовно. У нього була контора навпроти будівлі суду у Вайт-Плейнз. До числа його «безкоштовних клієнтів» входили пуерториканці, гаїтянці, трансвестита та фізично або розумово неповноцінні. У декого з них проблеми були настільки серйозні, що він навіть не сміявся з них за їхніми спинами. Проте у більшості випадків їхні негаразди його лише забавляли. У десятому класі, виконуючи шкільний проект, Петті посиділа на двох судових процесах, в яких брав участь її батько. То була справа проти безробітного чоловіка з міста Йонкерс, який забагато випив на День пуерториканців, і потім пішов на пошуки брата своєї дружини, наміряючись заколоти його ножем, але не зумів знайти його і замість нього порізав незнайому людину в барі. І тоді не лише її батькові, але й судді, й навіть прокуророві погана вдача та дурість підзахисного здалися кумедними. Вони весь час обмінювалися дуже помітними, підморгуваннями. Нібито жалюгідність, необачність та ув’язнення — то була лише свого роду інтермедія нижчого класу, створена задля того, аби якось додати барв у їх нудний день.

Коли вони їхали потягом додому, Петті запитала батька, на чиєму він боці.

— Гарне питання, — замислився Рей. — Ти маєш зрозуміти: мій клієнт — брехун. І жертва також брехала. Так само, як і хазяїн бару. Вони всі брешуть. Авжеж, мій клієнт потребував дуже сильного захисту. Але також потрібно служити і правосуддю. Іноді ми троє: я, обвинувач і суддя, — працюємо разом, тому що обвинувач працює із жертвою, або я працюю із підзахисним. Ти коли-небудь чула про змагальність судочинства?

— Чула.

— Добре. Іноді у мене, в обвинувача та судді є спільний опонент. Ми намагаємося обміркувати всі факти, щоб уникнути помилки. Хоча й не завжди, ось так. Останнє не записуй.

— Мені завжди здавалося, що за аналіз фактів відповідають присяжні, які перевіряють, чи вдосталь доказів для суду, а потім — інші присяжні, вже в суді...

— Вірно. Це запиши. Судовий процес за участі присяжних — звичайних громадян. І це важливо.

— Але більшість із твоїх клієнтів — не винні, так?

— Мало хто з них заслуговує на таке важке покарання, яке їм хотіли присудити.

— Хіба ж більшість із них — не зовсім невинні? Матуся казала, їм складно спілкуватися нашою мовою, або просто поліція ставиться до арештів розважливо, і саме тому проти них працюють забобони, а також нестача прав.

— Все це щира правда, мала. Однак... у чомусь твоя мати може бути трохи простодушною.

Петті менше зважала на його висміювання, коли їх об’єктом ставала мати.

— Ну, ти ж бачила тих людей, — сказав він. — Господи, el ron me puso loco[28].

Тут треба навести важливий факт: родина Рея мала купу грошей. Його мати та батько жили у великому родовому маєтку десь на пагорбах на північному заході Нью-Джерсі, у чудовому кам’яному будинку в стилі модерн, який начебто звів Френк Ллойд Райт і який був завішаний другорядними роботами відомих французьких імпресіоністів. Кожного літа весь клан Емерсонів збирався в маєтку біля озера на вихідні, щоб провести час разом на пікніку, але Петті це чомусь ніколи не подобалось. Її дідусь, Огаст, полюбляв хапати старшу онуку за талію, усаджувати її собі на коліна й грати у «поїздку верхи» — від цього він отримував неабияке задоволення; однак він не був у захваті від фізичних можливостей Петті. Починаючи із сьомого класу їй також доводилося грати в ігри два на два з Реєм, його молодшим партнером та дружиною цього партнера на глиняному тенісному корті дідуся; вона відчувала, як той партнер роздивляється її ноги, що їх відкривала коротка тенісна спідниця, і їй ставало ніяково від його нахабних поглядів.

Як і сам Рей, її дідусь отримав право поводитися дивно завдяки добрим судовим справам; він зробив собі ім’я тим, що захищав людей, які відмовлялися від військової служби з політичних чи релігійних переконань, та тих, хто ухилявся від мобілізції в трьох війнах[29]. У свій вільний час, якого він мав забагато, дідусь Петті вирощував виноград у своєму маєтку й виробляв вино у надвірних будівлях. Свою «виноробню» він звав Доу-Ханч, і то був улюблений жарт в їхньому домі. На святкових пікніках Огаст шкандибав довкола, пришльопуючи, у старезних плавках, прихопивши одну з кострубато маркованих пляшок, знову й знову наповнюючи бокали, які гості тишком-нишком випорожнювали в траву чи кущі. «То що скажете? — питав він. — Добре винце? Подобається?» Чимось він нагадував хлопчиська, який щиро захопився своїм хобі, а чимось — ката, який хотів покарати кожну жертву рівною мірою. Посилаючись на європейський звичай, Огаст пригощав вином також і дітей, а коли молоді матусі відволікалися на кукурудзу чи цікаві нові салати, він розводив водою свою резервну пляшку вина і налягав на дітей віком від трьох років, м’яко підтримуючи їх за підборіддя, якщо то було потрібно, й заливав їм суміш у рота, потім ще перевіряючи, чи вони її проковтнули. «Знаєте, що це? — питав. — Це — вино». А коли дитина потім починала поводитися дивно, він пояснював: «Те почуття, що ти зараз маєш, називається „напідпитку“. Ти забагато випив. Напився!» І останнє він уже казав з огидою, такою ж щирою, як і приязність, що він її виявляв до того. Петті завжди була старшою серед усіх дітей і спостерігала такі сцени з мовчазним жахом, але завжди залишала комусь із молодших родичів кликати на допомогу: «Дідусь знову дітлахів напоїв!» Поки матусі бігли до Огаста, щоб угамувати його та забрати дітей, а татусі в різкому тоні обговорювали дідусеву одержимість задньою частиною самки оленя, Петті нишком тікала до озера й занурювалася в його теплі води, щоб вони позбавили її можливості чути, що там робить її родина.

У тому була вся справа: на кожному пікніку десь у кухонних засіках завжди стояло кілька пляшок прекрасного старого «Бордо» з винного льоху Огаста. І це вино там лишали за наполяганням батька Петті, шляхом неймовірної кількості лестощів та прохань, і саме Рей завжди давав сигнал, мовчазний кивок головою, братам та всім іншим чоловікам, яких він запрошував на Ці свята, що настав момент для того, аби втекти звідти. Чоловіки поверталися через кілька хвилин з великими, схожими на чаші, бокалами, до краю наповненими чудовим червоним вином, а сам Рей завжди ніс французьку пляшку, в якій лишалось десь із дюйм вина, щоб поділитися із жінками та іншими, менш привілейованими гостями. Але як би Огюста не прохали, він ніколи не погоджувався дістати ще пляшку, а натомість пропонував виключно власне вино.

Все це повторювалося і на Різдво: дідусь із бабусею приїздили із Нью-Джерсі на своєму новенькому «Мерседесі» (Огаст міняв автівку кожного року чи через рік) до ранчо Рея та Джойс десь за годину до того часу, який Джойс називала їм, благаючи в жодному разі не приїжджати раніше, і привозили образливі подарунки. Джойс завжди згадувала, як одного року її дарунком стали два кухонних рушники, якими хтось до того надто багато користувався. Рей завжди отримував велику книжку з мистецтва, придбану на розпродажі у крамниці «Барнз і Ноубл»; іноді з неї навіть забували зняти цінника із написом «3,99 долара». А дітям вручали пластмасовий непотріб азійського виробництва: маленькі дорожні годинники, які не працювали; сувенірні гаманці із гербом страхового агентства Нью-Джерсі; жахливі китайські пальчикові ляльки грубої роботи; різноманітні палички для змішування коктейлів. У той же час в альма-матер Огаста було збудовано бібліотеку його імені. Через те, що брат та сестри Петті тяжко образилися на скупість дідуся й бабусі, вони вимагали компенсації у вигляді більш ніж щедрих подарунків на Різдво від батьків, і тому кожного Різдва Джойс не спала до третьої години ранку, запаковуючи подарунки за їх нескінченними й детальними списками; а Петті в той самий момент вирішила наплювати на все і цілком присвятити себе спорту.

Її дідусь колись був справжнім атлетом, зіркою бігової доріжки та футбольного поля, і саме від нього, мабуть, вона й успадкувала свій зріст та координацію. Рей також грав у футбол, але в Мейні, за свою шкільну команду, яку насправді було важко такою назвати. Його покликанням був теніс, єдиний вид спорту, який Петті ненавиділа, хоча грала добре. Вона вважала, що Бйорн Борг[30] — просто слабак. За дуже рідким винятком (наприклад, Джо Немет[31]) вона взагалі не була в захваті від атлетів-чоловіків. Вона спеціалізувалась на закоханості в популярних хлопців — настільки старшими чи гарнішими за неї, що реальними стосунками тут і не пахло. Але, через свою догідливість, вона, тим не менш, зустрічалася з усіма, хто її запрошував на побачення. Їй здавалося, ніби в сором’язливих чи непопулярних хлопців дуже складне життя, тому просто жаліла їх і ставилася до них настільки людяно, наскільки це взагалі можливо. За певних причин серед цих хлопців часто опинялися борці. Як їй було відомо з власного досвіду, вони були хоробрі, небалакучі, не надто розумні, похмурі, ввічливі й поважливі до дівчат, що займалися спортом. Дехто з них зізнався їй, що ще в середній школі він та його друзі називали її Мавпочкою.

Щодо суто сексуальних відносин, перший досвід у цій сфері стався із Петті, коли їй було сімнадцять: на одній вечірці її зґвалтував старшокласник із закритої школи. Його звали Ітен Пост, він не займався жодним із видів спорту окрім гольфа, але був на шість дюймів вищий на зріст і на п’ятдесят фунтів[32] важчий за Петті й являв собою приклад переваги сили чоловічих м’язів над жіночими. Те, що він зробив Петті, зовсім не здалося їй м’яким варіантом ґвалтування. Почавши боротися з ним, вона боролася, по-справжньому, але надовго її не вистачило, бо вона напилася тоді — один із перших разів ужитті. Вона почувалася такою вільною! Дуже ймовірно, що в тому просторому басейні біля дому Кім Маккласкі теплої гарної травневої ночі у Петті склалося хибне враження про Ітена Поста. Вона завжди погоджувалася з усіма, навіть коли не була п’яна. Там, у басейні, вона була настільки легковажна, що знову погодилася. Взагалі, вона вважала себе теж великою мірою винною. Її уявлення про романтику нагадували серіал «Острів Ґілліґана»: «простіше не буває». Вони зупинилися десь між Білосніжкою та Ненсі Дрю[33]. Ітен, безперечно, був особою зарозумілою, але саме це її в той момент і привабило. Він був схожий на героїв з дівчачих романів із кораблями на обкладинці. Після того, як він зґвалтував Петті, він сказав, що йому прикро, що «це» було грубіше, ніж він собі уявляв, тому йому тепер дуже прикро.

Лише після того, як дія «Піни колади» припинилася (тобто наступного ранку), лежачи в своїй кімнаті, яку вона погодилася ділити зі своєю молодшою сестрою, щоб у середньої була власна кімната, де вона б мала змогу Творити, в тому числі безлад, — лише тоді Петті обурилася. Обурення полягало в тому, що Ітен настільки зневажив її, що просто зґвалтував її і привіз додому. Але вона — не порожнє місце! Окрім усього іншого, вона вже навчалась на передостанньому курсі й була постійним рекордсменом сезону у змаганнях у старшій школі імені Гораса Грілі. І цей рекорд вона знову поб’є наступного року! Також вона була чемпіонкою штату, включаючи Бруклін та Бронкс! А тепер якийсь жалюгідний гольфіст, якого вона майже не знає, вважає, що це нормально — ґвалтувати її.

Щоб не розбудити сестричку, вона пішла й виплакалась у душі. І то була, без перебільшень, найбільш кепська година в її житті. Навіть сьогодні, коли вона думає про людей, що зазнають гноблення, про жертв несправедливості, про те, як вони мають почуватися, — вона подумки повертається до тієї години. І тоді вона збагнула, що несправедливість — це і те, що старша донька має ділити кімнату із сестрою, замість того щоб зайняти стару кімнату Леллі у підвалі, бо вона зараз до самої стелі завалена мотлохом, який залишився після передвиборної кампанії; це також те, що її мати божеволіє від акторської гри середньої доньки, але ніколи не приходила на жодну з ігор Петті. Вона так обурилася, що навіть захотіла з кимось поговорити про це. Але вона побоювалася сказати тренерові чи іншим гравцям, що пила.

Ця історія стала відома, незважаючи на всі зусилля, яких вона докладала до того, щоб зберегти її в таємниці, коли тренер Нейджел почала щось підозрювати і наступного дня підстерегла її у роздягальні після гри. Вона посадила дівчину перед собою у своєму кабінеті, роздивилась її синці й спитала, чи є в неї неприємності. Петті принизила себе тим, що, ридаючи, розповіла про все. На її превеликий подив, тренер запропонувала їй звернутися по медичну допомогу та до поліції. Петті щойно зробила декілька пробіжок, чим заробила кілька очок для команди, а також прекрасно зіграла у захисті. Мабуть, зі здоров’ям у неї проблем немає. До того ж, батьки Ітена були політичними друзями її батьків, тому не мало ніякого сенсу щось розпочинати. Вона сподівалася, що її щирі вибачення за те, що вона зірвала тренування, поєднані із жалем та поблажливістю тренера, залишать у спокої цю справу. Але як же вона помилялась!

Тренер зателефонувала матері Петті, яка, як завжди, вже вибігала на чергові збори і не мала ані часу на розмови, ані бажання й душевних сил пояснювати, що в неї немає часу, і тренер промовила в бежевий телефон кафедри фізичного виховання такі незгладимі слова: «Ваша донька щойно повідомила мені, що минулої ночі її зґвалтував хлопець на ім’я Ітен Пост». Потім тренер послухала відповідь, а за хвилину промовила: «Ні, вона лише сказала мені... так, саме так... минулої ночі... Так, мабуть, так», — і передала слухавку Петті.

— Петті, — запитала мати, — ти в порядку?

— Зі мною все гаразд.

— Місіс Нейджел сказала, з тобою дещо трапилося минулої ночі?

— Так, дещо, наприклад, зґвалтування.

— Мила моя, ой лишенько! Минулої ночі?

— Так.

— Я була вдома вранці, чому ти нічого не сказала?

— Не знаю.

— Чому, чому ж так? Чому ти нічого мені не сказала?

— Мабуть, тоді мені це не здавалося такою великою трагедією.

— Але потім ти сказала тренерові.

— Ні, — відповіла Петті, — вона просто спостережливіша за тебе.

— Та я ж тебе вранці майже не бачила!

— Я тебе й не звинувачую. Просто пояснюю.

— Іти кажеш, можливо... тебе, можливо...

— Зґвалтували.

— Повірити не можу, — повторювала мати, — я зараз же приїду й заберу тебе.

— Тренер Нейджел хоче, щоб я відвідала лікарню.

— Щось із тобою не так?

— Я ж кажу, все гаразд.

— Тоді лишайся там, і нічого не робіть, доки я не приїду.

Петті поклала слухавку й сказала тренеру, що мати вже їде.

— Цього хлопця потрібно запроторити до в’язниці на довгі-довгі роки, — наголосила тренер.

— Ні-ні-ні-ні-ні, — злякалась Петті, — не треба.

— Петті!

— Цього все одно не станеться.

— Станеться, якщо ти захочеш!

— Ні, насправді ні. Наші батьки працюють разом у політиці.

— Слухай мене, — сказала тренер, — у цих двох речей немає нічого спільного, розумієш?

Але Петті була впевнена: в цьому питанні тренер не має рації. Доктор Пост був кардіологом, а його дружина просто мала купу грошей. Вони також володіли одним із тих будинків, до яких завітали Тедді Кеннеді, Ед Маскі[34] та Волтер Мондейл[35], коли в них бракувало коштів. Уже не перший рік Петті чула розмови батьків про їх «задній двір». Той двір був розміром десь із Центральний парк, але гарніший. Ймовірно, одна із сестер Петті (відмінниць, геніїв та людей мистецтва) і спричинила б неприємності Постам, але було просто абсурдом уявити, що броню цієї відомої родини зуміє пробити незграбна спортивна донька, яка і вчиться не так добре...

— Ніколи в житті більше не буду пити, — рішуче заявила вона, — і проблему буде вирішено.

— Для тебе — можливо, — відповіла тренер, — але не для інших. Подивись на свої руки. Подивись, що він із тобою зробив. Він зробить це й з іншою дівчиною, коли ти не зупиниш його.

— Це просто синці та подряпини.

І тоді тренер виступила із мотиваційною промовою про те, що вона має заступатися за членів команди, до яких у цьому випадку належать усі молоді жінки, яких колись зустріне Ітен. Висновком було те, що Петті має взяти на свої плечі важкий тягар за всю команду, звернутися до поліції й дозволити тренеру повідомити про це Нью-Гемпширську школу, де навчався Ітен, щоб його виключили і не видали диплом; а коли Петті цього не зробить, вона просто зрадить свою команду.

Петті знову розплакалась, бо вона б радше померла, ніж зрадила команду. Раніше, тієї ж зими, підхопивши грип, вона провела більше половини баскетбольних ігор, а потім знепритомніла на полі, і їй покращало тільки після внутрішньовенного уколу. Але справа полягала в тому, що минулої ночі вона не була із друзями з команди. На ту вечірку вона пішла з подругою з хокейної команди Амандою, чия душа не знала спокою, доки Петті не погодилась скуштувати «Піну коладу», якої в домі Маккласкі було повнісінько. ЕІ ron те puso Іоса. Жодна з дівчат у басейні не була спортсменкою. Однією своєю появою там вона зрадила свою справжню команду. І тепер її покарали за це. Чомусь Ітен зґвалтував не одну з тих дівчат, а саме її, бо вона була зайвою там, вона навіть ніколи до цього не пила.

Вона пообіцяла тренерові подумати над цим.

Було дивно бачити матір в спорткомплексі, та й сама Джойс була вражена своєю присутністю в цьому місці. Того дня вона взула звичайні лакові черевики й була схожа на жовтець у темному лісі, коли невпевнено роздивлялася металеве устаткування, стару підлогу та складені докупи м’ячі у сітках. Петті наблизилася до матері й обійняла її. Та була значно менша за доньку, тому Петті почувалася як величезний дідусів годинник, який Джойс не могла навіть посунути, не те щоб підняти. Вона вивільнилася з обіймів і повела Джойс до кабінету тренера із скляними стінами для необхідної розмови.

— Доброго дня, мене звати Джейн Нейджел, — привіталася тренер.

— Так, ми вже зустрічались, — відповіла Джойс.

— Так-так, ви маєте рацію, ми вже бачились одного разу, — виправилась та.

На додаток до надзвичайного красномовства Джойс була дуже енергійною і мала маскоподібну Приємну Посмішку, яка добре пасувала і для публічного, і для приватного застосування. А через те, що вона ніколи не підвищувала голос, навіть коли сердилась (тоді голос у неї трохи дрижав і ставав напруженим), її приємна посмішка ставала у нагоді навіть у моменти найсерйозніших конфліктів.

— Ні, ви помиляєтесь, я була тут не одного разу, — відповіла мати, — а декілька разів.

— Справді?

— Цілком упевнена.

— А я щось не Дуже, — відізвалась тренер.

— Я почекаю в коридорі, — сказала Петті й зачинила за собою двері.

Розмова тривала недовго. Джойс незабаром вийшла, постукуючи підборами, й наказала;

— Ми їдемо додому.

Тренер стояла у дверях позаду Джойс і багатозначно дивилась на Петті. Її погляд означав: «Не забувай, що я казала тобі про команду».

На парковці для гостей стояла лише автівка Джойс. Вона встромила ключ запалювання, але не обернула його. Петті спитала, що відбувається.

— Твій батько зараз на роботі, — промовила Джойс, — ми їдемо до нього.

Але ключа все ще не обертала.

— Вибач мені, — сказала Петті.

— Чого я не можу зрозуміти, — тут мати не втрималась, — так це те, як така видатна атлетка, як ти — я маю на увазі, як зумів Ітен, чи як там його...

— Ітен, так його звали.

— Та будь там хто. Ітен, — продовжила та, — як скажеш. Якщо Ітен, то як він міг... — Джойс прикрила рукою собі рота. — Як би я хотіла, щоб то був інший хлопець, доктор та місіс Пост такі хороші... такі друзі нам; як не подивись. І я не дуже добре знаю Ітена, але...

— Я його взагалі не знала!

— Тоді розкажи, як це сталося.

— Просто поїхали додому.

— Ні, ти маєш розповісти, я твоя мати!

Джойс сама засмутилася, коли вимовила ці слова. Здавалось, вона зрозуміла зараз, як важливо було нагадати Петті, що в неї є мати. А Петті, у свою чергу, була рада тому, що мати помітила Це. Якщо Джойс була доброю матір’ю, тоді як так сталося, що вона не прийшла подивитись на перший тур чемпіонату штату, коли Петті побила рекорд дівочого чемпіонату школи на 32 очки? Чиясь інша мати знайшла б час для цієї гри.

Тоді вона показала Джойс свої зап’ястя.

— Ось це трапилось, — сказала вона, — тобто не лише це.

Джойс подивилася мигцем на її синці, здригнулася й відвернулася, нібито поважаючи особисте життя Петті.

— Це просто жахливо, — сказала вона. — Ти маєш рацію, це дійсно жахливо.

— Тренер Нейджел сказала, я маю звернутися по допомогу до лікарні й розповісти все поліції та шкільному директорові Ітена.

— Так, я знаю, чого вона хоче. Вона, здається, вважає, що єдиним гідним покаранням була б кастрація. Просто скажи, чого хочеш ти.

— Я не знаю, чого хочу.

— Коли хочеш просто зараз поїхати до поліції, то туди ми й поїдемо. Просто скажи, коли ти Саме цього хочеш.

— Думаю, спершу слід розказати батькові.

І вони поїхали бульваром Соу-Мілл. Джойс постійно підвозила сестер Петті на заняття з малювання, гри на гітарі, балету, японської, дебатного клубу, драми, гри на фортепіано, фехтування та судового клубу, але Петті з матір’ю майже ніколи не їздила. По буднях вона приїздила додому дуже пізно автобусом для спортсменів. Коли в неї була гра, її зазвичай підвозити чиїсь інші батьки. Коли ж такої можливості не було, вона знала: батькам телефонувати в жодному разі не можна, і тому зверталась до служби таксі й витрачала на проїзд одну з тих двадцятидоларових купюр, що мати їй давала із собою. Їй ніколи не спадало на думку витрачати ці гроші на щось інше, окрім таксі, чи піти після гри кудись іще, окрім дому, де о десятій або об одинадцятій годині вечора гріла в мікрохвильовці вечерю і йшла до підвалу, щоб закинути свою форму у пральну машину, а сама сідала їсти й дивитися повторні покази фільмів та програм.

— Гіпотетичне питання, — сказала Джойс, поки вони їхали. — Як вважаєш, офіційного вибачення Ітена перед тобою вистачило б?

— Він уже вибачався.

— За...

— За те, що був грубий.

— А ти йому що сказала?

— Нічого. Сказала, що хочу додому.

— Але ж він вибачився за те, що був грубим із тобою.

— То було не по-справжньому.

— Добре, повірю тобі на слово.

— Просто хочу, щоб він знав: я існую в цьому світі.

— Як ти того побажаєш, мила.

Джойс сказала «мила», вимовивши це слово так, ніби то було перше слово якоїсь іноземної мови, яку вона вивчала.

Як випробування або своєрідне покарання Петті сказала:

— Можливо, мені здається, якщо він по-справжньому попросить вибачення, щиро, цього вистачить.

І уважно подивилася на матір, яка ледве стримувала радість (як здалось Петті).

— Мені це здається майже ідеальним вирішенням проблеми, — сказала Джойс. — Але лише в тому разі, якщо ти справді вважаєш, що цього достатньо.

— Ні, не буде цього достатньо.

— Перепрошую?

— Я кажу, цього не буде достатньо!

— Мені здалось, ніби ти щойно сказала, що буде.

І тут Петті розплакалась, невтішно розридалася.

— Вибач. — Джойс схаменулась і запитала: — Чи я тебе не так зрозуміла?

— Він зґвалтував мене, нібито мене й на світі не існує, ніби я — ніщо! Я, ймовірно, навіть не перша така!

— Ти не можеш цього знати, Петті.

— Я хочу до лікарні.

— Дивись-но, ми вже майже біля таткового офісу. Якщо ти не дуже сильно постраждала, ми б могли й...

— Я вже знаю, що він скаже. Знаю, що він змусить мене зробити.

— Він зробить лише те, що для тебе найкраще. Іноді йому складно це показати, але він любить тебе більше за все на світі!

Джойс не могла сказати інших слів, у правдивість яких Петті не бажала б повірити так сильно. Усією душею вона бажала, щоб то було дійсно так. Та й справді, чи став би батько піддражнювати її, хоча й досить жорстоко, якби не любив її, десь у глибині душі, любив більше за все на світі? Але їй уже сімнадцять, і вона не дурна. Вона знає, що можна любити когось більше за все на світі, але часом не так уже й любити — коли ти зайнятий іншими речами.

У робочому кабінеті батька смерділо нафталіном, бо це приміщення він успадкував від померлого старшого партнера і не став міняти ані килимів, ані занавісок. Одною з найбільших загадок було — звідки йде той сморід.

— Зіпсоване мале лайно! — такою виявилась відповідь Рея на розповідь доньки та дружини про злочин, який вчинив Ітен Пост.

— Не такий уже й малий, на жаль, — сухо всміхнулась Джойс.

— Він зіпсований малий, нікчемний недосвідчений юнак! — повторив Рей. — Яблучко від яблуньки...

— То що, ми тепер їдемо до лікарні? — спиталась Петті. — Чи до поліції?

Батько наказав матері зателефонувати доктору Зіпперштейну, старому педіатру, який працював на політиків-демократів від часів Рузвельта, й спитати, чи може він провести термінову консультацію. Поки Джойс телефонувала, Рей запитав Петті, чи знає вона, що таке зґвалтування.

Вона здивовано подивилася на нього.

— Просто хочу впевнитися... — зніяковів він. — Ти все знаєш з точки зору закону?

— Він мав секс зі мною проти моєї волі.

— Ти казала саме слово «ні»?

— «Ні», «не треба», «припини це». Взагалі, це було очевидно. Я намагалась подряпати його й відштовхнути.

— Тоді він лайно паскудне.

Вона ніколи раніше не чула, щоб батько промовляв такі слова, і була йому за це вдячна, але якось абстрактно, бо це було зовсім на нього не схоже.

— Дейв Зіпперштейн може зустрітися з нами в лікарні о п’ятій, — доповіла Джойс. — Він так обожнює Петті, що, гадаю, скасував би плани на вечерю, коли б то було потрібно.

— Точно, — погодилась Петті. — Безсумнівно, я — номер один серед його дванадцяти тисяч пацієнтів.

Потім Петті розповіла свою історію батькові, а той пояснив, чому тренер Нейджел була неправа і чому не можна їхати до поліції.

— З Честером Постом нелегко мати справу, — зітхнув Рей. — Але він багато добрих справ робить у нашому окрузі. Враховуючи його, гм, місце в суспільстві, таке звинувачення набуде величезного розголосу. Всі дізнаються, від кого надійшло таке звинувачення. Всі абсолютно. Чи буде від цього погано Постам — не твоя справа. Але запевняю тебе: ти врешті-решт почуватимешся набагато гірше, ніж зараз, під час попереднього слухання, під час самого слухання і в результаті розголосу. Навіть якщо ми виграємо цю справу. Навіть з умовним покаранням, навіть коли суддя заборонить журналістам писати про це. Все одно існуватимуть матеріали судового засідання.

Джойс нагадала:

— Нехай вона вирішує, а не...

— Джойс, — Рей заспокоїв її жестом, — Пости можуть дозволити собі будь-якого адвоката в країні. А щойно справа набуде розголосу, гірше підзахисному вже не буде. У Постів немає ніякого стимулу прискорювати хід справи. До речі, йому лише на користь буде побачити, як топчуть твою репутацію, чим сильніше — тим краще, навіть до початку суду.

Петті похнюпилась і спитала батька, як той гадає, що їй робити.

— Я просто зараз зателефоную Честерові, — сказав він. — А ти поїдеш до доктора Зіпперштейна й переконаєшся, що все гаразд.

— Він також може стати свідком, — збагнула Петті.

— Так, і він може дати свідчення, у разі потреби. Але суду не буде, Петті.

— То йому це зійде з рук? І повторить це наступного вікенду з кимось іншим?

Рей підняв руки:

— Дозволь мені, га? Дозволь поговорити з містером Постом. Йому можуть висунути відстрочене обвинувачення. Щось на кшталт умовного звільнення на поруки. Це ж меч, який висітиме над головою Ітена!

— Але це ж нічого!

— Насправді, мила, це досить важливо. Такою буде твоя, гарантія того, що він так більше не чинитиме. І це також включатиме в себе визнання провини.

Образ Ітена в помаранчевому тюремному одязі, який сидить у тюремній камері за те, що завдав їй болю (до речі, більшою мірою психічно), тепер здався їй недоладним. Іноді такий самий біль вона відчувала, коли бігала дистанцію з прискоренням. Вона почувалася більш побитою після жорсткої баскетбольної гри, аніж зараз. До того ж, коли ти займаєшся командним спортом, то звикаєш відчувати на собі чужі руки — вони розтирають тобі зведений судомою м’яз, грають у жорсткому захисті, хапають вільний м’яч, перев’язують коліно, виправляють твою позицію, розпрямляють підколінне сухожилля.

І попри все, почуття несправедливості дивним чином перетворилось на фізичне. Стало навіть реальнішим, певною мірою, ніж її тіло, що болить, тхне, вкривається потом. Несправедливість набула форми, ваги, температури та текстури і навіть стала огидною на смак.

У доктора Зіпперштейна вона перенесла огляд, як справжня спортсменка. Після того, як вона одяглася, лікар поцікавився, чи вона колись уже проходила такий.

— Ні.

— Я про це не подумав. А як щодо контрацепції? Чи той хлопець використовував щось?

Вона кивнула:

— Так. Тоді, як я намагалася вирватися від нього. Тоді я і побачила, що там у нього.

— Презерватив.

— Так.

Усе це доктор зазначив у її картці. Потім він зняв окуляри й сказав:

— У тебе буде гарне життя, Петті. Секс — приємна річ, і ти насолоджуватимешся ним усе своє життя. Хоча це і не був твій кращий день, на жаль.

Коли вона повернулась додому, один із братів сидів на задньому дворі, займаючись чимось на зразок жонглювання викрутками різного розміру. Одна з дівчат читала Гіббона[36] в повній версії, не в скороченні. А інша, яка сиділа на дієті з йогуртів «Йоплейт» та редисці, була у ванній кімнаті, знову перефарбовуючи волосся. Справжнє місце Петті серед цієї неймовірної ексцентричності було в підвалі, на пухкій старій софі, вбудованій в стіну біля телевізора. На тій софі все ще лишався аромат олії з волосся Леллі, хоча Леллі поїхала багато років тому. Петті взяла коробку горіхового морозива, влаштувалася на софі й відповіла «ні», коли мати спитала, чи піде вона вечеряти.

Мері Тайлер Мур[37] якраз починала свою гру, коли батько, повечерявши та випивши «Мартіні», спустився у підвал і запропонував Петті проїхатися машиною. У той час географія Міннесоти для Петті обмежувалась знаннями Мері Тайлер Мур.

— Можна спочатку це шоу подивитися? — запитала вона.

— Петті!

Жахливо обурена, вона вимкнула телевізор. Батько привіз її до школи й зупинився у яскравій плямі світла на парковці. Вони опустили вікна, ідо салону линув запах свіжої трави саме такої, на якій її не так давно ґвалтували.

— Отже? — вимовила вона.

— Отже, Ітен заперечує все, — почав розповідати батько. — Він сказав, що це все провокація і навмисний галас.

Авторка описує сльози дівчини в машині, як зливу, що почалась непомітно, але несподівано охопила все навколо. Вона запитала, чи батько говорив із самим Ітеном.

— Ні, лише з його батьком, двічі, — відповів той. — І я збрешу, якщо скажу, що розмова була гладкою.

— Очевидно, містер Пост не повірив мені.

— Петті, Ітен же його син. До того ж, він не знає тебе так добре, як ми.

— А ти віриш мені?

— Так, вірю.

— А матуся?

— Авжеж, і вона.

— То що мені робити?

Батько звертався до неї зараз як адвокат. Як дорослий до дорослого.

— Це просто трапилось. Забудь і йди далі.

— Що?

— Ти переживеш це. Рухайся далі. Вчись бути обережнішою.

— Ніби цього ніколи не траплялося?

— Петті, всі гості на тій вечірці були його друзями. Вони всі скажуть, що ти напилася й сама лізла до нього. Скажуть, що ви вдвох були за гаражем, футів за тридцять від басейну, але вони нічого не чули.

— Було справді шумно. Музика, галас...

— Також вони скажуть, що бачили, як ви удвох пішли звідти пізніше ввечері й сіли в машину. І так весь світ побачить хлопця з Ексетера, який збирається їхати до Прінстона і достатньо відповідальний для того, щоб користуватися презервативами; джентльмена, який лишив вечірку й повіз тебе додому.

Оманливий дрібний дощ капав на комір футболки Петті.

— Ти насправді не на моєму боці, — похнюпилась вона.

— Авжеж на твоєму.

— Ти завжди говориш «авжеж», «авжеж».

— Слухай, обвинувач справді захоче знати, чому ти не кричала.

— Я була засмучена! Вони були мені всі чужі!

— Але ж судді чи присяжним буде складно це зрозуміти! Все, що ти мала зробити, — це закричати, і тоді була б ціла.

Петті на могла згадати, чому вона не кричала. Вона мала визнати, що була необачна, ніби просто дозволила зробити це із собою.

— Але я боролася!

— Так, але ти краща спортсменка. Такі, як ти, весь час укриті синцями й подряпинами, не кажи, що ні. На руках... На стегнах...

— А ти сказав містеру Посту, що я незаймана? Була незаймана, тобто.

— Не думаю, що це його стосується.

— Мабуть, варто зателефонувати йому ще раз і пояснити це.

— Слухай, — зітхнув батько. — Мила, я знаю, це жахливо й несправедливо. І я теж переймаюся через тебе. Але іноді краще, що можна зробити, — це вивчити свій урок і переконатися, що ніколи не опинишся в такому ж становищі. Сказати собі; «Я припустилась помилки, мені не пощастило», а потім забути це. Просто лишити... е-е... Відпустити це.

Він наполовину обернув ключа запалення, так що засвітився щиток приладів. І не прибирав руку.

— Але він скоїв злочин, — не вгамовувалась Петті.

— Так, але краще... гм. Життя не завжди справедливе, мала. Містер Пост сказав, що, можливо, Ітен захоче попросити вибачення за те, що повівся з тобою не по-джентльменськи. Що на це скажеш?

— Ні.

— Ти неправа.

— Тренер Нейджел сказала, я маю піти до поліції.

— Тренер Нейджел не тямить, що верзе, — заперечив батько.

— Софтбол, — згадала Петті. — Зараз же сезон софтболу.

— Іти візьмеш участь, якщо не обереш провести весь свій передостанній рік навчання в суді, під гнітом публічних знущань.

— А баскетбол взимку. Софтбол навесні, бо тепліше?

— Я питаю тебе: ти справді хочеш так провести наступний рік?

— Тренер Карвер займається баскетболом, — сказала Петті. — Тренер Нейджел — софтболом. Розумієш?

Батько завів двигун.

І на передостанньому році навчання, замість того щоб піддаватись публічним знущанням, вона стала справжнім гравцем, не лише талановитим, але й умілим. Вона майже жила в гуртожитку при гральному полі. Її тричі видаляли з гри в баскетбол через те, що штовхнула плечем у спину нападника з Нью-Рошел, який раніше ткнув ліктем її подругу Стефані під час гри; потім вона побила всі шкільні рекорди, які сама ж встановила минулого року, а потім майже побила рекорд із загального рахунку. Її нова пристрасть — пробіжки до корзини — лише знизила її больовий поріг. Тепер вона знала фізичний біль не з чуток.

Навесні, коли місцевий депутат законодавчих зборів склав повноваження і керівництво партії обрало матір Петті на його місце, Пости запропонували започаткувати спільну акцію зі збирання грошей на зелених розкошах їхнього заднього двору. Джойс спитала згоди Петті до того, як погодитися, кажучи, що не робитиме нічого, що буде для неї незручним, але Петті було байдуже до того, що робитиме Джойс, так вона їй і відповіла. Коли родина кандидата вишикувалась для обов’язкового сімейного фото, Петті абсолютно не відчувала провини через те, що до них не приєдналася. Її гіркий вигляд не допоміг би Джойс отримати посаду.

Розділ 2: Кращі друзі

Зважаючи на те, що вона так і не зуміла пригадати стан своєї свідомості у три перші роки в коледжі, авторка підозрює, що її в неї просто не було взагалі. Їй здавалося, ніби вона там чітко все розуміє, але насправді вона, певно, просто ходила як уві сні. Інакше складно зрозуміти, як, наприклад, вона знайшла собі близьку подругу в особі збентеженої дівчини, яка стала, по суті, її тінню.

Певну провину — хоча авторці й не подобається це визнавати — можна покласти на конференцію спортсменів Великої десятки та штучний світ, який вона створила для Своїх учасників, особливо хлопців, але певною мірою (хоча дії відбувались наприкінці 1970-х років) — і для дівчат. Петті поїхала до Міннесоти в липні, до спеціального спортивного табору, а потім брала участь в особливому, ранньому посвяченні в студенти, яке було організовано виключно для спортсменів, а після цього почала жити в студентському гуртожитку, заводила друзів виключно серед спортсменів, їла виключно за їх столиками, танцювала на вечірках виключно з ними й обережно докладала зусиль, аби не потрапити на ті заняття, де було мало спортсменів, з якими можна було сидіти разом за партою і разом (коли дозволяв час) готуватися до занять. Не всі спортсмени жили в такий спосіб, але таких у Міннесоті була переважна більшість, зі Петті занурилась у Світ спортсменів навіть більше за всіх, бо могла собі це дозволити! Вона ж нарешті поїхала з Вестчестера! «Можеш їхати, куди забажаєш», — сказала дочці Джойс, маючи на увазі, що просто смішно й огидно вчитися в посередньому державному коледжі в Міннесоті, коли маєш такі пропозиції з Вандербілта і Північно-Західного університету (я теж вважаю їх більш достойними).

«Це виключно твоє особисте рішення, та ми підтримаємо тебе в будь-якому разі», — додала Джойс, маючи на увазі, що дочка не повинна винити матусю й татуся, коли сама руйнує своє життя дурними рішеннями. Очевидна відраза Джойс до Міннесоти, а також значна віддаленість цього штату від Нью-Йорка і стали основною причиною, через яку Петті вирішила їхати саме туди. Згадуючи минуле, авторка бачить себе у молодшому віці одним із нещасних підлітків, які так сердяться на своїх батьків, що їй було просто необхідно приєднатися до культу, де вона б здавалась приємнішою і дружелюбнішою, щедрішою і догідливішою, аніж вона могла бути вдома. І її культом став баскетбол.

Першою з неспортсменів, хто спробував відволікти її від цього культу й зумів стати важливою для неї, була збентежена дівчина Елайза, хоча Петті спочатку й не збагнула, що вона збентежена. Елайза була гарною лише почасти. Її голова, наприклад, виглядала прекрасною зверху, але дедалі нижче було тільки гірше. В неї було прекрасне густе кучеряве каштанове волосся й великі дивовижні очі, маленький чепурний носик; але загальне враження псував її рот, завжди трошки зморщений, що й надавало їй збентеженого вигляду, і дуже маленьке підборіддя. Вона носила мішкуваті вельветові брюки, які сповзали трохи по стегнах; тісні сорочки з короткими рукавами, які вона покупала у хлоп’ячому відділі в економ-магазинах і застібала лише на середні ґудзики; червоні кеди та завелике пальто з овечої шкіри, зеленого, Як авокадо, кольору. Від неї завжди пахло, наче від попільниці, хоча вона й намагалась не палити поряд із Петті, доки вони не виходили на вулицю. З примхи долі, тоді непомітної для Петті, але зараз доволі зрозумілої авторці, в Елайзи було дуже багато спільного з ексцентричними молодшими сестрами Петті. В неї була чорна електрогітара і невеличкий підсилювач, але коли Петті намагалася переконати її пограти в її присутності, Елайза злилася на неї, чого взагалі майже ніколи не траплялося (принаймні, на початку їхньої дружби). Вона казала, що Петті тисне на неї й примушує почуватися незграбною і що саме тому вона не може зіграти більше, ніж декілька акордів своєї пісні. Вона наказала Петті робити вигляд, що та зовсім і не слухає, але навіть тоді, коли Петті дивилася в зовсім інший бік чи вдавала, ніби читає журнал, Цього було замало. Елайза присягалась, що тієї самої хвилини, як Петті виходила з кімнати, вона починала грати просто ідеально.

— Але зараз? Ні, нізащо.

— Вибач, — засмутилася Петті. — Вибач, що через мене ти так почуваєшся.

— Я зможу зіграти цю пісню пречудово, коли ти не слухатимеш.

— Знаю, знаю. Впевнена, що ти змогла б.

— Це голий факт. Мені все одно, віриш ти мені чи ні.

— Але я справді тобі вірю!

— Кажу, — відповіла Елайза, — це неважливо, бо те, що я можу зіграти цю пісню пречудово, коли ти не слухатимеш, — це голий факт.

— Може, спробуєш іншу пісню? — попрохала Петті.

Але Елайза вже вимикала все своє устаткування.

— Припини, добре? Мені не потрібне твоє заспокоєння.

— Вибач, вибач, будь ласка, — благала Петті.

Вона вперше побачила Елайзу на єдиному занятті, де могли зустрітися спортсменка та поетеса, — на «Вступі до науки про Землю». Петті ходила до цього величезного класу, де сиділи десять інших першокурсниць-спортсменок, навіть вищих за неї на зріст, одягнених у коричневі спортивні костюми З емблемою «Голден Гофер» або в прості сірі куртки, і волосся в них усіх було різного ступеня забрудненості. Було там і декілька розумних дівчат, наприклад, близька подруга авторки Кеті Шмідт, яка пізніше стала державним захисником і яку навіть протягом двох вечорів показували по національному телебаченню, у телевізійній грі-вікторині «Джеопарді», але душна аудиторія, ті костюми, брудне волосся та близькість інших стомлених тіл спортсменів заражали Петті тупістю. Робили її ні на що не здатного.

Елайзі подобалося сидіти позаду ряду спортсменів, просто позаду Петті, але вона так сильно сутулилась, що можна було бачити тільки її темне густе кучеряве волосся. Перші свої слова вона сказала Петті на вухо, потягнувшись до неї із задньої парти, на початку заняття. Вона сказала:

— Ти — краща.

Петті розвернулася, щоб подивитися, хто до неї говорить, і побачила копицю волосся.

— Перепрошую?

— Бачила, як ти грала вчора, — сказало волосся. — Ти чудова й гарна.

— Щиро дякую.

— Вони мають виділяти тобі більше часу на полі.

— Дуже дотепно, ха-ха, я думаю так само.

— Ти маєш вимагати, щоб тобі дали більше часу. Добре?

— Добре, але в нас так багато гарних гравців у команді. Це не мені вирішувати.

— Так, але ти — краща.

— Щиро дякую за комплімент! — відповіла Петті, щоб скінчити розмову.

Тоді вона повірила, що ніяковіла від прямих особистих компліментів через свою відданість духу команди. Авторка зараз вважає, ніби компліменти — то щось на кшталт випивки, яку вона досить розумно собі заборонила, не дозволяючи ані краплі, бо варто лише почати, і жага до них стане нескінченною.

Після того, як лекція закінчилася, вона приєдналася до своїх друзів-спортсменів, намагаючись не обертатися і не дивитися на ту дівчину із густим волоссям. Вона сприйняла як дивний збіг обставин те, що позаду неї на «Вступі до науки про Землю» сиділа її справжня фанатка. В університеті було п’ятдесят тисяч студентів, але, ймовірно, менш ніж п’ятсот із них (не враховуючи колишніх гравців, друзів та членів родин теперішніх гравців) вважали жіночі змагання з атлетики гідною розвагою. Якби ви були Елайзою і захотіли сісти просто позаду місць спортсменів (так, щоб Петті, як вона сама це визнавала, не могла не побачити вас і ваше волосся, коли ви схилились над зошитом), усе, що було потрібно зробити, — це дати знати про себе за п’ятнадцять хвилин до початку гри. А потім, після фінального свистка та ритуального збору гравців, найлегшою справою в світі було перехопити Петті біля роздягальні й передати їй записку зі словами: «Ти попросила більше часу, як я тобі казала?»

Петті все ще не знала, як звати цю особу, але особа, вочевидь, знала, як звуть її, бо на записці ім’я «Петті» було написано сотні разів, написано ламаними літерами, обведеними ручкою, Щоб вони виглядали так, ніби їх викрикували в спортзалі, ніби скажений натовп скандував її ім’я, що було дуже далеко від реальності, бо спортзал був зазвичай пустим на дев’яносто відсотків, а Петті була першокурсницею, яка грала менш ніж десять хвилин кожної гри; таким чином, її аж ніяк не можна було назвати притчею во язицех. Ті намальовані ручкою, вигуки наповнювали всю сторінку зошита, за винятком маленького начерку гравця з м’ячем у руках. Петті здогадалася, що гравець — то, мабуть, вона, бо на його одязі був намальований її номер, та хто іще взагалі міг би бути намальований на листку, який весь був обписаний ім’ям Петті? Як і все, що робила Елайза (як Петті незабаром дізналася), той малюнок був наполовину майстерно виконаний, а наполовину — грубий і незграбний. Тіло гравця було змальовано дуже простими різкими штрихами, кидок його та різкий поворот були просто неймовірними, але обличчя й голова дещо походили на зовнішність жінки з буклету першої допомоги.

Коли Петті подивилась на той аркуш, у неї виникло передчування того запаморочливого відчуття, що охопить її кількома місяцями пізніше, коли вона разом з Елайзою їстиме пиріжки з гашишем. Щось дуже неправильне й гидливе, але від чого дуже важко захиститися.

— Спасибі за малюнок, — подякувала вона.

— Чому тебе не випускають на поле частіше? — спитала Елайза. — Ти ж майже весь другий тайм просиділа на лавці!

— Ми тоді й так вигравали з великим відривом...

— Ти чудова, а тебе змушують просиджувати гру? Не розумію, — кучері Елайзи підстрибували, як гілля верби під тиском сильного вітру; вона була надто збуджена.

— Дон, Кеті та Шона добре зіграли того разу, — відізвалася Петті. — Вони й досягай перемоги.

— Але ж ти в сто разів краща за них!

— Мені потрібно в душ. Ще раз дякую за малюнок.

— Можливо, не цього року, а наступного, врешті-решт усі захочуть урвати від тебе шматочок, — пообіцяла Елайза. — Ти точно привернеш до Себе увагу. Але тобі потрібно навчитися захищати себе.

То було настільки сміховинно, що Петті довелося зупинитись і пояснити ситуацію:

— Забагато уваги — це не та проблема, з якою можна зіткнутися в жіночому баскетболі.

— А Як щодо чоловіків? Ти знаєш, як захистити себе від чоловіків?

— Ти про що?

— Ну, я маю на увазі, ти тверезо судиш про чоловіків?

— Зараз у мене немає часу ні на що, окрім спорту.

— Здається, ти не розумієш, яка ти дивовижна. І як це може бути небезпечно.

— Я знаю, що добре граю.

— Це просто неймовірно, що тебе ніхто не використовує.

— Я просто ніколи не випиваю, це дуже допомагає.

— Чому ти не п’єш? — тієї ж миті запитала Елайза.

— Бо я не можу, я тренуюсь. Жодного ковтка.

— Ти кожного дня тренуєшся?

— Так, до того ж у мене є дещо поганий досвід з алкоголем за шкільних часів.

— Що трапилось? Хтось... зґвалтував тебе?

Петті вся почервоніла; на її обличчі змішалися п’ять різних почуттів одразу.

— Ой, — тільки й промовила вона.

— Що? Я вгадала?

— Мені справді треба в душ.

— Бач, саме про це я й кажу! — Елайза кричала від обурення. — Ти мене зовсім не знаєш, ми говоримо лише кілька хвилин, а ти мені вже зізналася, що тебе зґвалтували. Ти абсолютно беззахисна!

Петті на той момент була занадто збентежена й присоромлена, щоб помітити нестачу логіки в її словах.

— Я можу захистити себе, — заперечила вона, — у мене все гаразд.

— Авжеж, добре, добре, — Елайза стенула плечима, — це ж твоя безпека, не моя.

По спортзалу лунало клацання тумблерів: виключали світло.

— А ти займаєшся спортом? — спитала Петті, бажаючи загладити провину за те, що була не зовсім милою з Елайзою.

Елайза оглянула себе. В неї був широкий таз, який більше б пасував хлопцеві, а ноги були клишаві й тоненькі, з маленькими ступнями.

— А що, виглядаю, ніби мені спорт подобається?

— Ну, не знаю. Бадмінтон?

— Ненавиджу спортзал, — розсміялася Елайза. — І взагалі спорт.

Петті також засміялася, заспокоївшись через зміну теми, хоча їй було ніяково, тепер вона відчувала себе спантеличеною.

— Я кидаю м’яча чи бігаю навіть не на рівні «як дівча», — пояснювала Елайза. — Я відмовляюся займатися цим, і крапка! Якщо мені до рук потрапляє м’яч, я просто чекаю, доки хтось не підбіжить та не забере його. А якщо потрібно, наприклад, добігти до першої бази, я постою трохи на місці, а потім покрокую.

— О божечки, — посміхнулась Петті.

— Так, мені навіть ледь не передумали видавати свідоцтво про закінчення школи лише через це, — зізналась Елайза. — Єдина причина, через яку я взагалі закінчила школу, полягала в тому, що мої батьки знайомі зі шкільним психологом і їм вдалося домовитися, щоб я відпрацювала поїздками на велосипеді. Я кожного дня каталась.

Петті невпевнено похитала головою:

— Але ж тобі подобається баскетбол, чи не так?

— Так, тут ти маєш рацію, — погодилась Елайза. — Баскетбол — просто дивовижна гра.

— То ти не ненавидиш спорт, тобі просто не подобається спортзал.

— Цілком вірно.

— Це не так уже й важливо.

— Так, не важливо, то що, будемо друзями?

Петті засміялася:

— Якщо я погоджусь, то лише підтверджу твою думку про те, яка я необачна з людьми, котрих ледве знаю.

— То це означає «ні»?

— Що, як ми просто почекаємо, а потім побачимо?

— Добре. І це дуже застережливо з твого боку — мені подобається.

— Бачиш? Ось бачиш? — Петті знову засміялася, — Я обережніша, ніж тобі здається.

Авторка не має жодних сумнівів з приводу того, що коли б Петті була більш упевнена в собі та приділяла хоч якусь мізерну увагу світові навколо себе, то в коледжі вона б і близько не була така гарна у грі в баскетбол. Успіх у спорті — це така сфера занять, в якій голова має бути вільною від усього іншого. І коли б вона зайняла таку точку огляду, з якої б зуміла роздивитися, яка Елайза насправді (тобто збентежена), її гра зазнала б руйнівного впливу. Бо не можна стати гравцем із 88 відсотками попадання, якщо будеш глибоко замислюватись над кожною дрібницею.

Виявилось, що Елайзі зовсім не подобаються інші друзі Петті: вона навіть ніколи не намагалася провести час разом із ними. Вона завжди називала їх гуртом «твої лесбіянки» чи просто «ті лесбіянки», хоча половина з них такими не були. Петті дуже швидко почала відчувати, що живе у двох взаємовиключаючих світах. Один був світом спорту, де вона проводила переважну більшість свого часу, де вона радше провалила б семестровий іспит із психології, ніж не пішла б до магазину, щоб придбати гостинців та віднести їх подрузі з команди, яка розтягла зв’язки чи злягла з грипом; а інший — то був маленький темний світ Елайзи, де їй не треба намагатися бути хорошою. Єдиним місцем, де ці світи зустрічалися, була арена Вільямс[38]; там Петті, коли грала в перехідному захисті, закривала супротивників, пасувала, не дивлячись у бік іншого гравця, — відчувала додатковий приплив гордості та задоволення, коли Елайза дивилася на неї. Навіть цей контакт двох світів був доволі коротким, бо чим більше часу проводила Елайза разом із Петті, тим менше згадувала, як сильно вона цікавиться баскетболом.

Петті завжди мала багато друзів, але ніколи — таких близьких. Її душа співала, коли вона бачила, що Елайза чекає на неї біля входу до спортзалу після занять, і знала, що це буде повчальний вечір. Елайза водила її на фільми із субтитрами, змушувала її дуже уважно слухати записи Патті Сміт[39] («Мені подобається, що тебе звуть так само, як мою улюблену співачку», — казала вона, не зважаючи на різне написання та той факт, що повне ім’я Петті було Патриція, а не Патрисія — Джойс назвала її інакше, щоб виділити з усіх, а Петті засмучувалася, коли мала вимовити його вголос) і позичала книги з поезією Деніз Левертов[40] та Френка О’Хари[41]. Після того, як баскетбольна команда закінчила сезон з вісьмома перемогами та одинадцятьма поразками і вийшла з чемпіонату (незважаючи на 14 очок, принесених Петті команді, та маневри, що передують вдалому кидку, які вона виконувала), Елайза навчила її любити класичне каліфорнійське «Шаблі»[42].

Тільки неясно було, що Елайза робила у свій вільний час. Здається, в її житті було декілька «чоловіків» (тобто хлопців), іноді вона розповідала, що відвідує якісь концерти, але коли Петті поцікавилась подробицями, Елайза сказала, що спочатку Петті має прослухати всі ті музичні збірки, що для неї записала Елайза; але для Петті то було дещо складно. Їй справді подобалася Патті Сміт, яка, здається, розуміла, що Петті відчувала тоді, у ванній кімнаті, після того як її зґвалтували, але «Велвет андеграунд»[43], наприклад, пробуджував у ній самотність. Вона одного разу згадала при Елайзі, що її улюблена група — це «Іглз»[44], на що та відкоментувала: «У цьому немає нічого поганого, вони класні», — але можна було з упевненістю сказати, що в кімнаті Елайзи немає жодної платівки із музикою «Іглз».

Батьки Елайзи були психотерапевтами, відомими на обидва міста, і жили у Вайзеті, містечку багатіїв; також у неї був старший брат, першокурсник Бард-коледжу, якого вона називала «особливим». Коли Петті спитала, що ж у ньому такого особливого, Елайза відповіла: «Все». Сама Елайза вчилась утрьох різних місцевих академіях, а в цей університет вступила, бо батьки відмовлялися її утримувати, якщо тут не вчитиметься. Вона отримувала непогані оцінки, але не такі, як Петті, у якої вони були однакові з усіх предметів. В Елайзи були п’ятірки з плюсом з англійської і трійки з усього іншого. Єдиним, що її цікавило, окрім баскетболу, була поезія та задоволення.

Елайза все намагалася змусити Петті скуштувати марихуану, але та дуже хвилювалася за свої легені, і саме так зайшла мова про пиріжки з особливою начинкою, На «Фольксвагені-жук» Елайзи вони поїхали до будинку в Вайзеті, де було повно африканських скульптур і зовсім не було батьків, які поїхали на конференцію на всі вихідні. Вони збиралися приготувати вечерю в дусі Джулії Чайлд[45], але випили забагато вина, тому все закінчилося звичайними крекерами, сиром, приготуванням пиріжків та величезною кількістю наркотиків. Протягом наступних шістнадцяти годин, проведених під кайфом, Петті постійно повторювала: «Я ніколи не зроблю цього знову». Їй здавалося, ніби вона так зіпсувала тренування, що їй уже ніколи не реабілітуватися, — дуже ганебне відчуття. Також вона переймалася через Елайзу — вона раптом зрозуміла, що втрачає розум, коли знаходиться поряд із цією дівчиною, тому для неї було надто важливо просто сидіти, не показуючи жодних емоцій і не визнавати, що вона — бісексуалка. Елайза все продовжувала розпитувати, як вона почувається, але Петті тільки повторювала: «Все добре, дякую», — що кожного разу викликало в них вибухи сміху. Слухаючи «Вельвет андеграунд», Петті зрозуміла цю групу краще: вони були брудною музичною групою, та їхній бруд був утішливо схожий на те, що вона відчувала там, у будинку у Вайзеті, в оточенні африканських масок. Вона відчула полегшення, зрозумівши, коли її почало відпускати, що навіть під сильним кайфом вона зуміла стримати себе й не дати Елайзі торкнутися її, що нічого лесбійського між ними не відбудеться.

Петті кортіло дізнатися щось про батьків Елайзи, вона хотіла лишитися й познайомитися з ними, але Елайза запевнила її, що то погана ідея.

— Вони просто потонули в житті одне одного, — пояснювала вона. — Все роблять разом. У них офіси в однаковому стилі на одному поверсі, вони всі статті та книжки пишуть у співавторстві, виступають разом на конференціях і не говорять ніколи, взагалі ніколи про роботу вдома, через конфіденційність пацієнтів. У них навіть тандем є.

— І що з того?

— І вони дивні, можуть тобі не сподобатись, а тоді я тобі теж перестану подобатись.

— З моїми батьками теж не солодко, — поділилася Петті.

— Повір мені, це зовсім інше. Я знаю, про що кажу.

Поки вони повертались до гуртожитку, а в спину їм сяяло холодне міннесотське сонце, вони вперше посварились, чи майже посварилися.

— Ти маєш лишитися тут на літо, — наполягала Елайза. — Ти не можеш поїхати.

— Не думаю, що це реально зробити, — заперечила Петті. — Я маю попрацювати в конторі батька, а в червні — поїхати до Ґеттісберга.

— Чому ти не можеш лишитися тут і поїхати до табору звідси? Можемо знайти собі роботу, а ти ходитимеш до спортзалу кожного дня.

— Мені треба додому.

— Але навіщо? Ти ж ненавидиш свій дім!

— Якщо лишуся тут, знову напиватимуся кожного вечора.

— Ні, не напиватимешся. Ми встановимо чіткі правила. Такі, які ти забажаєш.

— Я ж повернуся восени.

— А тоді ми житимемо разом?

— Ні, я вже обіцяла Кеті.

— Але ж ти можеш сказати їй, що плани змінились.

— Та ні, не можу.

— Ти з глузду з’їхала! Я тебе майже не бачу!

— Я із тобою бачусь частіше, аніж з будь-ким іншим. Мені подобається бачитися з тобою.

— То чому ж ти не хочеш лишитися на літо? Ти мені не довіряєш?

— Чому це я тобі не довіряю?

— Не знаю. Я просто не можу збагнути, чому ти маєш їхати й працювати на батька. Він не турбувався про тебе, не захищав, а я буду. Йому зовсім не до душі те, що тобі найважливіше на Світі, а от я поділяю твої інтереси.

Петті справді занепадала духом від думки про поїздку додому, але їй здавалось необхідним покарати себе за пиріжки з гашишем. Її батько також намагався щось зробити для неї, періодично відправляючи листи, написані від руки («Скучаємо без тебе на тенісному корті»), та пропонуючи їй забрати собі стару бабусину автівку, на якій, на його думку, вона більше не їздитиме. Після цілого року, проведеного далеко від дому, вона почала жалкувати, що була така холодна з ним. Можливо, вона помилилась? Отже, вона поїхала на літо додому, та виявилося, що нічого не змінилось, а отже, жодної помилки. Вона до півночі дивилася телевізор, прокидалася о сьомій кожного ранку й пробігала п’ять миль, а потім сиділа цілими днями, виділяючи маркером імена в правових документах та чекаючи на пошту, досить часто отримуючи довгі друковані листи від Елайзи, де вона писала, як сильно скучила за Петті, розповідала історії про «розпусного» боса в кінотеатрі, що спеціалізувався на класичних стрічках і де вона працювала в касі, та закликала відповідати на листи якомога скоріше, що Петті й намагалася робити, користуючись старим канцелярським поштовим папером і друкарською машинкою, що стояла в нафталіновій конторі її батька.

В одному листі Елайза написала: «Мені здається, ми маємо встановити правила одна для одної, щоб захищати одна одну та розвиватися далі». Петті поставилася до цієї пропозиції скептично, але все ж відписала, вказавши у листі три правила для подруги: «1. Не палити раніше вечері. 2. Робити фізичні вправи кожного дня й розвивати свої спортивні навички. 3. Відвідувати всі лекції та виконувати всі домашні завдання на всі заняття (не лише англійську)».

Безсумнівно, вона була дуже здивована тим, наскільки відмінними від цього виявилися правила Елайзи: «1. Пити тільки суботніми вечорами і виключно з Елайзою. 2. Не ходити на вечірки, за винятком, якщо туди йде Елайза. 3. Розповідати Елайзі абсолютно все». Але вона якось невірно оцінила ситуацію і лише зраділа з приводу того, що має таку близьку та настирливу кращу подругу. Окрім того, ця дружба навчила Петті захищатися від середньої сестри.

— То як життя в Міннесо-о-оті? — так починалася чергова сутичка із сестрою.— Багато кукурудзи їси? Бачила вже Малого блакитного бика?[46]А в Брейнерді[47] вже була?

Вам може здатися, ніби Петті, яка постійно брала участь у змаганнях і була на три з половиною роки старша за сестру (хоча й лише на два класи), мала б давно вже опрацювати засоби класти край принизливій грі своєї сестри. Але Петті була від природи дещо беззахисною — вона ніколи не дивувалася відсутності сестринських почуттів у дівчинки. До того ж, сестра була справді Творчою особистістю й вигадувала нові, неочікувані способи знущання, знову й знову позбавляючи Петті бажання розмовляти з нею.

— Чому ти завжди говориш зі мною таким дивним голосом? — то було краще, на що Петті виявилася здатною зараз.

— Просто запитала, як там у старій добрій Міннесо-о-оті.

— Ти базікаєш, от що. Просто базікаєш.

Її репліку зустрів погляд сяючих очей, а Потім відповідь:

— Та це ж «Край тисячі озер»[48]!

— Йди геть, будь ласка.

— А хлопця маєш там?

— Ні, не маю.

— А дівчину?

— Ні. Хоча я знайшла собі дуже близьку подругу:

— А, це та, що надсилає тобі всі ті листи? Вона теж спортсменка?

— Ні, вона поетеса.

— Круто, — сестричка, здається, була трохи вражена. — Як її звати?

— Елайза.

— Елайза Дулітл. Вона пише тобі справжню прірву листів. Ти впевнена, що ви лише друзі?

— Вона письменниця, зрозуміло? До того ж справді цікава.

— Ой, знову чути шепіт з роздягальні. То, мабуть, ті гриби, які ніяк не можуть насмілитися вимовити це ім’я.

— Ти огидна, — скривилася Петті; — У неї цілих три бойфренди, вона крута.

— Брейнерд, Міннесо-о-ота, — продовжувала гнути своє сестра. — Ти маєш надіслати мені листівку із зображенням Малого бика з Брейнерда, — сказала вона і пішла геть, наспівуючи «Я одружуюся вранці»[49], підпустивши до голосу забагато вібрато.

Наступної осені, повернувшись до навчання, Петті зустріла хлопця на ім’я Картер, який — за браком кращого слова — став першим її бойфрендом. Зараз це уявляється авторці у жодному разі не випадковістю, що вони зустрілися саме після того, як, підкорившись третьому правилу Елайзи, вона розповіла їй, що хлопець зі спортзалу, другокурсник з команди борців, запросив її на вечерю. Елайза хотіла спочатку сама познайомитися із цим хлопцем, але навіть терплячості Петті настав край.

— Здається, він хороший хлопець, — сказала вона.

— Вибач, але ти зараз тільки вчишся розбиратися в хлопцях, — заперечила Елайза. — Про того, хто тебе зґвалтував, ти теж думала, що він — хороший хлопець.

— Не пригадую, щоб я таке про нього думала. Мені просто сподобалося, що він зацікавився мною.

— Так, а тепер з’явився ще один зацікавлений.

— Але зараз я твереза.

Вони погодилися на тому, що Петті прийде до кімнати Елайзи (вона жила не в гуртожитку — така була її винагорода від батьків за те, що вона працювала влітку) одразу після вечері, а якщо вона не зробить цього до десятої години, Елайза піде шукати подругу. Коли Петті прийшла о пів на десяту, після зовсім не такої вже цікавої вечері, вона знайшла Елайзу в її кімнаті на останньому поверсі, разом із хлопцем на ім’я Картер. Вони сиділи на різних кінцях дивана, їх ноги в шкарпетках лежали на подушці, торкаючись підошвами, і вони ніби крутили таким чином педалі, з чого було зовсім не зрозуміло, чи їхні стосунки можна віднести до братерських, чи ні. Грав альбом «Дево»[50].

Петті зупинилася на порозі:

— Мабуть, я буду заважати?

— Господи, ні-ні-ні-ні, ми хочемо, щоб ти лишилася! — закричала Елайза. — Картер і я — то вже давно минула історія, так?

— Дуже стара, — відповів Картер із почуттям власної гідності та, як потім здалося Петті, із легкою дратівливістю. Він опустив ноги на підлогу.

— Як погаслий вулкан, — додала Елайза й підвелася, щоб познайомити друзів.

Петті до того ніколи не бачила подругу із хлопцями, тому була вражена, наскільки іншою вона виглядала — вона червоніла, затиналася на словах і всі репліки супроводжувала неприродним хихиканням. Мабуть, вона зовсім забула, що мала влаштувати Петті допит про її вечерю. Уся розмова зводилася до Картера, з яким вона товаришувала у старших класах однієї з трьох шкіл і який зараз пішов у академвідпустку з коледжу, аби працювати у книжковій крамниці й відвідувати вистави. У Картера було надзвичайно пряме та дивно пофарбоване темне волосся (за допомогою хни, як потім виявилось), гарні очі із довгими віями (як потім виявилося, через туш), він не мав жодних фізичних вад, окрім зубів — вони були нерівні та непропорційно малі й гострі (як виявилося, така нормальна для родини середнього класу процедура нагляду за дитиною, як регулярні візити до стоматолога, просто випала крізь щілини тяжкого розлучення його батьків). Однак Петті одразу сподобалося, що він не почувається невпевнено, незважаючи на погані зуби. Вона все намагалася справити гарне враження на нього своїми спробами довести, що гідна звання кращої подруги Елайзи, коли та піднесла їй до обличчя величезний бокал вина.

— Ні, дякую, — відмовилася Петті.

— Але сьогодні субота, — нагадала їй Елайза.

Петті хотіла було вказати на те, що це правило не зобов’язувало її пити кожної суботи, але в присутності Картера вона раптово подивилася на ці правила об’єктивно і збагнула, якими дивними вони були, так само як дивним було і те, що вона мала все докладно розповісти Елайзі про ту вечерю із борцем. І тому вона передумала й випила вина, а потім ще один повнісінький бокал, і їй стало тепло та чудово. Авторка цілком розуміє, як нудно читати про те, як хтось інший напивається, але іноді це дуже важливо для подальшого ходу історії. Коли Картер підвівся, щоб іти додому (десь опівночі), він запропонував підвезти Петті до гуртожитку, а вже біля дверей спитав, чи можна йому її поцілувати («Все в порядку, — подумала тоді вона, — він же друг Елайзи»); а після того, як вони трохи поцілувалися під холодним жовтневим вітром, він запитав, чи побачаться вони завтра, і вона подумала: «Ну і спритний цей хлопець».

Треба віддати Петті належне: та зима була кращим спортивним сезоном в її житті. Проблем зі здоров’ям у неї не було, і тренер Тредвел (після того, як прочитала їй довгу лекцію з приводу того, що вона має бути більш самовпевненою та схожою на лідера) почала випускати її грати в захисті кожного разу. Петті тільки диву давалася, якими неповороткими раптом ставали більші суперники, як легко стало просто підбігти та відібрати м’яча, якими точними стали її кидки в стрибку, і так траплялося кожної гри. Навіть коли вона грала в парі, що відбувалося все частіше й частіше, то відчувала якийсь особистий зв’язок з корзиною, завжди знала абсолютно точно, де вона зараз, і вірила в те, що є улюбленим гравцем на полі, який краще за всіх годує її, корзини, жерло. Навіть поза межами майданчика корзина існувала у зоні, яка проявлялася в уявному тиску десь над її бровами, який тривожно дрімав чи потроху розсіювався, але не зникав, що б вона не робила. Вона чудово спала тієї зими, ніколи не прокидаючись серед ночі. Навіть коли їй діставалося ліктем по голові чи коли щасливий натовп друзів по команді кидався на неї після свистка, щоб привітати, вона ледве відчувала це.

Її стосунки з Картером були частиною всього цього. Картер абсолютно не цікавився спортом і не зважав на те, що під час особливо зайнятих тижнів вона могла приділяти йому не більше декількох годин, яких іноді вистачало тільки на секс у його квартирі та повернення до кампусу. В якомусь сенсі — навіть зараз — це здається авторці ідеальними стосунками, хоча, вочевидь, вони не такі вже й ідеальні, бо можна лише уявити, скільки інших дівчат могли так само приходити до нього та займатися сексом протягом тих півроку, коли Петті вважала його своїм бойфрендом. Ті півроку були першим із двох безперечно щасливих періодів у житті Петті, коли все працювало, наче годинник. Їй подобались невиправлені Зуби Картера, його щира скромність, те, як уміло він торкався її тіла, його терплячість до неї. В нього були й серйозні якості, справді були! Коли він давав їй м’які технічні вказівки під час сексу чи ділився своєю повною відсутністю планів на майбутнє («Я можу стати хіба що тихим шантажистом»), його голос завжди був ніжним, він ніби ковтав звуки і завжди занижував свої гарні риси — бідний пригнічений Картер не думав про себе добре, не вважав себе гідним представником людської раси.

Сама Петті продовжувала думати про нього добре, надзвичайно добре, доки одної квітневої суботньої ночі вона не повернулася раніше запланованого з Чикаго, куди вони з тренером Тредвел літали на офіційний сніданок республіканського масштабу та церемонію нагородження (Петті була названа кращою в подвійному захисті). Вона хотіла зробити сюрприз Картерові на вечірці, яку він влаштовував на честь дня народження. З вулиці вона побачила ввімкнене світло в його квартирі, але довелося подзвонити чотири рази, доки з домофону не пролунав голос Елайзи:

— Петті? Хіба ти не в Чикаго?

— Повернулася раніше. Впусти мене.

Вона почула якийсь шум, потім запала тиша, така довга, що Петті подзвонила ще двічі. Врешті-решт, Елайза в пальті та кедах збігла вниз і відчинила.

— Привіт-привіт, — закричала вона, — не можу повірити, що ти приїхала!

— Чому ти відразу мене не впустила? — запитала Петті.

— Не знаю, я хотіла спуститися й побачити тебе, там наверху всі просто збожеволіли, мені здавалося, я краще спущусь, поговоримо тут, — очі в Елайзи горіли, вона дуже активно жестикулювала. — Там купа наркотиків, давай підемо ще кудись, я така рада тебе бачити, тобто привіт тобі! Як ти? Як Чикаго? Як той сніданок?

Петті насупилася:

— То ти кажеш, я не можу піднятися й побачитись зі своїм бойфрендом?

— Авжеж ні, ні, до речі — бойфренд? Серйозне слово, тобі так не здається? Він же просто Картер. Тобто, я знаю, він тобі подобається, але...

— Хто там іще?

— Ну, інші...

— Хто?

— Та ти їх не знаєш нікого, то підемо?

— Ні, ну хто там?

— Він не думав, що ти будеш раніше. Ви ж вечеряєте завтра, так?

— Я прилетіла раніше, щоб побачитися з ним.

— Господи, ти ж не закохалася в нього? Нам справді дуже потрібно поговорити про те, що ти маєш захищати себе краще, мені здавалося, що ти з ним лише заради задоволення, тобто ти ніколи не вживала саме цього слова — «бойфренд», я б знала про це, так? А якщо ти мені розповідаєш не все, я не зможу тебе захистити. Ти либонь дещо порушила правила.

— Ти також ніколи не слідувала моїм, — видала Петті.

— Це тому, присягаюсь, що це не те, що ти думаєш. Я — твоя подруга. Але там ті, хто й близько не твої друзі.

— Дівчина?

— Я її прожену. Ми позбавимося її, а потім погуляємо втрьох, — захихикала Елайза. — Він придбав дійсно-дійсно дуже сильний «кокс» на свій день народження.

— Постривай, то вас там троє? Що ж це за вечірка така?

— Він просто супер, супер, ти маєш спробувати. У тебе ж сезон уже скінчився? Ми позбавимося її, ти зможеш піднятися; ми матимемо гарну вечірку. Або можемо Піти до мене, тільки ти і я, коли зачекаєш, я заберу трохи наркотиків, підемо до мене. Ти маєш їх скуштувати! Не зрозумієш, доки не скуштуєш.

— Лишити Картера з тією дівкою та піти куштувати наркотики разом із тобою. Звучить чудово!

— Господи, Петті, пробач мені. Це справді не те, що ти думаєш. Він сказав, що в нього буде вечірка, але потім дістав «кокс», і плани трошки змінилися, а потім виявилося, що він запросив мене лише тому, що інша людина не прийшла б, коли б вони залишилися удвох.

— Ти могла піти звідти, — заперечила Петті.

— Ми вже почали, а якби ти скуштувала це, то зрозуміла б, що відірватися неможливо. Присягаюся, це — єдина причина, через яку я тут.

Та ніч не закінчилася очікуваним розривом чи принаймні охолодженням стосунків Петті з Елайзою; натомість Петті кинула Картера й попросила вибачення в Елайзи за те, що не розповіла більше про свої почуття до нього; у свою чергу Елайза попросила вибачення за те, що приділяла їй так мало уваги, й пообіцяла, що слідуватиме її правилам пильніше, а також що важких наркотиків більше не буде. Зараз авторка ясно розуміє, що Картерові було цілком достатньо для дня народження якоїсь доступної жінки та купки «коксу» на приліжковому столику як святкове частування. Але Елайза була несамовита від каяття та занепокоєння, що брехня її була дуже переконливою, а наступного ранку, до того, як Петті прокинулась і, обміркувавши все, дійшла висновку, що її так звана краща подруга щось таке робила із її так званим бойфрендом, Елайза вже з’явилась на порозі кімнати Петті в тому, що здавалося їй схожим на одяг спортсменки (футболка із зображенням Лєни Лович[51], шорти до колін, чорні шкарпетки та кеди), задихаючись від того, що тільки-но тричі пробігла бігову доріжку в чверть милі, й почала наполягати, щоб Петті трохи позаймалася з нею гімнастикою. Вона також загорілася новим планом, за яким вони займатимуться разом кожного вечора, загорілася своєю прихильністю до Петті та страхом втратити її. І Петті, в якої відкрилися очі на болісну правду про справжнього Картера, забула про все й заплющила очі на правду про Елайзу.

Настирливий тиск Елайзи скінчився тим, що Петті погодилася Жити влітку разом із нею в Міннеаполісі, після чого Елайза знову заспокоїлася і втратила інтерес до фізичних вправ. Більшість того спекотного літа Петті провела наодинці з тарганами у суборендованому будинку в Дінкітауні, жаліючи себе й усвідомлюючи, як мало вона важила для подруги. Вона не могла зрозуміти, чому Елайза так сильно бажала жити разом з нею, якщо збиралася повертатися додому о другій ночі чи взагалі не повертатися. Елайза дійсно, це правда, продовжувала запрошувати Петті, щоб та скуштувала нових наркотиків, чи сходила на нову виставу, чи знайшла когось гарненького, щоб коротати ночі, але Петті тоді відчувала стійку відразу до сексу та тимчасову — до наркотиків і сигаретного диму. Плюс вона працювала тоді на кафедрі фізкультурні її зарплатні ледве вистачало на виплату оренди, але вона відмовлялася слідувати Елайзі та просити батьків про допомогу і тому почувалася все менш нормальною та все більш самотньою.

— Чому ми дружимо? — врешті-решт запитала вона одного вечора, коли Елайза чепурилася перед черговою гулянкою.

— Тому що ти розумна й гарна, — відповіла Елайза. — Люблю тебе більше за всіх у світі.

— Я — спортсменка. Зі мною нудно.

— Ні! Ти — Петті Емерсон, ми живемо разом, і це чудово!

Саме такі були її слова, авторка пам’ятає їх слово в слово.

— Але ми нічого не робимо, — понурилася Петті.

Що б ти хотіла зробити?

— Хотіла б поїхати до батьків хоч на трошки.

— Що? Ти жартуєш? Вони ж тобі не подобаються! Ти залишишся зі мною, тут.

— Але ж тебе ніколи немає вдома.

— Добре, давай проводити більше часу разом.

— Але я не хочу проводити час так, як це зазвичай робиш ти.

— Добре, тоді підемо в кіно. Просто зараз. Що хочеш подивитися? На «Дні жнив»[52] не хочеш?

І так Елайза знову почала тиснути на Петті, але все, що вона робила, — це просто утримувала Петті до кінця літа й переконувалася, що та не втече. Ішов уже третій медовий місяць кіносеансів удвох, білого вина із содовою та рядків з альбомів «Блонді»[53]; тоді ж Петті почула про музиканта Річарда Катца[54].

— Господи, — мрійливо мовила Елайза, — гадаю, я закохалась. Може, час мені вже ставати хорошою дівчинкою. Він такий великий, це ніби на тебе падає нейтронна зірка. Це ніби тебе стирає величезний ластик.

«Величезний ластик» щойно закінчив коледж Макалестера, являв собою суцільне руйнування і сколотив панк-групу, назвавши її «Травматикс», — Елайза була впевнена, що вони стануть відомими на весь світ. Єдиним, що засмучувало її в «ідеальному» Катці, був його вибір друзів. «Він живе із цим занудою та прихвоснем Волтером, — обурювалася вона. — Таким собі пуританином, це просто дивно, я цього не розумію. Спочатку я вирішила, ніби він — менеджер Катца, чи щось таке, але для цього він недостатньо крутий. Виходжу я вранці з кімнати Катца, а там — Волтер: сидить за столом на кухні, з величезною мискою фруктового салату, який сам зробив. Читає газету „Нью-Йорк таймс“ і перше, що питає в мене, — чи не ходила я нещодавно до хорошого театру. Ну, знаєш, вистави ці. Точнісінько як у „Дивній парі“[55]. Потрібно знати Катца, щоб зрозуміти, наскільки це дивно».

З плином часу мало які події виявлялися більш болючими для авторки, аніж близька дружба Волтера та Річарда. Принаймні зовні вони були навіть ще дивнішою парою, аніж самі Петті та Елайза. Якийсь геній, відповідальний за розселення студентів у гуртожитку, поселив разом надзвичайно відповідального сільського хлопця з Міннесоти в одній кімнаті із самозакоханим, досвідченим у нічному житті, ненадійним гітаристом із поганими звичками з містечка Йонкерс, штат Нью-Йорк. Єдиною спільною рисою у них, яку б міг знайти той розподільник, було те, що на їхнє навчання виділяли гроші з федерального бюджету. Волтер був блідим струнким хлопцем, навіть вищим за Петті, але й близько не таким високим, як Річард — останній був шість футів чотири дюйми[56] на зріст, крупної комплекції і мав настільки ж смагляве обличчя, наскільки у Волтера воно було блідим. Річард був неймовірно схожий (і цю схожість часто й потім помічали та висловлювали багато людей, не лише Петті) на лівійського диктатора Муаммара ель-Каддафі. У нього було таке саме темне волосся, засмагле рябе обличчя, така сама усміхнена маска «сильної людини, що отримує задоволення, спостерігаючи за загонами та запусками ракет»[57], а виглядав він років на п’ятнадцять старшим за свого друга. Волтер був схожий на настирливого студента-менеджера, який іноді працює при командах старшокласників, зовсім неспортивного хлопця, який допомагає тренерам, вдягає піджак та краватку на ігри і стоїть поза межами поля з якоюсь папкою. Спортсмени зазвичай терплять таких собі менеджерів, бо останні завжди поглинені чужою грою, а це, здається, було важливою частиною їх дружби з Річардом, бо Річард, дратівливий та збентежений, безвідповідальний у багатьох інших сферах діяльності, до смішного серйозно ставився до своєї музики, а у Волтера було обладнання, необхідне для того, щоб бути справжнім її фанатом. Пізніше, коли Петті познайомилася з ними ближче, вона помітила, що по суті вони були не такі вже й різні: за характером вони були борцями й — хоча кожний по-своєму — хорошими людьми.

Петті зустріла «ластика» одного теплого серпневого недільного ранку, коли повернулася з пробіжки й побачила, що він сидить на дивані у вітальні, яка через його розміри здавалася зовсім маленькою, поки Елайза приймала душ в їх жахливій ванній кімнаті. Він був одягнений у чорну футболку й читав роман у м’якій оправі з великою літерою «V» на обкладинці. Перші його слова до Петті, які він промовив лише тоді, як вона налила собі склянку холодного чаю і, мокра від поту, стала поряд із диваном і почала пити, були такі:

— Ти що таке?

— Перепрошую?

— Що ти тут робиш?

— Взагалі-то мешкаю, — відповіла вона.

— Бачу, так, — Річард ретельно оглянув її, кожну частину її тіла. Їй здавалося, ніби кожного разу, як його очі зупиняються на новому шматочку її тіла, туди забивають цвях, прикріплюючи її до стіни в неї за спиною; отже, коли він скінчив розглядати її, вона й зовсім відчула себе двовимірною і ніби злилася із стіною.

— Не бачила ще альбому? — спитав він.

— Е-е-е, якого альбому?

— Зараз покажу, — заявив він. — Буде цікаво.

Він пішов до кімнати Елайзи, повернувся й дав Петті зошит на трьох кільцях, а потім знову відкрив свій роман, так, ніби її там і не було. Зошит був старовинний, із світло-блакитною тканинною обкладинкою, на якій великими друкованими літерами було написано «Петті». Наскільки Петті змогла згадати, у ньому були всі фото із нею, що публікувалися на спортивних сторінках газети «Міннесота Дейлі», а також — кожна листівка, що їх Петті надсилала Елайзі; кожен знімок, зроблений у кабінці автоматичної зйомки, із ними двома на ньому; кожна фотографія з того вечора із пиріжками. Зошит здався Петті дивним і дещо ексцентричним, але також їй стало соромно перед Елайзою — соромно й сумно через те, що вона сумнівалася в тому, як сильно та прив’язана до неї.

— Вона маленька дивачка, — відізвався Річард із дивана.

— Де ти знайшов це? — поцікавилася Петті. — Ти завжди риєшся в речах людей, з якими щойно переспав?

— Jaccuse![58] — розсміявся він.

— Справді?

— Пригальмуй. Альбом лежав просто біля ліжка. На виду, як сказали б копи.

— Поклади його на місце, — попрохала Петті, — будь ласка.

— Мені здалося, тобі буде цікаво, — Річард і не подумав підвестися з дивана.

— Будь ласка, поклади його там, де знайшов.

— Щось мені здається, що в тебе такого альбому про себе немає.

— Зараз же, будь ласка.

— Маленька дивачка, — Річард забрав у неї альбом. — Саме тому я запитав, як у тебе історія.

Неприродна поведінка Елайзи з чоловіками, постійне хихикання, відкритість у почуттях, неспокійне тріпання волосся — усе це її друзі завжди починали ненавидіти. Її відчайдушні спроби добитися Річарда врізалися в думки Петті, разом із тим дивним альбомом та надзвичайною потребою в ній, Петті, про яку він свідчив, і вперше їй стало дещо соромно бути подругою Елайзи. А це дивно, бо якщо Річарду зовсім не соромно було спати з нею, то чому Петті має цікавити, що там він думає про їхню дружбу?

Це був один з останніх днів у тому тарганнику, коли вона побачила Річарда наступного разу. Він знову сидів на дивані, склавши руки на грудях, гучно постукуючи правою ногою та морщачись, поки Елайза стоячи грала на гітарі так само, як завжди при Петті, — невпевнено.

— Ти маєш потрапляти в ритм, — радив він. — Стукай ногою.

Але Елайза, вже спітніла від зосередженості, припинила грати, тільки-но зрозуміла, що увійшла Петті.

— Не можу грати перед нею.

— Ні, можеш, — заперечив Річард.

— Вона справді не може, — заступилася за подругу Петті, — бо нервує переді мною.

— Дуже цікаво. Чому так?

— Й гадки не маю, — відповіла Петті.

— Вона надто підтримує мене, — пояснила Елайза. — Я просто шкірою відчуваю, як вона хоче, щоб у мене все вийшло.

— Дуже погано з твого боку, — зауважив Річард.— Ти маєш бажати, щоб вона все зіпсувала.

— Добре, — погодилася Петті. — Хочу, щоб у тебе нічого не вийшло. Можеш уже це зробити? Здається, у тебе ніколи нічого не виходить.

Елайза здивовано подивилася на неї. Петті й сама була здивована.

— Вибач, піду до себе, — перепросила вона.

— Спочатку подивимось, як вона все зіпсує, — наказав Річард.

Але Елайза вже знімала з плеча ремінь гітари й вимикала, підсилювач.

— Тобі потрібно тренуватися з метрономом, — сказав Річард. — Він у тебе є?

— Ти дуже погано придумав, — поскаржилася Елайза.

— Чому б тобі самому не зіграти? — запропонувала Петті Річардові.

— Іншим разом, — відмовився він.

Але Петті згадала сором, який відчула, коли він показав той альбом.

— Одну пісню, — наполягала вона. — Один акорд. Зіграй один акорд. Елайза казала, що ти дивовижний.

Він похитав головою:

— Приходь на концерт.

— Петті не відвідує концертів, — заперечила Елайза, — їй не подобається дим.

— Я — спортсменка, — додала Петті.

— Авжеж, я бачив, — сказав Річард, кинувши на неї багатозначний погляд. — Зірка баскетболу. Де граєш — у нападниках? У захисті? Не розумію, що може подобатися у високій дівчині.

— Взагалі-то мене не вважають високою.

— І все ж ти доволі висока.

— Так.

Ми вже збирались іти, — сказала Елайза, підводячись.

— З твоєю комплекцією теж можна було б грати в баскетбол, — сказала Петті Річардові.

— Так і пальця можна зламати.

— Це не так, — заперечила вона. — Цього майже ніколи не трапляється; То було не те, щоб дуже важливо або цікаво для подальшого розвитку подій, але вона одразу відчула, що плювати він хотів на те, що вона грає в баскетбол.

— Мабуть, прийду на твій концерт, — погодилася вона. — Коли там він буде?

— Не йди, там буде дуже багато диму, — неприємним голосом зазначила Елайза.

— Це не така вже проблема, — відповіла Петті.

— Справді? Оце так новина.

— Принеси затички для вух, — порадив Річард.

Піднявшись до своєї кімнати, коли вони пішли, Петті заплакала, але причини такого настрою зрозуміти не могла через надто сильне відчуття самотності. Наступного разу вона побачила Елайзу через тридцять шість годин і попросила вибачення за те, Що була таким стервом, але Елайза вже була в неймовірно гарному настрої і порадила не перейматися через це; вона планувала продати свою гітару й зводити Петті на концерт Річарда.

Його концерт відбувався вересневої ночі, у вихідні, у непровітрюваному клубі, що називався «Лонгхорн», де «Травматикс» виступали на розігріві в «Баззкоксів». Майже першою особою, яку побачила там Петті, коли вони приїхали, був Картер. Він стояв, міцно обіймаючи гротесково гарну блондинку в коротенькій сукні з блискітками. «Дідько», — тільки й вимовила Елайза. Петті сміливо помахала Картерові, а той усміхнувся, показавши свої погані зуби, й легкою ходою покрокував до неї, тягнучи за собою дівчину в блискітках, уособлюючи саму люб’язність. Елайза схилила голову і підштовхнула Петті до купки панків у хмарі диму, а звідти — до сцени. Там вони зустріли світловолосого хлопця, в якому Петті й упізнала славнозвісного сусіда Річарда — навіть до того, як Елайза привіталася з ним монотонно, але голосно:

— Привіт-Волтере-як-ти.

Позаяк раніше Петті не знала Волтера, вона й гадки не мала, як незвичайно було те, що у відповідь на таке привітання він холодно кивнув, а не посміхнувся дружньою середньозахідною посмішкою.

— Це моя краща подруга, Петті, — представила її Елайза. — Можна їй постояти тут, із тобою, пару хвилин, поки я сходжу за сцену?

— Здається, їм зараз уже виходити, — насупився Волтер.

— Лише на хвилинку, — попросила Елайза. — Просто подивись за нею, добре?

— Ми б могли піти всі разом, — запропонував Волтер.

— Ні, потримай наші місця тут, — звернулася Елайза тепер до Петті. — Я зараз повернуся.

Волтер сумно дивився, як вона пробивалася крізь натовп, а потім зникла. Він зовсім не був схожий на ботана, як його описувала Елайза, — він був одягнений у светр із V-подібним вирізом, мав трохи відросле кучеряве світле волосся, і схожий він був лише на того, ким був насправді — першокурсника правового факультету, — але він різко виділявся на тлі панків зі спотвореним волоссям та вбранням, тому Петті, яка раптом засмутилася через власний одяг, що ще хвилину тому їй подобався, була вдячна йому за звичайність.

— Дякую, що стоїш тут зі мною, — сказала вона.

— Здається, нам ще довго доведеться тут стояти, — відповів Волтер.

— Приємно з тобою познайомитися.

— Мені теж. То ти та сама баскетбольна зірка?

— Так, це я.

— Річард розповідав мені про тебе, — Волтер повернувся до Петті. — Ти вживаєш багато наркотиків?

— Звичайно, ні! Господи, з чого ти це взяв?

— Твоя подруга вживає.

Петті не знала, як стримати емоції.

— Тільки не зі мною.

— Але саме за цим вона пішла за сцену.

— Отакої...

— Вибач. Розумію, вона ж твоя подруга.

— Авжеж, батьки.

Волтер так замислився над зникненням Елайзи, що Петті теж замовкла. У ній знову зіграв дух суперництва. Вона навіть не була певна, що зацікавилась Річардом, але її все ж вразила несправедливість того факту, що Елайза могла утримувати на собі увагу Річарда і купувати його прихильність не лише за допомогою своєї половинчастої краси, але й за допомогою батьківських грошей. Як же мало розуміла Петті в житті! Як же вона у цьому питанні відставала від інших! Яким же огидним зараз виглядало все на сцені! Голі струни, холодний блиск барабанів; примітивні мікрофони, клейка стрічка, якою користуються викрадачі, й прожектори, схожі на артилерійські знаряддя: суцільний хардкор.

— Це не перший твій концерт? — запитав Волтер.

— Навпаки, перший.

— Принесла затички для вух?

— Ні. А що, потрібно?

— Річард дуже гучно грає. Я позичу тобі свої, вони майже нові.

З кишені на сорочці він дістав мішечок з білими поролоновими затичками. Петті поглянула на них і доклала всіх зусиль, щоб вичавити із себе милу посмішку.

— Ні, дякую, — відповіла вона.

— Я дуже охайний, — зазначив він, — жодного ризику для здоров’я.

— Але в тебе самого нічого не залишиться.

— Я поділю їх надвоє: тобі буде потрібний справжній захист.

Петті спостерігала, як обережно він розриває затички навпіл.

— Можливо, я поки просто візьму їх, подивлюся, чи стануть вони у нагоді, — сказала вона.

Вони простояли так п’ятнадцять хвилин. Урешті-решт, трохи похитуючись, примчалася Елайза, вся сяюча; світло приглушили, і хвиля слухачів хлинула у бік сцени. Петті одразу ж загубила затички для вух. Усі штовхалися, здавалось, більше, ніж то було насправді потрібно. Якийсь товстун, затягнутий у шкіру, штовхнув її в спину, і Петті опинилася поряд із сценою. Розпатлана Елайза вже трясла волоссям та підстрибувала від нетерпіння, тому саме Волтер відштовхнув того хлопця і вивільнив для Петті трошки місця.

«Травматикс», які вибігали на сцену, складалися з Річарда, його нерозлучного друга й бас-гітариста Герери та двох кістлявих хлопців, які, на вигляд, тільки-тільки закінчили школу. Річард тоді проявляв кращий хист до гри на публіку, ніж пізніше, коли стало зрозуміло, що зірки з нього не вийде, тому краще буде стати хоч антизіркою. Він постійно підстрибував на місці, закладав невеличкі піруети, обертаючи свою гітару на грифі, і все таке інше. Він повідомив публіку, що сьогодні його група зіграє всі пісні, які взагалі знає, і що все це триватиме двадцять п’ять хвилин. Потім він разом із групою зовсім розігрався: вони видавали такий жахливий шум, що Петті не могла розчути крізь нього жодного ритму. Ця музика нагадувала дуже гарячу їжу, смак якої не можна відчути, доки вона трохи не охолоне; але брак ритму чи мелодії зовсім не зупиняв натовп панків у центрі залу, які тільки й знали, що виконувати своє пого[59] та штовхати один одного плечима, наступаючи усім дівчатам на ноги. Намагаючись триматися подалі від них, Петті опинилася далеко від Волтера та Елайзи. Шум ставав просто нестерпним. Річард та інші двоє з його групи горланили у мікрофони: «Ненавиджу сонячне світло! Ненавиджу сонячне світло!», — і Петті, яка досить добре ставилась до світла, вирішила використати всі свої спортивні навички, аби продертися крізь натовп і втекти звідти. Вона прокладала собі дорогу за допомогою ліктів і, випірнувши з того гармидеру, зіткнулась ніс до носа із Картером та його сяючою подружкою, але, не зважаючи на них, пішла далі, доки не опинилася на тротуарі біля клубу, насолоджуючись теплим свіжим вересневим повітрям під міннесотським небом, яке раптово занурилося в сутінки.

Вона затрималась біля дверей клубу, спостерігаючи за фанами «Баззкоксів», які спізнилися на концерт, і чекаючи, доки Елайза почне її шукати. Але не Елайза шукала її, а Волтер.

— Усе гаразд, — запевнила вона його. — Просто виявилося, що це — не моє.

— Можна підвезти тебе додому?

— Ні, повертайся. Можеш переказати Елайзі, що я сама дістануся додому, щоб вона не переймалася.

— Здається, вона не дуже й переймається. Дозволь підвезти тебе.

Петті відмовлялася, але Волтер наполягав; вона казала «ні», а він казав «так». Потім вона зрозуміла, що в нього немає автівки, і він просто пропонує проїхатися із нею автобусом, тому вона знову вперлася, але він продовжував наполягати. Пізніше Волтер розкаже, що, вже стоячи там, на автобусній зупинці, разом із нею, він закохався в неї; але подібної симфонії кохання в голові Петті не звучало. Вона відчувала себе винною, що залишила Елайзу, жалкувала, бо втратила затички для вух і не залишилася, щоб послухати Річарда ще.

— Я нібито іспит завалила там, у клубі, — промовила вона.

— Тобі взагалі подобається така музика?

— Мені подобається «Блонді». А ще Патті Сміт. Здається, ні, мені дійсно така музика не подобається.

— Надзвичайно хороша! — вигукнув Волтер. — Тобто іноді по-різному. Знаєш, мати кинула їх родину, коли він був зовсім маленьким, і вдарилася в релігію. Батько в нього працював на пошті й багато випивав, а потім захворів на рак легенів, коли Річард був уже в старших класах. Річард піклувався про нього до самої його смерті. Він дуже вірний, хоча жінок це, мабуть, не стосується. Тому для жінок — він не краща кандидатура, якщо тебе саме це цікавило.

Петті вже й сама інтуїтивно дійшла такого висновку, але її це чомусь не дуже засмутило.

— А як щодо тебе? — запитав зненацька Волтер.

— Що?

— Ти — хороша людина? Здається, так, але все ж...

— Все ж?

— Терпіти не можу твою подругу! — вибухнув він. — Мені вона здається зовсім нехорошою. Насправді вона — просто чудовисько. Брехуха, а ще вона підла.

— Але вона — моя краща подруга, — роздратувалася Петті. — Для мене вона — не чудовисько. Мабуть, ви, хлопці, просто не з тієї ноги встаєте завжди.

— А вона завжди запрошує тебе кудись та кидає тебе, поки нюхає кокаїн десь із кимось іншим?

— Ні, насправді такого ще ніколи це траплялося.

Волтер промовчав, але всім своїм видом показував незадоволення. Автобуса все не було.

— Іноді мені дуже, дуже добре від того, як сильно вона до мене прив’язана, — трохи помовчавши, сказала Петті. — Більшість часу вона не така. Але коли вона...

— Мені здається, до тебе надто складно не прив’язатися, — промовив Волтер.

Вона похитала головою:

— Зі мною щось не так. Я дуже люблю й інших своїх друзів, але здається, ніби між нами зведена висока стіна. Ніби вони всі — одні, а я — зовсім інша. Завжди хочу змагатися, я — егоїстка. Коротше кажучи, не така добра. Якимось чином я завжди починаю відчувати, ніби я граю, ніби я поводжуся неприродно поряд із ними. А от із Елайзою мені не потрібно нічого удавати. Я можу бути сама собою, та все одно — кращою за неї. Тобто я ж не дурна. Я ж бачу, що є в ній щось від телепня. Але якійсь частині мене подобається бути з нею. Ти коли-небудь відчував щось таке з Річардом?

— Ні, — відповів Волтер. — Узагалі-то бути поряд із ним не дуже приємно, більшість часу. Але щось у ньому мені сподобалось одразу, ще коли ми були першокурсниками. Він весь у своїй музиці, але з ним можна поговорити і про інші, інтелектуальні, речі. І мені це подобається.

— Мабуть, це тому, що ти — по-справжньому хороша людина, — усміхнулася Петті. — Ти любиш його за те, який він, а не за те, як ти сам почуваєшся поряд із ним. У цьому, ймовірно, і полягає різниця між нами.

— Та ні, це ти — по-справжньому хороша, — відізвався Волтер.

Десь глибоко в душі Петті знала, що в нього хибне враження від неї. Але тоді вона припустилася помилки, дуже великої помилки, яка вплинула на все її життя: вона не стала переконувати Волтера змінити думку про неї, розповідати про себе справжню. Він виглядав настільки впевненим у тому, що вона хороша, що поступово переконав її.

Того ж вечора, коли вони, нарешті, дісталися кампусу, Петті раптово збагнула, що проговорила про себе цілу годину і навіть не помітила, що Волтер лише питав, а сам нічого про себе не розповів. Тому бажання спробувати бути милою у відповідь і виявляти цікавість тепер було б марним витрачанням часу, бо він зовсім не здавався їй привабливим.

— Можна я тобі зателефоную? — спитав він уже на порозі її гуртожитку.

Вона пояснила, що протягом наступних декількох місяців не зможе витрачати багато часу на спілкування: їй потрібно тренуватися.

— Але все одно, дякую, що провів мене, — сказала вона. — Мені справді дуже приємно.

— Тобі подобається театр? У мене є декілька друзів, з якими ми часто відвідуємо театр. Це не буде побачення чи щось таке.

— Я справді дуже зайнята.

— Але в цьому місті просто чудові театри! — наполягав він. — Б’юся об заклад, тобі дуже сподобається!

Ах, Волтер — якби він тільки знав, що більш за все протягом усіх місяців, що Петті намагалася взнати його краще, її інтригувало в ньому те, що він був кращим другом Річарда Катца! Якби він тільки помітив, що кожного разу, як Петті бачила його, вона завжди намагалася непомітно підвести розмову до Річарда! Якби він запідозрив, що тоді, коли вона вперше дозволила йому зателефонувати їй, усі її думки були навколо Річарда!

Усередині, вже піднявшись до себе, вона знайшла на дверях повідомлення про те; що їй телефонувала Елайза. І Петті сиділа в кімнаті, очі в неї сльозились від диму, яким смерділо її волосся та одяг, доки Елайза знову не зателефонувала на телефон у холі (у слухавці було чутно той самий гамір) і не вилаяла її за те, що та пішла, нічого не сказавши, чим налякала подругу до смерті.

— Це ж ти зникла! — заперечила Петті.

— Просто ходила привітатися з Річардом.

— Тебе не було десь півгодини,— А що з Волтером? — спитала Елайза. — Ви пішли разом?

— Він провів мене додому.

— От дідько. Розповів уже тобі, як сильно мене ненавидить? Мені здається, у нього просто ревнощі розігралися. Думаю, він щось таке відчуває до Річарда. Таке... блакитного кольору.

Петті подивилася туди-сюди в холі, перевіряючи, чи ніхто її не чує.

— Це ти придбала наркотики для Картера на його день народження?

— Що? Тебе погано чути.

— Це ти принесла наркотики, які ви з Картером вживали на його вечірці?

— Я тебе не чую!

— Той «кокс» на день народження Картера! Це ти його принесла?!

— Ні! Господи! Ти через це пішла? Через це засмутилася? Це Волтер тобі таке сказав?

У Петті затряслися руки. Вона поклала слухавку, пішла до своєї кімнати й залізла в душ, де просиділа цілу годину.

І тоді Елайза знову почала тиснути, але тиск був такий собі, бо водночас вона намагалася тиснути й на Річарда. І коли Волтер дотримав слова і зателефонував, Петті зрозуміла, що хотіла б побачити його як через його зв’язок із Річардом, так і через задоволення від зради Елайзі. Волтер був достатньо тактовний, щоб не заводити розмову про Елайзу, але Петті й так уже була добре відома його думка про подругу, тому якійсь цнотливій її частині дуже подобалося виходити кудись і відвідувати культурні місця замість того, щоб пити вино та прослуховувати одні й ті самі альбоми. Врешті-решт, тієї осені вона сходила на дві вистави та одного разу в кіно, і все — разом із Волтером. А коли розпочався її сезон, вона стала помічати його на трибунах, рум’яного та задоволеного, і кожного разу, як вона дивилась у його бік, він махав їй рукою. Він взяв за звичку телефонувати їй наступного дня після змагань і з запалом вихваляв її гру та проявляв таке глибоке знання стратегії, якого Елайза навіть не намагалася ніколи удавати. Якщо він не заставав її вдома, то завжди лишав повідомлення, і Петті отримувала особливе задоволення від того, що сама дзвонила йому, сподіваючись, що слухавку може підняти Річард; але Річард, на жаль, ніколи не лишався вдома сам.

У короткі перерви між її відповідями на запитання Волтера Петті зуміла-таки дізнатися, що він народився в Гіббінгу, штат Міннесота; що задля того, аби частково оплачувати своє навчання на юридичному факультеті, він підробляв лісорубом у того самого боса, який найняв Річарда робітником; і тому він мав прокидатися кожного ранку о четвертій, щоб встигнути зробити домашнє завдання. Тому о дев’ятій вечора він завжди починав позіхати, що Петті, з її складним розкладом занять, дуже подобалося, коли вона проводила вечір із ним. До них зазвичай приєднувалися, як він і обіцяв, три його подруги зі старших класів та коледжу, три розумні й творчі дівчини, чиї проблеми із вагою та сукні з широкими поясами точно спровокували б уїдливі коментарі в Елайзи, якби вона колись їх зустріла. І саме від цієї милої «трійці» Петті почала дізнаватися, яким скарбом був насправді Волтер.

За словами друзів, Волтер виріс у тісній квартирці позаду офісу мотелю «Сосновий шепіт»: він жив разом із батьком-п’яницею; старшим братом, який постійно його лупцював; молодшим братом, який ретельно наслідував поведінку старшого; та матір’ю, чиї фізичні вади та слабкість духу настільки заважали їй виконувати обов’язки покоївки та нічного портьє, що у сезон, влітку, Волтеру доводилося цілими днями чистити кімнати, а ввечері реєструвати нічні заселення до мотелю, поки батько пив із друзями-ветеранами, а мати спала. На додаток до цього, він мав також постійні родинні обов’язки, а саме: допомагав батькові ремонтувати устаткування й виконував усі інші завдання: від роботи на парковці до ремонту бойлерів. Батько покладався на його допомогу, і Волтер завжди надавав її, бо нескінченно сподівався на якусь похвалу від батька, але — як розповідали його подруги — це було неможливо, оскільки Волтер був надто чутливий та розумний, а ще — недостатньо зацікавлений мисливством, вантажівками та пивом (на відміну від своїх братів). Окрім цієї роботи, що тривала цілий робочий день протягом усього року і зовсім не оплачувалася, Волтер примудрився грати головні ролі в усіх шкільних п’єсах та мюзиклах, виявляв нескінченну відданість величезній кількості друзів дитинства, навчився в матері готувати та Трохи шити, цікавився природою (тропічними рибами, мурашиними фермами, першою допомогою пташенятам-сиріткам, засухою) і став випускником, що виголосив прощальну промову на випускному вечорі. Він отримав стипендію від університетів Ліги плюща, але замість того поїхав до Макалестера, з якого можна легко їздити автобусом додому на вихідні й допомагати матері боротися з неминучим занепадом мотелю (батько тоді вже мав емфізему, і від нього не було жодної користі). Волтер мріяв стати режисером чи навіть актором, але замість того взявся вивчати право в університеті, бо, як він пояснював, «хтось, у родині має приносити справжній прибуток».

Дивно — адже Волтер її зовсім не приваблював, — але присутність інших дівчат на тому, що б могло стати побаченням, трохи ображало Петті; утім, вона почувалась улещеною, коли помічала, що Волтер раптом червоніє, а очі в нього сяють від погляду на неї, а не на них. А Петті дуже подобалося бути зіркою. Понад усі обставини у світі. На останню виставу, куди вони ходили в грудні, до театру «Гатрі», Волтер приїхав в останню мить, весь у снігу та з купою запакованих різдвяних подарунків для дівчат. Петті він підніс величезну пуансетію, яку віз автобусом та ніс засніженими слизькими вулицями і через яку в нього виникла суперечка з гардеробницею. Всім було зрозуміло, навіть самій Петті, що, даруючи дівчатам цікаві книги, а їй — величезну квітку, він зовсім не мав на меті нікого образити. Той факт, що Волтер витратив гроші та сили не на більш худу версію своїх милих, захоплених ним подруг, а на Петті, яка докладала розумових та творчих здібностей виключно до того, щоб вигадати нові засоби нібито випадково згадати Річарда Катца, — був просто загадковим і тривожним, але — безперечно — досить приємним. Після вистави Волтер ніс ту квітку на собі, всю дорогу до гуртожитку Петті, знову на автобусі й знову по засніжених вулицях. На картці, причепленій до квітки, яку Петті відкрила вже вдома, було написано: «Петті, із щирою любов’ю, від захопленого фаната».

Тоді вже стало зрозуміло, що Річард збирається кинути Елайзу. Він взагалі був брутальним хлопцем, який завжди всіх кидав. Елайза просто із себе виходила, коли розповідала по телефону Петті цю новину, постійно наголошуючи на тому, що «покидьок» налаштував Річарда проти неї так, що той не бажав дати їй жодного шансу, та що Петті має допомогти їй влаштувати зустріч із ним, бо він відмовився розмовляти з нею, чи впускати її до квартири, чи...

— У мене випускні іспити, — холодно відмовила Петті.

— Ти можеш просто піти туди, а я піду з тобою, — прохала Елайза. — Я просто хочу побачити його та все пояснити.

— Що пояснити?

— Що він зобов’язаний дати мені шанс! Що я заслуговую на те, щоб мене вислухали!

— Волтер — не гей, — сказала Петті. — Це ти сама уявила собі.

— Господи, він і тебе налаштував!

— Ні, — промовила Петті. — Ти не права.

— Я зараз приїду, і ми щось вигадаємо.

— У мене завтра іспит з історії, мені треба готуватися.

І тут Петті дізналася, що Елайза припинила відвідувати заняття десь шість тижнів тому, бо вся була в Річарді. Це його провина, вона все йому віддала, а тепер він спустошив її всю, та їй потрібно вигадати план, як зробити так, щоб батьки не дізналися, що вона все провалила; а зараз вона йде до Петті: та має залишатися вдома й чекати на неї, щоб вони придумали план дій.

— Я справді втомилася, — знову заперечила Петті. — Мені треба займатися, а потім — добре виспатися.

— Повірити не можу! Він обох їх налаштував проти мене! Найдорожчих для мене людей у світі!

Петті зуміла закінчити розмову, поспішила до бібліотеки і залишалася там до самого закриття. Вона не сумнівалась: Елайза чекає її на вулиці, палить цигарки й твердо вирішила не давати їй спати півночі. Петті була налякана перспективою віддати цю данину дружби, але й припиняти її не бажала, тому почувалася дивно розчарованою, коли повернулася до гуртожитку і не знайшла жодних слідів Елайзи. Вона хотіла було зателефонувати, але полегшення та втома переважили відчуття провини.

Три дні від Елайзй не було нічого чути. Тому перед тим, як поїхати на різдвяні канікули, Петті врешті-решт набрала номер Елайзй, аби переконатися, що все гаразд, але ніхто не відповідав. Вона полетіла додому, до Вестчестера, охоплена відчуттям провини та занепокоєнням, що тільки росли з кожною черговою спробою зв’язатися з подругою з домашнього телефону з батьківської кухні. У переддень Різдва вона вирішила зателефонувати в мотель «Сосновий шепіт» у Гіббінгу, штат Міннесота.

— Чудовий різдвяний подарунок, — зрадів Волтер. — Почути твій голос.

— Дякую тобі. Насправді я телефоную через Елайзу. Вона дещо... зникла.

— Вважай, що тобі пощастило, — відповів Волтер. — Ми з Річардом просто змушені були вимкнути телефон.

— Коли це було?

— Два дні тому.

— Добре, ти мене заспокоїв.

Петті продовжувала розмовляти із Волтером: вона відповідала на його нескінченні запитання, розповідала про брата та сестру і їхню допитливість, їхні глумливі нагадування про те, скільки їй виповнилося років, коли вона припинила вірити в Діда Мороза, «скарги» середньої сестри на те, якою нецікавою була її першокурсна робота в Єлі, та про те, що її мати двадцять років тому припинила святкувати хануку та інші єврейські свята.

— А в тебе як справи? — запитала Петті Волтера за півгодини.

— Непогано, — відповів він. — Ми з матір’ю печемо. Річард грає в шашки з моїм батьком.

— Звучить мило. Хотіла б я бути там, разом з вами.

— Я теж. Ми б могли походити снігоступами.

— Дійсно, дуже мило.

Так і було насправді, і тепер Петті вже не дуже розуміла, чи то присутність Річарда зробила Волтера таким привабливим, чи то була його власна привабливість, сама по собі — бо він був здатний будь-якому місцю надати домашнього настрою.

Жахливий дзвінок надійшов від Елайзи в різдвяну ніч. Петті відповіла на нього, сидячи у підвалі, де вона сама дивилася гру НБА по телевізору. Не давши Петті змоги навіть вибачитися, Елайза сама попросила вибачення за те, що не відповідала на дзвінки, і сказала, що весь цей час ходила по лікарях.

— Вони кажуть, у мене лейкемія, — сказала вона.

— Ні...

— Я починаю лікуватися після Нового року. Про це знають тільки батьки, тому не кажи нікому. А особливо — Річарду. Присягнися, що нікому не розповіси.

Тепер хмара провини й занепокоєння обернулася на бурю жалю. Петті плакала і плакала, питала Елайзу, чи це точно, чи лікарі впевнені в діагнозі. Елайза пояснила, що восени вона почувалася все гірше й гірше, але нікому не казала про це, бо побоювалася, що Річард кине її, якщо раптом виявиться, що вона хвора на мононуклеоз; але врешті-решт їй стало так погано, що вона звернулась до лікаря. Вердикт надійшов два дні тому: лейкемія.

— Дуже поганий різновид хвороби?

— Усі вони погані.

— Але деякі легше лікувати.

— Існує досить високий шанс, що лікування допоможе, — сказала Елайза. — За тиждень дізнаюся більше.

— Повернуся до коледжу раніше. Зможу бути поряд.

Але Елайза, як не дивно, більше не хотіла жити разом із Петті.

Щодо історії з Дідом Морозом: в авторки немає жодного співчуття до батьків, які брешуть власним дітям, але ж брехня буває різною. Можна брехати людині, для якої влаштовуєш вечірку-несподіванку, можна просто заради задоволення так жартувати, а іноді люди брешуть, щоб поглузувати з тих, хто їм повірив. Одного Різдва, коли Петті була вже підлітком, її настільки дістали дурні жарти з приводу того, як вона неймовірно довго вірила в Діда Мороза (ця віра тривала, навіть коли правду вже дізналися малі сестри), що вона відмовилася виходити до різдвяної вечері. Батько прийшов умовляти її, нарешті, припинив сам сміятися і серйозно заявив їй, що вони не хотіли руйнувати її ілюзії, бо її невинність така прекрасна, і вони дуже любили в ній цю рису. Чути це було водночас приємно й образливо, бо всі занадто відкрито отримували задоволення від глузування. Петті Вважала, що батьківський обов’язок — навчити дітей, як відрізняти реальне від нереального.

Достатньо сказати, що Петті, яка довгими вечорами грала роль Флоренс Найтінґейл[60] при Елайзі: продиралась крізь хуртовину, щоб принести їй суп, мила її кухню та ванну кімнату, лишалася в неї допізна й дивилася телевізор в той час, коли мала висипатися перед іграми; іноді вона засинала, тримаючи свою виснажену подругу в обіймах, постійно ніжно зверталася до Елайзи («мій дорогоцінний ангел», «от дивлюсь у твоє обличчя — і ніби в раю» тощо) і відмовлялася відповідати на дзвінки Волтера, щоб пояснити, чому вона зовсім із ним більше не бачиться, — не чула жодних тривожних дзвіночків. Ні, казала Елайза, від цієї хіміотерапії волосся не випадає, це інший її вид. І ні, ніяк неможливо підлаштувати розклад її процедур під той час, коли Петті може забирати її з лікарні. І ні, вона не хотіла відмовлятися від цієї квартири та переїжджати до батьків, але так, батьки весь час навідують її, то лише збіг, що Петті їх ніколи не бачить; і ні, це всі хворі на рак вколюють собі протиблювотне підшкірною голкою, яку Петті одного разу помітила на підлозі біля нічного столика Елайзи.

Ймовірно, найбільшим тривожним Дзвоником мало б стати припинення її, Петті, спілкування з Волтером, Вона бачила його на двох іграх у січні та перекинулася з ним кількома словами, але він після того пропустив купу інших ігор; проте її небажання відповідати на його численні телефонні повідомлення виникло тому, що їй було соромно визнати, як багато часу вона приділяє Елайзі. Але чому б їй мало бути соромно через те, що вона доглядає хвору подругу, вражену раком? Так само відбувалося і з вірою в Діда Мороза: якби вона сама захотіла тоді, у п’ятому класі, прислухатись до цинізму однокласників щодо цього, якби вона сама захотіла дізнатися правду — хіба б не було їй набагато легше потім? Вона викинула ту величезну пуансетію, хоча та була іще жива.

Врешті-решт, Волтер зустрівся з нею наприкінці лютого, пізно ввечері, після великої гри «Гоферс» проти команди Каліфорнійського університету, їх найсерйознішого конкурента цього сезону. Петті вже із самого ранку була в поганому настрої, бо вранці їй телефонувала мати, яка в той день святкувала день народження. Петті вирішила тоді не намагатись лепетати щось про власне життя, оскільки не хотіла знову зрозуміти, що Джойс все одно не слухає, бо їй немає діла до того, які круті там у них конкуренти; але в неї навіть не з’явилось можливості здійснити своє рішення — Джойс була надто захоплена розповіддю про середню сестру Петті, яка пробувалася на головну роль в оновленій версії вистави за романом «Учасниця весілля» (вистава мала йти в маленькому, але професійному театрі) за особистим запрошенням її професора з Єля і була прийнята на місце дублера, що вважалося видатним досягненням і могло призвести до того, що сестра тимчасово залишить навчання в Єлі й повернеться додому, щоб весь свій час віддати акторській грі. Джойс була в екстазі.

Коли Петті побачила, як Волтер завертає за безрадісний цегляний кут Вілсонської бібліотеки, вона різко розвернулася й поспішила втекти, але він побіг за нею. На його хутряній шапці накопичилася купа снігу, обличчя почервоніло, наче сигнальний маяк. Хоча він намагався усміхатись та бути дружнім, але голос його тремтів, коли він запитав Петті, чи отримувала вона його повідомлення.

— Я просто була дуже зайнята, — пояснювала вона. — Мені справді шкода, що я не телефонувала тобі.

— Чи я щось сказав не так? Чимось образив тебе?

Йому було боляче, він злився, і її це роздратувало.

— Ні-ні, взагалі зовсім ні, — заперечила вона.

— Я б іще продовжував тобі телефонувати, коли б не боявся потурбувати тебе.

— Просто дуже, дуже зайнята була, — бурчала вона, а сніг усе падав і падав.

— Мабуть, той, хто брав слухавку твого телефону, сильно дратувався через мене, бо я весь час лишав одне й те саме повідомлення.

— Це була моя сусідка, її кімната розташована просто біля телефону. Ти маєш зрозуміти. Вона дуже багато повідомлень приймає.

— Я не розумію, — Волтер майже плакав, — ти хочеш, щоб я дав тобі спокій? Ти цього хочеш?

Вона ненавиділа такі сцени, просто ненавиділа.

— Я справді дуже зайнята, — доводила вона. — І в мене сьогодні буде велика гра.

— Ні, — заперечував Волтер, — щось не так. Що трапилось? У тебе такий нещасний вигляд!

Вона не хотіла згадувати ту розмову з матір’ю, бо намагалася позбутися всіх зайвих думок та налаштуватися на гру, тому цієї теми не варто було торкатися. Але Волтер так відчайдушно вимагав пояснень — він наполягав так, ніби це було вище за його почуття, ніби це було заради самої справедливості, — що вона, врешті-решт, вирішила, що необхідно сказати хоч щось.

— Слухай, — промовила Петті: вона сама ніколи не розуміла, навіщо ця заборона була потрібна Елайзі, хоча й просила зараз про це, — будь ласка, присягнися, що не розповіси нічого Річардові, але Елайза хворіє на лейкемію. Це просто жахливо.

На її подив, Волтер розсміявся:

— Щось не дуже віриться.

— Але це правда! — обурилася вона. — Віриш ти в це чи ні.

— Добре. А вона ще сидить на героїні?

Той факт, якому вона раніше зовсім не приділяла уваги, — що він на два роки старший за неї, — несподівано дав про себе знати.

— В неї лейкемія, — повторила Петті. — Я вперше чую про героїн.

— Навіть Річард не такий дурний, щоб його вживати. А це, повір, про щось говорить.

— Я нічого про це не знаю.

Волтер кивнув і посміхнувся:

— Тоді ти справді дуже мила людина.

— Я нічого не знаю про це, — знову повторила вона, — але мені потрібно піти поїсти та підготуватися до гри.

— Я сьогодні не зможу прийти на твою гру, — сказав він, коли вона вже зібралася піти. — Я хотів, але сьогодні виголошує промову Гаррі Блекман, і я маю відвідати його виступ.

Вона роздратовано повернулася до нього:

— Як знаєш.

— Він із Верховного суду. Автор історичного рішення «Роу проти Вейда».

— Знаю, — відрубала вона. — Моя мама практично поклоняється йому, постійно ллє на нього єлей. Можеш мені не розповідати, хто такий Гаррі Блекман.

— Авжеж, вибач.

Навколо них бушувала завірюха.

— Добре, більше я тебе Не турбуватиму, — сказав Волтер. — Мені шкода Елайзу. Сподіваюсь, із нею все буде добре.

Авторка винить за це тільки себе — не Елайзу, не Джойс, не Волтера, — за те, що трапилося пізніше. Як і кожний гравець, вона іноді страждала через величезну кількість холодних страйків і відігравала свою роль в іграх нижче середнього рівня, але навіть у гірші її години вона завжди зливалася із чимось більшим — із командою, з усіма спортсменами в світі, із самою ідеєю спорту — й почувалася дуже комфортно, коли чула заохочувальні вигуки сестер по команді, їх дружні жарти під час перерви в середині гри, їх обговорення того, хто як зіграв, усі їхні звичайні фрази, які вона й сама тисячі разів вигукувала їм. Вона завжди хотіла дістатися м’яча, бо він завжди рятував її, у ньому вона була впевнена, він завжди був з нею, він завжди був її вірним союзником її нескінченними літніми канікулами в дитинстві. І всі ці повторювані дії, які люди роблять у церкві та які невіруючим здаються беззмістовними чи фальшивими — «дай п’ять» після кожного влучного кидка, командні обійми після кожного вільного, «пішла-а!» за кожний вихід з майданчика, нескінченні вигуки: «пасуй Шоні!», «пасуй Кеті!» та «влучила, є-е-е-е!» — стали її другою натурою і викликали такі гарні почуття, так добре допомагали відчувати себе на рівні, що вона скоріше б засмутилася через те, що спітніла, бігаючи туди-сюди по майданчику, аніж через те, що почула їх. Спортсменки взагалі-то не були ані милими, ані добрими, авжеж. Під їхніми обіймами крилися гниле суперництво, моральні судження та різка нетерплячість, Шона звинувачувала Петті за те, що та надто часто пасувала Кеті, а не їй, Петті сама дратувалася через те, що повільний гравець резерву Еббі Сміт знову отримувала м’яч, щоб здійснити кидок у стрибку, а вона нічого не могла із цим зробити, Мері Джейн Рорабекер завжди нила про своє вічне незадоволення тим, що Кеті не запросила її жити в одній кімнаті разом із Петті та Шоною на другому курсі, незважаючи на те, що вони вдвох були шкільними зірками в Сент-Полі, а кожен новачок відчуває полегшення, коли новий перспективний рекрут і потенційний суперник згинається ПІД ГНІТОМ тренувань тощо. Але змагальні види спорту були засновані на відданості, на вірі; якщо все це було вбито в тебе ще в середній чи старшій школі, не пізніше, ти вже не зможеш уявити щось важливіше для себе, коли прямуватимеш до спортзалу та перевдягатимешся, бо тобі відома відповідь на головне питання, і ця відповідь — це Команда, де всі особисті проблеми лишалися десь осторонь.

Дуже можливо, що Петті, схвильована суперечкою із Волтером, забула поїсти вдосталь. Із нею точно було щось не так, з тієї самої миті, коли вона вийшла на арену Вільямс. Гравці Каліфорнійського університету були великими й сильними, троє розігрувачів у них були вище шести футів на зріст, тому план гри тренера Тредвел полягав у тому, щоб вивести їх за лінію передач і дозволити маленьким гравцям, у тому числі Петті, швидко підбігти і вдарити до того, як «ведмеді» збудують захист. Для захисту план був такий: грати агресивно й намагатися утримувати двох їхніх величезних гравців, щоб вони не заважали. «Гоферс» не мали виграти, але якби вони це несподівано зробили, то увійшли б до двадцятки кращих за неофіційними національними рейтингами — на пам’яті Петті так високо вони ніколи не забиралися. Тож цей вечір аж ніяк не підходив для того, щоб втрачати терпіння.

Петті відчувала якусь дивну слабкість. Вона зробила звичайний комплекс вправ, щоб розтягнути м’язи, але вони здавались якимось нееластичними. Неймовірна енергійність інших гравців діяла їй на нерви, в грудях їй тиснуло, вона знову відчула себе незграбною, і тільки це втримало її від того, щоб нагримати на них. Їй вдалося викинути з голови всі думки про Елайзу, але натомість вона стала постійно розмірковувати про те, що її кар’єра неминуче завершиться через півтора сезону, не пізніше, в той час як її середня сестра піде далі й буде видатною актрисою все своє життя; яким змарнуванням сил та часу були її заняття спортом; а як відчайдушно вона зневажала всі материні спроби вказати на це всі ці довгі роки. Звичайно, жодна з таких думок не може вважатися корисною перед відповідальною грою.

— Просто будь собою, доклади всіх зусиль, — порадила Петті тренер Тредвел. — Хто тут головний?

— Я головна.

— Гучніше.

— Я головна!

— Ще гучніше!

— Я — головна!

Якщо ви хоч коли-небудь грали в командні види спорту, ви можете здогадатися, що Петті тієї ж миті відчула себе сильнішою, сконцентрованою та важливою. Дуже дивно, як працює цей простий фокус — прості слова вселяють у тебе справжню впевненість. Петті добре розігрілася перед грою, добре потиснула руку капітану супротивників, відчувши на собі їхні схвальні погляди, бо їм напевно розповіли, що вона являє собою загрозу як головний нападник «Гоферс»; вона «вдягала» свою репутацію переможця, ніби то була її зброя. Однак коли ти вже в грі і починаєш втрачати впевненість, перелити її в свою кров від глядачів неможливо. Петті легко зробила влучний кидок зблизька від корзини, але то було останнє, що вона зуміла зробити. Вже на другій хвилині, відчувши клубок у горлі, вона зрозуміла, що програє, програє так, як ще ніколи не програвала. Її супротивник із Каліфорнії був на два дюйми, тридцять фунтів та безбожну кількість височенних стрибків кращий за неї, але проблема полягала не лише у фізичних перевагах, тобто головна проблема полягала зовсім не в цьому. Проблема полягала в тому, що Петті зазнала поразки у своєму серці. Тому замість того, щоб скипіти від несправедливості через розміри суперників і безжалісно відбивати м’яча, як їй наказала робити тренер, вона скорилася відчуттю того, що ця несправедливість перемогла її: вона просто жаліла себе. Каліфорнійці натиснули з усіх боків і помітили, що це пречудово діє. Шона перехопила м’яч і пасувала Петті, але її зажали в куті й забрали м’яч. Потім їй знову дістався м’яч, але вона знову його втратила. І ще раз він потрапив до неї в руки, прилетів, але вона пасувала його просто у долоні захисника, наче даруночок. Тренер оголосила тайм-аут і наказала їй зайняти позицію подалі від центру; але вся увага каліфорнійців була сконцентрована на ній. Вона зробила довгий пас просто у бік глядачів. Петті боролася із клубком у горлі, намагалася розізлитися — і зробила фол. У неї сил не вистачало навіть на кидок у стрибку. Ще двічі вона втратила м’яч у триочковій зоні, і тоді тренер підізвала її на кілька слів.

— Де поділася моя дівчинка? Де мій лідер?

— Сьогодні це не про мене.

— Це завжди про тебе, тобі потрібно тільки знайти це в собі. Воно десь у тобі, шукай!

— Добре.

— Накричи на мене, випусти пар.

Петті похитала головою:

— Не хочу.

Тренер нахилилась і втупилася в неї очима, і Петті, зібравши волю в кулак, примусила себе зустрітися з нею поглядом.

— Хто у нас головний?

— Я.

— Прокричи це.

— Не можу.

— Хочеш, щоб я відправила тебе на лаву запасних? Цього хочеш?

— Ні!

— Тоді йди туди. Ти потрібна нам. Що б там не було, ми можемо поговорити про це пізніше. Домовилися?

— Так.

Але і це нове переливання просто вилилося в пил, навіть не потрапивши до тіла Петті. Заради команди вона лишилася у грі, але повернулася до старої своєї самовідданості: вона підтримувала гравців, а не вела їх уперед, роблячи паси замість кидків, а потім взялася до ще старішої звички: бігала десь біля периметра і робила кидки у стрибку, які іншого разу могли б стати влучними, але не сьогодні. Як же ж важко заховатися на баскетбольному майданчику! Петті знову й знову побивали у захисті, і кожна поразка ніби викликала наступну. Що саме вона тоді відчувала, стало для неї зрозумілим набагато пізніше, коли вона познайомилась із глибокою депресією; але того лютневого вечора цілком новим для неї було відчуття того, як гра обертається навколо неї, повністю поза межами її контролю, і новим було розуміння того, що важливість усього, що відбувається, кожен хід та передача м’яча, кожен важкий удар її ніг по підлозі, кожна нова спроба утримати повністю сфокусованих та зосереджених «ведмедів», кожне співчутливе ляскання по плечу від інших гравців у перерві — усе це свідчило про її хибність та смерть її спортивного майбутнього і марність цієї битви.

Тренер врешті-решт відправила її до лави на добру половину другого тайму, коли «Гоферс» програвали на двадцять п’ять очок. У безпеці лави запасних вона трохи ожила. До неї повернувся голос, вона взялася за підтримку своєї команди й давала їм усім «п’ять», ніби сопливий новобранець, та отримувала дивне задоволення від цього пониження до вболівальниці у грі, в якій мала стати зіркою, раділа сорому, коли подруги по команді дуже делікатно намагалися втішити її. Вона знала, що заслужила на це приниження і сором після того, як знеславилася. Відчуття занурення в це лайно, однак, виявилося найкращим відчуттям за той день.

Після гри, в роздягальні, вона майже не слухала проповідь тренера, а потім сіла на лавку і проридала десь із півгодини. Її друзі виявилися досить тактовними, щоб просто дати змогу їй зробити це.

Вона одягла пуховика та спортивну шапочку «Гоферс» і пішла до «Нортроп Аудиторіум», сподіваючись, що лекція Блекмана все ще триває, але там уже було темно й зачинено. Вона подумала було повернутися до холу й зателефонувати Волтерові, але збагнула, що насправді хоче порушити свою дієту і напитися. Вона пішла прямісінько до Елайзи по засніжених вулицях і зрозуміла, що ще більше хоче висловити подрузі всі свої образи.

Елайза відповіла в домофон, що не може її прийняти, бо вже пізно, до того ж вона дуже втомилася.

— Ні, ти повинна впустити мене, — заперечила Петті.— Це не обговорюється.

Елайза впустила її і вляглася на диван. Вона вже вдягла піжаму й слухала щось на кшталт ритмічного джазу. У кімнаті просто смерділо апатією і застарілим димом. Петті, загорнута в пуховик, стояла біля дивана, дивлячись, як на її кросівках тане сніг. Вона спостерігала, як повільно дихає Елайза, і дивувалася, як важко їй дається промовити хоч щось: м’язи в неї на обличчі безконтрольно посмикувались, потім вона побачила якісь спроби прибрати їх під владу, та врешті-решт ці зусилля склалися у бурмотіння: «Як пройшла гра».

Петті не відповіла. Трохи пізніше вона зрозуміла, що Елайза геть забула про неї.

Не було сенсу в тому, щоб кричати їй образливі речі саме зараз, тому Петті пішла обшукувати квартиру! Одразу помітила наркотики, просто на підлозі, біля узголів’я дивана — Елайза лише кинула на них зверху диванну подушку. У самому низу купи журналів про поезію та музику на столі лежав той самий блакитний альбом. Наскільки Петті зрозуміла, із самого літа в нього нічого не додавали. Вона перерила всі папери та рахунки Елайзи в пошуках чогось пов’язаного із медициною, але нічого не знайшла. Джазова платівка почала грати знову. Петті вимкнула музику й присіла на кавовий столик; альбом і наркотики лежали перед нею на підлозі.

— Просинайся, — промовила вона.

Елайза тільки зажмурилася.

Петті потрясла її за ногу:

— Просинайся.

— Хочу цигарку. Ця хіміотерапія мене просто вирубає.

Петті потягла її за плече, примушуючи сісти в ліжку.

— Гей, — Елайза сонно посміхнулася, — рада тебе бачити.

— Я більше не хочу бути тобі другом, — заявила Петті. — Не хочу тебе взагалі ніколи бачити.

— Чому?

— Просто не хочу.

Елайза заплющила очі й похитала головою.

— Але хто допоможе мені? — запитала вона. — Я приймала наркотики через біль. Через рак. Я хотіла сказати тобі, але мені було соромно. — Вона спробувала підвестися, але впала назад на диван.

— У тебе немає раку, — відповіла Петті. — Це просто чергова брехня, бо ти з глузду їдеш через мене.

— Ні, в мене лейкемія. Я точно це знаю.

— Я прийшла до тебе, щоб сказати все тобі у вічі, це буде чесно. Але зараз я піду.

— Ні, ти маєш залишитися. У мене проблеми з наркотиками, ти маєш мені допомогти.

— Я не можу тобі допомогти. Ти маєш повернутися до батьків.

Повисла пауза.

— Знайди мені цигарку, — попрохала Елайза.

— Ненавиджу їх.

— Я думала, тобі все зрозуміло про батьків, — сказала Елайза. — Про те, що я — не та донька, яку б вони хотіли мати.

— Я нічого про тебе не розумію.

І знову тиша. Потім Елайза спитала:

— Знаєш, що буде, якщо ти підеш? Я вб’ю себе.

— Чудова причина для того, щоб залишитися друзями, — відповіла на це Петті. — Нам буде дуже весело разом.

— Я просто кажу, що ймовірно зроблю це. Ти — єдина річ, що мені здається прекрасною та справжньою.

— Я — не річ, — справедливо підмітила Петті.

— Ти коли-небудь бачила, як людина стріляє у себе? У мене це добре вийде.

Петті забрала шприц та наркотики й поклала їх до кишені.

— Який телефон у твоїх батьків?

— Не телефонуй їм.

— Я зроблю це, це теж не обговорюється.

Коли приїхали Елайзині батьки, було вже за північ, вони виглядали кепсько, як люди, котрих потурбували, коли вони саме насолоджувалися відпочинком від того, чим їх зараз запрошували займатися. Петті була дуже рада нарешті познайомитися з ними, але вони не поділяли її почуттів. Батько мав густу бороду й глибоко посаджені темні очі; мати була дуже тендітною, носила шкіряні чоботи на високих підборах. Разом вони випромінювали сильні сексуальні флюїди, чим нагадували Петті французьке кіно та розповіді Елайзи про те, що вони — кохання усього життя одне одного; Петті сподівалася почути вибачення за те, що вони без жодних сумнівів залишили свою збентежену доньку на піклування когось стороннього, тобто Петті; чи кілька слів вдячності за нагляд за їхнього донькою протягом останніх двох років; чи хоча б визнання того, завдяки чиїм грошам вдалося купірувати останню кризу в Елайзи. Але коли ця маленька ядерна родина зібралася у вітальні, розігралася доволі очікувана драма, в якій, здавалося, Петті місця зовсім не було.

— То які саме наркотики? — запитав батько.

— Е-е-е, гера, — пробуркотіла Елайза.

— Героїн, травичка, алкоголь. Іще що? Було щось іще?

— Іноді кокаїн. Зараз менше стала нюхати.

— Ще?

— Ні, це все.

— А як Щодо твоєї подруги? Вона теж приймає?

— Ні, вона крута баскетбольна зірка, — відповіла Елайза. — Я вже Казала це сто разів. Вона крута й дуже правильна. Вона просто дивовижна.

— Вона знала про тебе?

— Ні, я сказала їй, що в мене рак. Вона нічого не знала.

— Як довго це продовжувалося?

— З Різдва.

— Так вона повірила тобі. Ти старанно розробила цю брехню, і вона повірила тобі.

Елайза захихикала.

— Так, я вірила їй, — спробувала втрутитися в розмову Петті.

Батько навіть не подивився на неї.

— А це що? — запитав він, беручи в руки блакитний альбом.

— Це — мій альбом про Петті, — відповіла Елайза.

— Схоже на нав’язливу ідею, — сказав батько матері.

— То вона сказала, що піде від тебе, — продовжила мати, — а тоді ти пообіцяла вбити себе.

— Щось таке, — визнала Елайза.

— Дійсно нав’язлива, — прокоментував батько, гортаючи сторінки.

— Ти справді хотіла удатися до суїциду? — спитала мати. — Чи то була просто погроза, щоб твоя подруга не залишила тебе?

— Переважно погроза, — відповіла Елайза.

— Переважно?

— Добре, я не мала таких намірів.

— Але ти ж розумієш, що ми маємо поставитися до цього дуже серйозно, — сказала мати. — У нас немає вибору.

— Знаєте, я, мабуть, піду, — сказала Петті. — У мене завтра заняття.

— Який саме рак ти вигадала для себе? — спитав батько. — Якого органу?

— Сказала, що в мене лейкемія.

— У крові, значить. Вигаданий рак у крові.

Петті виклала з кишені наркотики просто на подушку, що лежала на кріслі.

— Це я залишу тут, — сказала вона. — А мені справді час іти.

Батьки подивилися одне на одного, потім на неї й кивнули.

Елайза підвелася на дивані:

— Коли я побачу тебе? Завтра?

— Ні, — відповіла Петті. — Я так не думаю.

— Зачекай! — Елайза підскочила й схопила Петті за руку. — Я все зіпсувала, але я виправлюся, і тоді ми знову побачимося, домовилися?

— Домовилися, — збрехала Петті, коли батьки забрали Елайзу від неї.

Небо вже стало чистим, температура на вулиці впала майже до нуля. Петті не могла надихатися чистим повітрям, відчуваючи, як воно заповнює її легені. Вона вільна! Вільна! Як би вона хотіла повернутися на майданчик та зіграти із Каліфорнійським університетом. Навіть о першій ночі, навіть на пустий шлунок — тепер вона була готова до перемоги. Вона збігла вулицею, на якій жила Елайза, у щирому захваті від власної свободи, в її вухах уперше, трьома годинами пізніше, по-справжньому зазвучали слова тренера, слова про те, що це просто одна гра, що у всіх трапляються важкі дні, що завтра вона знову стане самою собою. Вона зрозуміла, що віддаватиме себе спорту та розвитку власних навичок більше, сильніше; частіше ходитиме до театру із Волтером; зможе сказати матері: «Це просто чудові новини — сама „Учасниця весілля“!». Вона готова стати кращою в усьому. Через цей захват вона бігла, не дивлячись під ноги, тому не помічала тьмяного льоду на тротуарі, доки її ліва нога не поїхала уперед і не Переплелась із правою. Коліно хруснуло, і вона розтяглася на землі.

Мало що можна розповісти про наступні шість тижнів. Вона перенесла дві операції (друга була спрямована на виведення інфекції, що оселилася в нозі після першої) і стала асом у ходінні з милицями. Мати прилетіла до неї перед першою операцією і ставилася до співробітників лікарні так, ніби вони були середньозахідними мужланами дуже сумнівного розуму, тому Петті мала вибачатися за неї та бути ще більш лагідною з усіма, ніж до цього. Коли з’ясувалося, що Джойс, можливо, була права, коли не довіряла тим лікарям, Петті прикро так засмутилася, що повідомила їй про другу операцію лише за день до неї. Вона переконала Джойс, що немає жодної потреби знову прилітати — у неї купа друзів, і вони доглянуть за нею.

Волтер Берґланд навчився ще від матері, як потрібно поводитися із хворими жінками, тому скористався перевагою втрати свободи руху Петті для того, щоб знову долучити її до свого життя. Він з’явився наступного дня після першої операції з чотирифутовою норфолкською ялинкою і припустив, що жива рослина їй сподобається більше, ніж зрізані квіти, які дуже недовго живуть. Після того він бачився із Петті майже кожного дня, за винятком вихідних, коли він їздив до Гіббінга, щоб допомагати батькам; також він швидко підкупив її подруг з команди своєю приємністю. Її некрасиві друзі дуже цінували в ньому вміння слухати, в той час як інші хлопці цінували лише вроду; а Кеті Шмідт, її найрозумніша подруга, оголосила, що Волтер настільки розумний, що зможе працювати навіть у Верховному суді. Для дівчат, які виросли у світі спорту, було досить новим дружити з хлопцем, у присутності якого почуваєшся природно та розслаблено; хлопцем, з яким можна зависати в кімнаті відпочинку під час перерв між заняттями та який може бути з дівчатами заодно. Всі розуміли, що він закоханий у Петті, і всі, окрім Кеті Шмідт, погоджувалися, що то було просто прекрасно.

Кеті, як уже зазначалось раніше, дивилася глибше.

— Ти ж не дуже й закохана в нього, так? — запитала вона.

— Я щось відчуваю до нього, — відповіла Петті. — Але не знаю, що це.

— Так ви... ви не...

— Ні! Нічого такого. Не треба мені було розповідати йому про те, що мене колись згвалтували: Він весь затрясся, коли я розповіла. Він був такий... ніжний та... співчуваючий... та сумний. А тепер він ніби чекає на письмовий дозвіл чи на перший крок з мого боку. Та й милиці в цьому сенсі не дуже допомагають. Узагалі, у мене таке відчуття, ніби за мною всюди ходить дуже милий дресирований песик.

— Не дуже добре, — відізвалася Кеті.

— Так, ти права. Але я не можу позбавитися його, бо він надзвичайно милий до мене, та мені насправді дуже подобається спілкуватися з ним.

— Тобто він тобі подобається.

— Так. Може, навіть трошки більше, але...

— Не до нестями.

— Точно.

Волтеру було цікаво все. Він читав кожне слово з ранкової газети та журналу «Тайм», а у квітні, коли Петті перевели на напівамбулаторне лікування, почав запрошувати її на лекції, сеанси арт-кіно та документальні фільми, на які вона навіть не мріяла сходити. Було це через його любов до неї чи через «вікна» в її розкладі, що утворилися внаслідок травми, але вперше хтось роздивився крізь спортивну оболонку її внутрішнє світло. Хоча Петті відчувала, що значно менш досвідчена в більшості галузей знань (за винятком спорту), ніж Волтер, вона була вдячна йому за змогу висловлювати власні думки і за те, що він цінував ці думки, хоча вони могли й не збігатися з його. (Цим він дуже відрізнявся від Елайзи, яка у відповідь на запитання «Як звати нинішнього президента США?» розсміялася б, сказала б, що й гадки не має, і змінила б диск у стереосистемі.) Волтер на все мав чесну й оригінальну думку: він ненавидів Папу Римського та католицьку церкву, але схвалював мусульманську революцію в Ірані, бо сподівався, що тепер США серйозніше ставитимуться до збереження енергії; йому подобалася нова політика контролю за народжуваністю в Китаї, і він вважав, що в США потрібно влаштувати щось подібне; аварія на АЕС Трі-Майл-Айленд його турбувала менше, ніж низькі ціни на бензин та потреба в покращенні високошвидкісних залізничних сполучень, які мають стати альтернативою автівкам тощо, — і Петті знайшла свою роль у впертому схваленні всього, що засуджував він. Особливо їй подобалося сперечатися з ним щодо місця жінки у суспільстві. Одного дня, вже наприкінці семестру, попиваючи каву у Студспілці, вони мали пам’ятну розмову про професора Петті з первісного мистецтва, чиї лекції вона завжди схвально описувала Волтерові тонкими натяками на те, чого не вистачає його особистості.

— Фу-у-у, — кривився Волтер. — Він нагадує мені тих професорів середнього віку, які тільки й говорять, що про секс.

— Так, але ж він розповідає про символи родючості, — заперечувала Петті. — Не його провина в тому, що єдина скульптура, яка залишилася з тієї епохи, що була п’ятдесят тисяч років тому, символізує секс. Плюс у нього біла борода, а цього мені досить, щоб жаліти його. Тобто сам подумай. Він там, за кафедрою, він хоче сказати всі ці брудні речі про «сьогоднішніх молодих дівчат», ну, сам знаєш, та про наші «кістляві стегна» і все в такому дусі. Він знає, що нам незручно через це, знає, що борода в нього сива, він уже майже похилого віку, а ми всі молодші за нього. Але він просто не може стриматися. Здається, це дуже важко. Коли ти вже не можеш не принижувати самого себе.

— Але це образливо!

— Ідо того ж, — продовжувала Петті, — я вважаю, йому насправді подобаються повненькі стегна. Саме стегнами він захоплюється: тими, з кам’яного віку. Ну, знаєш, якими тоді всі були: товстими. А от що справді дуже мило та навіть зворушливо, так це те, що він дійсно захоплений давнім мистецтвом.

— Тебе це не ображає як феміністку?

— Я не вважаю себе феміністкою.

— Неймовірно! — Волтер почервонів. — Ти не підтримуєш поправку про рівні права?

— Взагалі-то я не дуже цікавлюсь політикою.

— Але ти ж до Міннесоти змогла приїхати лише через те, що отримала спортивну стипендію, а ще п’ять років тому ти б і мріяти про це не могла! Ти тут завдяки феміністському федеральному законодавству. Ти тут завдяки освітянській поправці 1972 року!

— Ні, це банальна справедливість, — сказала Петті. — Якщо половина студентів — дівчата, вони мають отримувати половину стипендій для спортсменів.

— Це фемінізм!

— Ні, виключно справедливість. Візьмемо Енн Мейєрс. Чув про неї? Вона була великою зіркою у Каліфорнійському університеті й щойно підписала контракт із НБА, це просто безглуздо. Вона на зріст п’ять футів шість дюймів[61], та до того ж дівчина. Грати ніколи не буде. Чоловіки — кращі спортсмени, ніж жінки, і так буде завжди. Саме тому на чоловічі баскетбольні ігри люди ходять у сто разів частіше, ніж на жіночі — у спорті чоловіки здатні на значно більше порівняно із жінками. І просто безглуздо це заперечувати.

— Але якби ти хотіла стати лікарем, а тебе не брали б до медичного університету, бо студенти-хлопці їх більше влаштовують?

— Було б нечесно, хоча я просто ніколи не хотіла стати лікарем.

— Що ж тобі потрібно?

На зло матері, яка неослабно просувала вражаючі кар’єри своїх доньок, та через те, що Петті вважала матір, м’яко кажучи, далеко не взірцевою матір’ю, вона мала бажання стати домогосподаркою та найвидатнішою з усіх матусь.

— Я хочу жити в прекрасному старому будинку і народити двох дітей, — відповіла вона Волтерові, — і хочу стати чудовою, найкращою матусею.

— А як щодо кар’єри?

— Моєю кар’єрою стале виховання дітей.

Він похмуро подивився на неї й кивнув.

— Бачиш, — сказала вона, — я не така вже й цікава. Я навіть близько не така цікава, як решта твоїх друзів.

— Ні, — заперечив він, — ти неймовірно цікава!

— Дуже мило з твого боку так казати, зле мені не здається, що в цих словах багато сенсу.

— В тобі дуже багато хорошого, просто ти не хочеш віддати собі належне.

— Боюсь, ти багато собі вигадав про мене, — Відповіла Петті. — Б’юся об заклад, ти навіть однієї цікавої речі про мене згадати не зможеш.

— Почнемо з твого спортивного таланту, — сказав Волтер.

— Дуже просто. Це не цікаво.

— Твій спосіб мислення, — продовжив він. — Ти вважаєш бридкого професора милим та зворушливим.

— Але ж стосовно нього ти зі мною не погодився!

— Те, як ти розповідаєш про родину. Твої історії про них. Те, що ти живеш так далеко від них і влаштовуєш власне життя. Це ж неймовірно цікаво!

Петті ніколи не зустрічала хлопця, який би так очевидно був закоханий у неї. Звичайно, підтекст таких розмов був очевидний: Волтер просто хотів прибрати її до рук. Та чим більше часу вона проводила з ним, тим частіше відчувала, що навіть хоча вона не була милою — чи, мабуть, саме через те, що вона не була милою, й у ній жив дух змагання та схильність до всіляких поганих речей, — насправді вона була досить-таки цікавою особистістю. А Волтер, у свою чергу наполягаючи на її винятковій цікавості, досить упевнено ставав ще цікавішим для неї.

— Якщо ти такий уже прихильник феміністського руху, — запитала Петті, — тоді чому ти так близько товаришуєш із Річардом? Він-то, здається, твоїх думок не поділяє.

Волтер нахмурився:

— Якби я мав сестру, то точно б не допустив, щоб вона з ним зустрілася.

— Чому? — здивувалася Петті. — Він би погано до неї ставився? Він погано поводиться із жінками?

— Він не навмисно. Йому подобаються жінки. Але його почуття до них дуже швидко минають.

— Тому, що ми взаємозамінні? Ми ніби як речі?

— Справа не в політиці, — зазначив Волтер. — Він підтримує політику рівних прав. У нього ніби залежність від жінок, та й не тільки від них. Знаєш, батько в нього був п’яницею, а Річард зовсім не п’є. Але його ставлення можна порівняти з тим, як людина після вечірки виливає в унітаз увесь свій запас спиртного. Ось такий він із жінками.

— Звучить жахливо.

— Так, мені це в ньому не особливо подобається.

— Але ж ти все одно товаришуєш із ним, хоча й «за» фемінізм.

— Ти ж не можеш припиняти спілкуватися із друзями лише через те, що вони неідеальні.

— Так, але ж можна допомогти їм стати кращими. Пояснити, що вони вчиняють неправильно.

— Ти з Елайзою це зробила?

— Так, ти маєш рацію.

Наступного разу, коли вона зустрілася із Волтером, він нарешті запросив її на справжнє побачення із кіно та вечерею. Фільм (дуже в дусі Волтера) виявився безкоштовним, чорно-білим і озвученим грецькою мовою; він називався «Афінський демон». Поки вони сиділи у залі арт-хаусного кіно, зовсім самі, й чекали, поки почнеться фільм, Петті розповідала про свої плани на літо — вона збиралася поїхати разом із Кеті Шмідт до батьківського заміського дому продовжувати там свою фізіотерапію та готуватися до наступного сезону. І раптом, просто у пустому кінозалі, Волтер запитав її, чи не хотіла б вона натомість переїхати до його квартири, бо Річард звільняє кімнату і переїжджає до Нью-Йорка.

— Річард їде?

— Так, — відповів Волтер. — Нью-Йорк — це місце по-справжньому цікавої музики. Він та Герера збираються наново зібрати групу й почати виступати. А мені треба якось самому сплачувати оренду протягом трьох місяців.

— Нічого собі, — Петті дуже обережно обирала вираз обличчя. — І я житиму в його кімнаті.

— Це буде вже не його кімната, — виправив її Волтер, — а твоя. Звідти легко добиратися до спортзалу. Мені здається, це буде набагато зручніше, ніж їздити туди аж з Едіни.

— То ти просиш мене жити разом із тобою.

Волтер почервонів і відвів погляд:

— Авжеж, у тебе буде окрема кімната. Але коли б тобі захотілося повечеряти зі мною чи погуляти, це було б просто чудово. Мені здається, ти можеш довіряти мені у питанні поваги до твого власного простору, але я буду завжди готовий скласти тобі компанію.

Петті пильно подивилася йому у вічі, намагаючись зрозуміти. Вона а) почувалася ображеною, і б) їй було дуже шкода, що Річард поїде. Вона мало не запропонувала Волтерові, щоб той спершу поцілував її, а потім уже запрошував жити разом, але збагнула, що тієї миті їй зовсім не хотілося цілуватись. А потім у залі вимкнули світло.

Наскільки пам’ятає авторка, сюжет «Афінського демона» обертався навколо слабохарактерного афінського бухгалтера в окулярах у роговій оправі, який одного ранку йшов на роботу, коли побачив власний знімок на першій сторінці газети під заголовком «Афінський демон усе ще на волі». Афіняни, яких він зустрічав на вулиці, почали показувати на нього пальцем, полювати на нього, і його мало не схопили, але тут з’явилася банда терористів чи просто злочинців і врятувала його, бо помилково прийняла його за свого демонічного ватажка. Банда хотіла підірвати Парфенон, а головний герой намагався пояснити їм, що він просто бухгалтер, а не той Демон; але банда так сильно залежала від його допомоги, а решта міста так сильно бажала його вбити, що врешті-решт настає неймовірний момент, коли він скидає свої окуляри й перетворюється на їхнього безстрашного ватажка — Афінського демона! І каже: «Ось, брати, як ми зробимо!»

Петті дивилася цей фільм і бачила Волтера в тому бухгалтерові, уявляючи, як він так само викидає свої окуляри. Після того, вже під час вечері в італійському ресторані, Волтер інтерпретував фільм як алегорію комунізму у післявоєнній Греції і пояснював Петті, що США, шукаючи нових партнерів для НАТО у Північно-Східній Європі, дуже довго субсидіювали політичні переслідування в тому регіоні. Бухгалтер втілював будь-кого, хто має взяти відповідальність на себе і приєднатися до жорсткої битви проти репресій правого крила.

Петті ковтнула ще вина:

— Я зовсім із цим не згодна: мені здається, ця історія про те, що в головного героя ніколи не було справжнього життя, бо він був надто відповідальний та боязкий і не здогадувався, на що здатен. Він насправді й не жив до того, як його прийняли за того ватажка. Та хоча він прожив після того лише декілька днів, смерть не стала для нього поразкою, бо він нарешті зробив щось путяще і реалізував свій потенціал.

Волтер здивувався:

— То ж була безцільна, дурна смерть! Він нічого не досяг!

— Але чому тоді він так вчинив?

— Бо відчував солідарність із бандою, яка врятувала його життя. Він зрозумів, що відповідає за них. Вони були прихвоснями, але він був їм потрібен, тому довірився їм. Він помер через свою вірність їм.

— Господи, — здивувалася Петті. — Ти дійсно надзвичайно достойна людина.

— Я таким зовсім не почуваюся, — заперечив Волтер. — Іноді я почуваюся найдурнішою людиною в світі. Я б хотів навчитися хитрити. Хотів би стати таким само егоїстичним, як Річард, стати артистом. І не можу я цього зробити не тому, що «достойна людина», я просто не можу. Я не створений для цього.

— Але бухгалтер теж не думав, що створений для того, що врешті-решт зробив. Він здивував себе!

— Так, але Це не реалістичне кіно. І той знімок у газеті — він був не просто схожий на головного героя, це він і був. Та якби він здався владі, то поступово виправив би все. Головною його помилкою було те, що він почав тікати. Тому я кажу, що це алегорія. Це — не реальна історія.

Для Петті було досить дивно пити вино із Волтером, бо він узагалі-то не випивав, але в неї був демонічний настрій, тому алкоголь подіяв досить швидко.

— Зніми окуляри.

— Ні, — відмовився він. — Тоді я не зможу тебе бачити.

— Нічого. Це ж звичайнісінька я, Петті. Зніми їх.

— Але мені подобається бачити тебе! Подобається дивитися на тебе!

Їх погляди зустрілися.

— Це тому ти запросив мене жити разом? — запитала Петті.

Він почервонів.

— Так.

— То, може, сходимо та подивимося твою квартиру? Щоб я змогла прийняти рішення.

— Сьогодні?

— Сьогодні.

— А ти не втомилася?

— Ні, зовсім ні.

— А як твоє коліно?

— Із ним усе гаразд, дякую.

Цього разу вона думала виключно про Волтера. Якби ви спитали її, поки вона шкандибала Четвертою вулицею того м’якого та приємного травневого вечора, чи вона хоч трохи сподівається зустріти у квартирі Річарда, вона б відповіла «ні». Вона хотіла сексу зараз, та якби Волтер мав хоч часточку здорового глузду, він розвернувся б на порозі квартири, щойно би почув шум телевізора всередині, й повів її кудись іще, куди завгодно, хоча б до неї в гуртожиток. Але Волтер вірив у справжнє кохання, тому побоювався торкатися Петті, доки не переконається, що вона цього хоче. Тому він повів її всередину, де у вітальні сидів Річард, поклавши босі ноги на кавовий столик, на колінах у нього лежала гітара, а на дивані поряд із ним був зошит. Він дивився фільм про війну, пив величезну банку пепсі й спльовував тютюнову слину до величезної банки з-під томатної пасти. В інших аспектах кімната виглядала скромною та охайною.

— Мені здавалося, ти пішов на концерт, — сказав Волтер.

— Він виявився повним лайном, — відповів Річард.

— Це Петті, пам’ятаєш її?

Петті скромно присунулася ближче.

— Привіт, Річарде.

— Петті, яку вважають не дуже високою, — згадав той.

— Так, це я.

— Але все ж ти досить висока. Радий, що Волтер спокусив тебе прийти сюди врешті-решт. Я вже думав, цього ніколи не станеться.

— Петті міркує з приводу того, чи не переїхати до твоєї кімнати влітку, — зазначив Волтер.

Річард підняв брови:

— Справді?

Він був стрункіший, молодший та сексуальніший, ніж вона пам’ятала. Було просто жахливо, як швидко вона змінила думку і мало не сказала, що не збирається жити тут із Волтером чи займатися з ним сексом сьогодні. Але всі докази свідчили про зворотне, бо вона вже стояла тут.

— Я шукаю щось зручніше, щоб добиратися до спортзалу, — сказала Петті.

— Авжеж, це зручно.

— Вона хотіла подивитися твою кімнату, — сказав Волтер.

— Там трохи не прибрано.

— Ти так кажеш, ніби там колись буває прибрано, — засміявся Волтер.

— Ну, буває іноді так, що там не настільки не прибрано, — відповів Річард. Він вимкнув телевізор пальцем ноги. — А як твоя маленька подружка Елайза? — запитав він Петті.

— Вона мені більше не подруга.

— Я ж тобі казав! — нагадав йому Волтер.

— Хотілося б почути з перших уст. Вона маленька дивачка, згодна? Одразу й не подумаєш, але, друзі мої... рано чи пізно все випливає.

— Я припустилася такої самої помилки, — визнала Петті.

— Тільки Волтер бачив її справжню. «Правда про Елайзу». Непогана назва, чи не так?

— Ну, в мене ж була перевага — вона зненавиділа мене з першого погляду, — пояснив Волтер. — Тому мені було видніше.

Річард закрив зошита й сплюнув у банку.

— Лишаю вас, діти мої, самих.

— Над чим працюєш? — запитала Петті.

— Звичайне лайно, яке неможливо слухати. Я намагався зробити щось про цю чіксу, Маргарет Тетчер. Вона ж тепер нова прем’єрка в Англії?

— Слово «чікса» не дуже пасує до Маргарет Тетчер, — зауважив Волтер. — «Вельможна вдова» пасувало б більше.

— А ти що скажеш? — запитав Річард у Петті.

— Я не така прискіплива, — відповіла Петті.

— Волтер каже, я не маю вживати це слово. Каже, воно зневажливе, хоча мій досвід доводить, що самі чікси на нього не зважають.

— Так казали десь у шістдесяті, — посміхнулася Петті.

— Так, або в кам’яному віці, — зазначив Волтер.

— Кажуть, у них були дуже великі черепи, — чомусь згадав Річард.

— У биків вони теж великі, — додав Волтер. — І в інших жуйних тварин.

Річард засміявся.

— Я гадала, що в наш час тютюн жують лише гравці в бейсбол, — зазначила Петті. — На що це схоже?

— Можеш скуштувати, коли ти сьогодні в блювальному настрої, — відповів Річард, підводячись. — Мені треба провітритись. Лишаю вас самих.

— Зачекай, я хочу скуштувати, — нагадала йому Петті.

— Не дуже гарна ідея, — заперечив Річард.

— Ні, я дуже хочу.

Настрій, у якому вона перебувала з Волтером, цілком зник; зараз їй було цікаво, чи достатньо влади вона має для того, щоб змусити Річарда залишитися. Вона нарешті отримала можливість довести те, що намагалася пояснити Волтерові із самого початку їхніх стосунків, — довести, що вона недостатньо хороша людина для нього, Також то була можливість для Волтера скинути свої окуляри, припинити грати в кращого друга й просто заборонити їй торкатися цієї гидоти. Але Волтер, як і завжди, дав Петті змогу отримати те, чого вона бажає.

— Ну то дай їй скуштувати, — попрохав Волтер.

Петті вдячно посміхнулася йому:

— Дякую, Волтере.

Тютюн на смак нагадував м’яту, але раптом сильно обпік їй ясна. Волтер подав їй кавову чашку, щоб вона сплюнула в неї, а потім вона сіла на диван, ніби піддослідний щур, який чекає, поки нікотин почне діяти, насолоджуючись загальною увагою. Але Волтер також пильнував за Річардом; і коли кров у її серці прискорила свій біг, Петті раптом згадала твердження Елайзи, що Волтер мав якісь почуття до свого друга; вона згадала також ревнощі Елайзи.

— Річард у захваті від Маргарет Тетчер, — повідомив їй Волтер. — Він вважає, що вона представляє крайнощі капіталізму, які неминуче призведуть до його саморуйнування, Він, мабуть, ночами їй любовні пісні пише.

— Ти мене добре знаєш, — погодився Річард. — Пісня про кохання до прекрасної леді.

— У нас завжди виникає суперечка з приводу можливості марксистської революції, — пояснив Волтер Петті.

— М-м-м, — вона сплюнула.

— Волтер вважає, що ліберальна держава може саморегулюватися, — сказав Річард. — Він вважає, що американська буржуазія добровільно встановлюватиме все більші обмеження власних свобод.

— Так, я притримую всі ці чудові ідеї для пісень, які Річард незрозуміло чому відмовляється писати.

— Пісня про ефективність використання палива. Пісня про громадський транспорт. Пісня про політику охорони здоров’я. Пісня про контроль за народжуваністю.

— Це дещо нова для тебе територія, та й для усієї рок-музики, — зазначив Волтер.

— «Двоє дітей — добре, четверо — погано».

— «Двоє дітей — добре, а зовсім без них — іще краще».

— Я вже бачу, як маси виходять на вулиці.

— Тобі потрібно лише стати надзвичайно популярним, — пояснив Волтер. — Тоді люди слухатимуть тебе.

— Візьму це до уваги. — Річард обернувся до Петті. — Як ти там?

— М-м-м, — відповіла вона, знову спльовуючи до кавової чашки. — Тепер я розумію, що ти тоді сказав про блювання.

— Тільки не на кушетку!

— З тобою все гаразд? — запитав Волтер.

Кімната плавала й дрижала перед очима Петті.

— Не можу повірити, що тобі це подобається, — зітхнула Петті.

— І все ж, подобається.

— Все добре? — знову запитав Волтер.

— Так, так. Просто треба посидіти трохи, не рухаючись.

Але насправді її нудило. Їй нічого більше не лишалося, як сидіти на дивані й слухати жарти та суперечки Волтера й Річарда про політику та музику. Волтер з великим ентузіазмом показав їй семидюймовий сингл «Травматикс» й умовив Річарда програти обидві сторони платівки. Першою піснею була «Ненавиджу сонячне світло», яку вона восени чула в клубі і яка зараз здалася Петті акустичним аналогом передозування нікотину. Хоча музика грала й тихо (немає потреби казати, що то було бажання Волтера, який патологічно переймався за своїх сусідів), вона викликала в дівчини погане, жахливе почуття. Вона відчувала на собі погляд Річарда, поки слухала його жахливий баритон, і розуміла, що не помилялася в тому, як він дивився на неї під час попередніх зустрічей.

Десь близько одинадцятої години Волтер почав позіхати.

— Вибач, — сказав він, — але я маю ще відвезти тебе додому.

— Я й сама дійду. Скористаюся милицями для самозахисту в разі чого.

— Ні, — заперечив він. — Візьмемо машину Річарда.

— Йди вже спати, бідолашний. Можливо, Річард сам мене довезе. Ти не проти? — запитала вона його.

Волтер прикрив очі й жалісно зітхнув, ніби від нього зараз вимагали на-можливого.

— Авжеж, — кивнув Річард, — я довезу тебе.

— Спочатку їй треба побачити твою кімнату, — нагадав Волтер, усе ще не відкриваючи очей.

— Тоді хай заходить, — запропонував Річард. — Стан цієї кімнати говорить сам за себе.

— Ні, я б хотіла повноцінну екскурсію, — висунула вимогу Петті, пильно дивлячись на нього.

Стіни та стеля були пофарбовані в чорне, а панківський безлад, який у вітальні було подавлено Волтеровою присутністю, тут відомстився і бушував на повну. Всюди були розкидані платівки та обкладинки з-під них, стояло кілька банок для тютюну, лежала ще одна гітара, висіли повні-Повнісінькі полиці з книжками, валялася величезна купа шкарпеток та трусів, а ліжко прикривали зім’яті темні простирадла, і чомусь Петті відчула цікавість, а не огидність, зрозумівши, що колись на них лежала Елайза.

— Які веселі кольори, — зазначила Петті.

Волтер знову позіхнув:

— Звичайно, я все перефарбую.

— Якщо тільки Петті не подобається чорне! — вже від порога вигукнув Річард.

— Я ніколи не думала про чорне, — відповіла вона. — Досить цікавий варіант.

— Як на мене, це дуже заспокійливий колір, — зазначив Річард.

— То ти переїздиш до Нью-Йорка, — сказала вона.

— Так.

— Чудово. Коли?

— За два тижні.

— Я теж туди їду, саме за два тижні! Це двадцять п’ята річниця весілля моїх батьків. На цю дату заплановано щось жахливе.

— Ти з Нью-Йорка?

— Округ Вестчестер.

— Мені теж туди! Хоча, мабуть, не в ту частину, куди їдеш ти.

— Ну, мені потрібно до передмістя.

— Ну так, трохи не Йонкерс.

— Я бачила Йонкерс сотню разів у вікно потяга.

— Ось туди мені й треба.

— То ти машиною до Нью-Йорка їдеш? — запитала Петлі.

— А що? — відізвався Річард. — Підвезти?

— Я б не проти! Запрошуєш?

Він похитав головою:

— Я про це подумаю.

У бідолашного Волтера вже очі закривалися, він буквально не бачив, як вони домовлялися. У Петті ж дихання перехоплювало від провини та збентеження, і вона поспіхом дошкандибала до дверей і вже звідти викрикнула щось типу «дякую за чудовий вечір».

— Вибач, я так втомився, — відповів Волтер. — Ти впевнена, що я не маю довезти тебе додому?

— Я її довезу, — сказав Річард. — А ти йди спати.

Волтер, безперечно, виглядав дуже нещасним, але, можливо, лише через втому. Опинившись на свіжому повітрі, Петті та Річард мовчки пішли до старої іржавої «Імпали». Здавалося, Річард старанно намагається не торкатися неї, тому вона сіла всередину сама, а потім передала йому милиці.

— Мені чомусь здавалося, що в тебе фургон, — сказала Петті, коли Річард сів поряд із нею. — Усі рок-групи їздять фургонами.

— У Герери фургон. А це мій власний транспортний засіб.

— То це в ньому я поїду До Нью-Йорка?

— Так, послухай, — він вставив ключ запалення. — Ти вже маєш прийняти те чи інше рішення, зробити вибір. Зрозуміла? Це нечесно по відношенню до Волтера.

Патті дивилася просто у вітрове скло.

— Що нечесно?

— Давати йому надію. Грати з ним.

— То ти думаєш, я з ним просто граю?

— Він — чудова людина. Дуже, дуже серйозна. З ним треба поводитися обережно.

— Я це знаю, — відповіла вона. — Знаю і без тебе.

— Тоді для чого ти тут? Мені здалося...

— Що? Що тобі здалося?

— Мені здалося, що я завадив чомусь. Але потім, коли я хотів піти...

— Господи, ти і справді покидьок!

Річард кивнув, ніби його зовсім не турбувало, якої вона про нього думки, та ніби він уже втомився від дурних жінок, які тільки й кажуть дурниці.

— Коли я хотів піти, — продовжив він, — ти, здавалось, не зрозуміла натяку. Тут усе гаразд, це твій вибір. Але я хочу переконатися, що ти розумієш, що краєш Волтерові серце.

— Я справді не хочу говорити про це з тобою.

— Гаразд. Не будемо. Але ви дуже часто зустрічалися останнім часом. Майже кожного дня, так? Багато тижнів.

— Ми — друзі. Просто гуляємо разом.

— Добре. А ти знаєш, що в нього вдома відбувається?

— Так. Його матері потрібна допомога із мотелем.

Річард неприємно посміхнувся:

— Це й усе, що тобі відомо?

— Знаю ще, що в його батька проблеми зі здоров’ям, а його братам усе по барабану.

— То він це тобі сказав. Більше нічого?

— У його батька емфізема. А в матері — фізична вада.

— А ще він працює на будівництві двадцять п’ять годин на тиждень і отримує самі п’ятірки в університеті. І кожного дня він знаходить можливість і гуляє з тобою, незважаючи на всі ті справи. Як добре для тебе, що він має стільки вільного часу. Але ти ж така гарна чікса, ти на це заслуговуєш, чи не так? Та ще й так жахливо травмована! Ти ж така гарна, плюс травмована — це, безперечно, дає тобі повне право навіть не ставити йому жодних питань.

Така несправедливість просто обпекла Петті.

— Знаєш, що, — обурено сказала вона, — він говорить, що ти справжній покидьок із жінками. Ось що він каже про тебе.

Але це, здавалося, зовсім не цікавило Річарда.

— Я просто намагаюся зрозуміти це, беручи до уваги, якими близькими подругами ви були з крихіткою Елайзою, — пояснив він. — Тепер я розумію. Не збагнув, коли вперше побачив тебе. Ти здавалася таким собі милим дівчам із передмістя.

— Так, я теж чудовисько. Ти це маєш на увазі? Ми обоє — чудовиська.

— Авжеж. Як скажеш. Зі мною не все гаразд і з тобою не все гаразд. І все ж я просто прошу тебе не бути чудовиськом із Волтером.

— Я не така!

— Просто кажу тобі, що бачу.

— Ти бачиш усе не так. Мені він справді подобається. І я турбуюся про нього.

— І саме тому ти не знаєш, що батько в нього помирає від захворювання печінки, його старший брат — за ґратами через крадіжку автомобіля, а інший брат всю свою зарплатню військового витрачає на виплату кредиту на вантажний «Шевроле-корвет». А Волтер спить чотири години на день, щоб дружити з тобою та гуляти десь разом, — і все це лише задля того, щоб ти могла прийти сюди й пофліртувати зі мною.

Петті уклякла.

— Я й справді цього не знала, — промовила вона трохи згодом. — Зовсім нічого. Але ти не можеш бути йому другом, коли тобі не подобається, щоб з тобою фліртували.

— А-а-а, то це моя провина. Зрозумів.

— Так, вибач, але щось у цьому є.

— Я все сказав, — зазначив Річард. — А тобі слід розібратися в собі.

— Так, ти, мабуть, маєш рацію, — погодилася Петті. — Але ти все одно покидьок.

— Слухай, я відвезу тебе до Нью-Йорка, якщо тобі це потрібно. Два чудовиська їдуть разом. Буде весело. Але ти маєш тоді зробити мені послугу й припинити гратися з Волтером.

— Добре. Відвези мене додому.

Можливо, саме через нікотин вона всю ніч очей не могла зімкнути, все прокручуючи в голові той дивний вечір та намагаючись виконати вимогу Річарда — розібратися у своїх думках. Але в її голові ніби давав виставу дивний японський театр кабукі, бо навіть коли вона знову й знову поверталася до питання, що ж вона за людина та яким має взагалі стати її життя, один факт для неї був зрозумілий чітко: вона хотіла поїхати разом із Річардом до Нью-Йорка, і більше того — вона це зробить. Але невтішна правда полягала в тому, що їхня розмова в машині викликала в неї величезне хвилювання і дивним чином принесла їй полегшення: хвилювання через те, що Річард був дуже цікавою особистістю, а полегшення — через те, що після намагань протягом цих місяців бути кимось іншим, ким вона не була (чи була, але тільки деякою мірою), тепер вона почувалася собою справжньою, без прикрас. Саме тому вона знала, що знайде спосіб домовитися з Річардом щодо тієї поїздки. Все, що їй тепер залишалося зробити, — це перебороти свою провину перед Волтером та сором через те, що вона ніколи не була такою, як хотів він — та й вона сама. Який він був правий, що не квапив розвиток подій у їхніх стосунках! Як добре відчув її нерішучість! Коли вона думала про те, як добре він її розумів і як вірно поводився, то відчувала навіть більші сором та провину через те, що вона так сильно розчарує його, і знову не могла прийняти остаточне рішення.

А після того майже тиждень він не зв’язувався з нею. Вона запідозрила, що це Річард порадив йому утримувати відстань, що Річард прочитав йому жінконенависницьку лекцію з приводу жіночих зрад та необхідності краще обороняти від них своє серце. В її уяві Річардові було дуже корисно зарадити Волтерові якоюсь жахливою, руйнівною для його ілюзій історією. Вона ніяк не могла викинути з голови ту величезну квітку, що Волтер подарував їй і яка нагадувала їй про рум’янець на його щоках. Вона згадувала ті вечори в гуртожитку, коли на нього нападала вселенська нудьга в особі Сюзанни Сторрз, яка зачісувала волосся так, що частина його звисала десь збоку, біля вуха, та як він терпляче слухав настирливе дзижчання Сюзанни про дієту, про складнощі інфляції, про те, що її кімната в гуртожитку надто сильно опалюється, і про її вселенське розчарування у співробітниках та викладачах в університеті, поки Петті та Кеті з подружками сміялися над серіалом «Фантастичний острів»: як Петті, нібито знівечена через травму коліна, відмовилася встати і врятувати Волтера від Сюзанни через страх, що та потім переключиться зі своєю докучливістю на них, та як Волтер, хоча й був здатний на «відмінно» пожартувати з Петті над недоліками Сюзанни, хоча й знав безсумнівно, як багато роботи ще чекає на нього та як рано йому прокидатися потім уранці, все одно Дозволив собі потрапити в таку саму пастку й у наступні вечори, бо він подобався Сюзанні і йому було шкода її.

Можна й не казати, що Петті ніяк не могла змусити себе прийняти рішення. Вони не спілкувалися аж до того моменту, коли Волтер зателефонував з Гіббінга і попросив вибачення за своє мовчання; також він повідомив, що його батько в комі.

— Волтере, як же я скучила за тобою! — вигукнула вона, хоча це було саме те, чого Річард просив її не робити.

— Я теж за Тобою скучив!

Вона задумала розпитати подробиці про стан його батька, хоча ця навичка — приділяти увагу та добре розпитувати про подробиці — стане їй у нагоді в тому разі, якщо вона хоче продовжувати свої стосунки із Волтером. Він розповів їй про печінкову недостатність, набряк легенів та дуже погані прогнози.

— Мені так шкода, — сказала вона. — Але слухай, щодо кімнати...

— Ти не маєш приймати рішення просто зараз.

— Ні, тобі ж потрібна відповідь. Ти б міг здати її ще комусь...

— Я б краще здавав її тобі!

— Добре, еге ж, можливо, я цього й хотіла, але наступного тижня я маю поїхати додому, та я б хотіла поїхати з Річардом. Оскільки він їде туди саме тоді.

Будь-яке хвилювання через те, що Волтер, можливо, не зрозуміє натяку в її словах, розсіялося, коли він раптом замовк.

— Ти ж, здається, вже придбала квиток на літак, — нарешті зазначив він.

— Можу його повернути, — збрехала вона.

— Ну, гаразд, — зітхнув він. — Але знаєш, Річард — не дуже надійний.

— Авжеж, знаю, — відповіла вона. — Ти маєш рацію. Я просто подумала, що можу трошки грошей заощадити, щоб потім витратити їх на оренду.

(Складнішої брехні ще світ не бачив: квиток придбали їй батьки.)

— І тоді я точно зможу заплатити за оренду за червень, — продовжила вона.

— У цьому немає ніякого сенсу, якщо ти не житимеш у мене.

— Я, ймовірно, переїду, ось що я кажу. Я ще не до кінця впевнена.

— Гаразд.

— Я справді дуже цього хочу, але не впевнена. Тому якщо знайдеш когось іншого до цієї кімнати, мабуть, обирай його. Але я точно буду в змозі заплатити за червень.

Волтер знову замовк, а потім засмученим голосом сказав, що має звільнити телефон.

Натхнена завершенням такої складної розмови, вона зателефонувала Річардові й запевнила його, що прийняла необхідне рішення, на що той відповів їй, що точну дату його від’їзду ще не встановлено і що він хотів би заїхати до Чикаго, відвідати кілька концертів.

— Аби я потрапила до Нью-Йорка не пізніше наступної суботи, — сказала Петті.

— Так, вечірка на честь річниці. Де вона проходитиме?

— У готелі «Могонк Маунтен Гауз», але головне — дістатися Вестчестера.

— Я подивлюся, що можна зробити.

Не так уже й весело подорожувати машиною, коли водій вважає тебе — а можливо, й усіх жінок — занозою в дулі, але Петті не розуміла цього, доки не спробувала. Першою проблемою став день від’їзду, який довелося переносити заради неї. Потім у фургоні Герери щось зламалося, а оскільки Річард планував зупинитися в Чикаго саме в його друзів, а Петті до цієї угоди між ними не входила, на них очікувало незручне становище. А через те, що Петті не дуже розумілася на розрахунках відстаней, то коли Річард забрав її на три години пізніше, ніж вони домовлялися, а з Міннеаполіса вони виїхали лише надвечір, то вона не розуміла, з яким запізненням вони потраплять до Чикаго та чому так важливо вчасно опинитися на трасі 1-94. Це була не її провина, що вони виїхали так пізно. Її прохання зупинитись біля туалету в О-Клері, а годиною пізніше — ще раз, просто в полі, щоб поснідати, — не здавалося їй надмірним. Це була її омріяна подорож, і вона хотіла насолоджуватися нею! Але заднє сидіння було повне устаткування, з яким Річард ніяк не міг розлучитися, а його основні потреби обмежувалися тютюном (у нього на підлозі стояла банка для спльовування). Та хоча він і не скаржився на те, наскільки милиці уповільнюють її рух і взагалі все, що вона робить, він також і не заспокоював її. Всю дорогу від Вісконсіна, не зважаючи на його різкість та погано приховувану дратівливість її цілком виправданими людськими потребами, вона майже фізично відчувала його гостру потребу потрахатись, і це не дуже сприяло гарному настрою в машині. Не те щоб він зовсім її не приваблював. Але їй був потрібний якийсь час та простір принаймні для дихання, тому, навіть беручи до уваги її молодість та недосвідченість на ті часи, авторці соромно визнати, що вона вирішила вдатися до нещирої розмови про Волтера, аби просто виторгувати собі ті час і простір.

Спершу Річард не хотів говорити про свого товариша, але коли вона його розговорила, то багато дізналася про шкільні роки Волтера. Про симпозіуми, які він влаштовував, присвячені то перенаселенню, то виборчій реформі в їхньому коледжі, — але жоден із них ніхто не відвідував. Про просування музичних концертів руху нової хвилі, яке він здійснював протягом чотирьох років за допомогою університетської радіостанції. Про його петицію стосовно встановлення нових, краще ізольованих вікон у гуртожитках Макалестера. Про редакційні статті, які він написав для міської газети, присвячені, наприклад, тацям, що їх він бачив на роздачі під час своєї роботи: він підрахував, скільки родин у Сент-Полі можна було б прогодувати на залишки їжі після одного лише робочого дня; він нагадував своїм однокурсникам, що іншим людським створінням доводиться прибирати плями від арахісової олії, які залишаються геть усюди; і як він, завдяки філософському підходу, відучив своїх однокурсників від звички наливати в кашу молока втричі більше, ніж потрібно, а потім лишати на тацях це зіпсоване молоко — невже вони думають, що молоко безкоштовне та нескінченне, наче вода, і аж ніяк не пов’язане з оточуючим середовищем? Річард перераховував усе це у заступницькому тоні — такому самому, як тоді, два тижні тому, із Петті — тоні, сповненому дивної ніжності та жалю по відношенню до Волтера, ніби відчував біль кожного разу, як Волтер стикався із жорстокою реальністю.

— У нього вже були подружки? — спитала Петті.

— Він дуже погано обирає, — відповів Річард. — Западає на неможливих чікс. На тих, у кого вже є хлопці. На тих, хто постійно, відвідує різні гуртки з мистецтва. Була одна другокурсниця, яку він не міг забути аж до останнього курсу. Він відмовився заради неї від ефіру в п’ятницю і взяв замість цього вівторковий ефір. На жаль, я дізнався про це надто пізно, щоб зупинити його. Він переписував її конспекти, водив її на вистави. Було жахливо спостерігати, як вона ним... грає. Вона завжди дуже недоречно вривалася до нашої кімнати.

— Дивно, — сказала Петті. — І чому ж це так траплялося?

— Він ніколи не брав до уваги мої попередження. Він дуже впертий. По ньому ніколи не скажеш, але він завжди западає на гарненьких. На красунь із шикарною фігурою. Він дуже претензійний у цьому плані. І це йому під час навчання в коледжі тільки шкодило.

— А ця дівчина, яка завжди заскакувала до тебе в кімнату... Вона тобі подобалася?

— Мені не подобалося те, як вона ставилася до Волтера.

— Ця тема — твій коник, як я бачу.

— У неї був нікчемний смак, їй подобалося вриватися по п’ятничних вечорах. З певної точки зору, в мене був лише один засіб позбавитися їх. І я розповів йому все про тих чікс, на яких він зазвичай западає.

— То ти йому послугу зробив. Бачу, бачу...

— Які ж ми моралісти.

— Ні, серйозно: я розумію, чому ти не поважаєш нас. Усе, що ти бачиш протягом багатьох років, — так це нібито дівчата намагаються розлучити тебе з кращим другом. Мені здається, це дуже дивно.

— Я поважаю тебе, — відповів Річард.

— Ха-ха-ха.

— Ти не дурна. Я б не проти побачитись із тобою влітку, якщо ти справді приїдеш у Нью-Йорк.

— Щось не дуже мені в це віриться.

— Я тільки кажу, що не проти б.

Наступні три години Петті витратила на те, щоб розвинути далі цю фантазію, — дивилася на задні ліхтарі машин, що їхали у напрямку великого міста й гадала, як то — бути «чіксою» Річарда, та чи є шанс у жінки, яку він поважатиме, змінити його; вона уявляла, як ніколи не повернеться до Міннесоти, уявляла квартиру, яку вони могли б знімати разом, уявляла, як напустить Річарда на свою зневажливу середню сестру, та подальше приголомшення всієї родини тим, якою крутою вона стала, уявляла їх ночі разом — до тих пір, поки вони не приїхали до Саут-Сайда, Чикаго. Була вже друга ночі, і Річард ніяк не міг знайти будинок, де живуть друзі Герери. На їхньому путі весь час поставали залізничні шляхи та темна, каламутна річка. Вулиці були пусті, коли не враховувати таксі з постійним місцем стоянки, та де-не-де прогулювались ті величезні лякаючі чорношкірі хлопці, про яких зазвичай пишуть у газетах.

— Було б добре зазирнути до мали, — сказала Петті.

— Це — пронумерована вулиця. Не так-то й складно.

Герерині друзі були митцями. Будинок, який Річард, врешті-решт, знайшов за допомогою водія таксі, виглядав нежилим. На стіні вони побачили дзвоник, що висів на двох дротах, — і як не дивно, він працював. Хтось відхилив занавіску, що закривала віконце в дверях, подивився на гостей і вступив у переговори з Річардом.

— Вибач, друже, — сказав Річард. — Ми затрималися не з власної волі. Просто потрібно десь перекантуватися декілька ночей.

Той митець був одягнений у дешеві відвислі труси.

— Ми тільки-но почали ремонт у тій кімнаті, — сказав він. — Там дуже сиро. Герера казав, ніби ви приїдете лише на вихідних.

— Він що, не телефонував вам учора?

— Так, телефонував. І я сказав йому, що в тій вільній кімнаті панує нелюдський безлад.

— Не проблема. Ми вдячні й за це. Я дещо туди занесу.

Петті не було ніякої користі у перенесенні речей, тому вона охороняла машину, поки Річард повільно спорожняв її. В кімнаті, яку їм виділили, було важко дихати через запах — Петті була занадто молода, щоб зрозуміти: так пахне розчин для гіпсокартону, ще досить свіжий, щоб створювати атмосферу домашнього затишку. Єдиним джерелом світла була стара алюмінієва лампа, закріплена зверху на драбині, з якої сипався бруд.

— Господи, — видихнув Річард, — у них що, шимпанзе стіну кладуть?

Під укритою пилом купою брудних старих ганчірок лежав голий, весь в іржі подвійний матрац.

— Мабуть, ти у своєму Шератоні до такого не звикла, — сказав Річард.

— А це зверху — то простирадла? — несміливо запитала Петті.

Він став ритися в тій купі і знайшов там вовняну хустку, індіанське покривало та плісову подушку.

— Ти будеш спати тут, — заявив він. — Вони знайшли для мене кушетку.

В її погляді було питання.

— Вже пізно, — відповів він. — Ти маєш виспатися.

— Упевнений? Тут багато місця. А на кушетці тобі буде не дуже зручно, ти завеликий для неї.

Петті дуже втомилась, але хотіла його (навіть взяла із собою все необхідне); у неї виникло передчуття, що треба взяти бика за роги, поставити питання руба, адже тоді в неї не буде часу на те, щоб іще раз усе добре обміркувати та, врешті-решт, передумати. І тільки багатьма роками пізніше, майже за півжиття, вона дізналася про причини такої несподівано джентльменської поведінки Річарда і була приголомшена ними. Але в той момент, на тій вологій будівельній ділянці, вона лише могла припустити, що трохи помилилася в ньому або відвернула його від себе тим, що була занозою в дупі і зовсім не стала йому в нагоді, коли він переносив речі.

— Там є щось схоже на ванну кімнату, — повідомив він. — Можливо, тобі пощастить більше і ти знайдеш, як там вмикається світло.

В її погляді, спрямованому на нього, було лише бажання, але він швидко відвернувся. Неприємне здивування цим, стрес від переїзду, похмурість кімнати — і Петті просто вимкнула світло, лягла на те ганчір’я й дуже довго плакала, намагаючись робити це зовсім безшумно, доки її розчарування не потонуло в сні.

Наступного ранку вона прокинулася о шостій від жахливого сонячного світла, а потім провела пречудові довгі години, очікуючи, поки хоч хто-небудь у квартирі прокинеться, і тоді вона справді перетворилася на занозу в дупі. Той день став свідком найменшого прояву податливості за все її життя. Друзі в Герери були якісь недороблені у фізичному плані, і Петті відчула, ніби виросла ще на дюйм, бо аж ніяк не розуміла їх розмови про всю ту хіцівську культуру. Тричі вони давали їй шанс проявити себе, а після того стали демонстративно ігнорувати її; потім їй пощастило: вони пішли геть разом із Річардом, який повернувся вже сам із пончиками на сніданок.

— Я збираюся їм сьогодні допомогти з цією кімнатою, — поділився він. — Мене нудить від того, що в них там відбувається. А ти б не хотіла щось теж зробити, наприклад, пошліфувати?

— Я взагалі-то думала поїхати до озера чи ще кудись. Тобто тут так спекотно. Чи до музею сходити.

Він дуже серйозно на неї подивився.

— Ти хочеш до музею.

— Просто вибратися кудись та насолодитися містом.

— Ми можемо це зробити сьогодні. Грає «Мегезін». Ти їх знаєш?

— Ні, не знаю. Це хіба не очевидно?

— Щось ти не в гуморі. Ти просто хочеш поїхати звідси.

— Нічого я вже не хочу.

— Якщо ми допоможемо їм із прибиранням у цій кімнати, спатимеш сьогодні краще.

— Мені все одно. І шліфувати я нічого точно не хочу.

Кухня виглядала огидно, ніби конюшня, яку ніколи не чистили, і пахло там ніби в домі хворого на голову. Сидячи на кушетці, де сьогодні спав Річард, Петті намагалася читати одну з книжок, які прихопила з собою, сподіваючись вразити Річарда, — то був роман Хемінґвея, але ніяк не могла сконцентруватися через спеку, той жахливий запах, втому, клубок у горлі та альбоми «Мегезін», які грав на гітарі Річард. Коли їй стало зовсім нестерпно від спеки, вона пішла до кімнати, де Річард узявся до роботи, і сказала йому, що збирається погуляти.

Він був без сорочки, волосся в нього на грудях випрямилося від поту, що збігав його тілом.

— Це не кращий район для прогулянок, — зазначив він.

— То, може, підеш зі мною?

— Якщо тільки за годину.

— Ні, забудь, — сказала вона. — Я сама піду. А можна мені взяти якогось ключа від цього місця?

— Ти справді хочеш піти сама, на милицях?

— Так, ти ж не хочеш скласти мені компанію.

— Я сказав, що закінчу за годину і тоді піду із тобою.

— А я не хочу чекати годину.

— В такому разі, — відповів Річард, — ключ лежить на кухонному столі.

— Чому ти до мене такий жорстокий?

Він заплющив очі і, здавалося, порахував до десяти. Було очевидно, як сильно він ненавидить жінок та все, що вони кажуть.

— Чому б тобі не прийняти холодний душ? — запропонував він. — Почекай, поки я закінчу.

— Знаєш, вчора деякий час мені здавалося, що я тобі подобаюсь.

— А ти мені й подобаєшся. Я просто маю попрацювати тут трохи.

— Добре, — відповіла вона. — Працюй.

На вулиці вдень було навіть спекотніше, ніж у квартирі. Петті прогулювалася досить швидкою ходою, намагаючись зробити так, щоб оточуючі не помічали, як вона плаче, та удаючи, що вона знає, куди йти. Річка, до якої вона дійшла, була не такою жахливою, як їй здалося раніше, уночі: вона сильно заросла й забруднилась, але ніяк не виглядала зловісною чи всепоглинаючою. На іншому її боці був розташований мексиканський квартал, прикрашений фестонами — мабуть, вони чекали на якесь мексиканське свято або тільки-но його відсвяткували, а можливо, вони просто ніколи не знімають цих прикрас. Вона знайшла там такерію[62] з кондиціонером, де на неї всі витріщалися, але ніхто не чіплявся; там вона сіла й випила коли, після чого поринула у свою дівочу журбу. Вона всім тілом бажала Річарда, але десь у душі розуміла, що припустилася великої помилки, коли поїхала з ним: усе, що вона сподівалася отримати від нього й Чикаго, виявилося одною великою вигадкою, яка існувала виключно в її уяві. Фрази, які вона пам’ятала зі шкільної лави, типу Іо siento[63], hace mucho color[64] та ¿qué quiere la secora?[65], увесь час випливали з оточуючого гомону. Вона зібрала всю свою сміливість в кулак, замовила три тако, з апетитом з’їла їх і стала дивитися на численні автобуси, що проїжджали повз вікна, залишаючи за собою слід бруду, що блищав на сонці. Час спливав якось по-особливому, і зараз авторка, яка отримала, доволі багатий досвід нудних днів, може позначити його як «депресивний» (він був водночас нескінченним і до огидного швидким; повні до краю секунда за секундою, які складалися у беззмістовні години, одну за іншою). Врешті-решт, коли робочий день скінчився, в ресторанчику почали з’являтися компанії молодих робітників і приділяти їй забагато уваги, обговорюючи її muletas[66]; тому їй довелося піти.

До того моменту, як вона знайшла дорогу, сонце перетворилося на величезну помаранчеву сферу, яка висіла десь у кінці орієнтованих на схід і захід вулицях. Як вона зараз зізналася сама собі, її метою було погуляти так довго, щоб Річард почав хвилюватися за неї; але досягти цього їй аж ніяк не вдалося. Вдома нікого не було. Стіни її кімнати вже були майже закінчені, підлогу ретельно підметено, а її ліжко було акуратно застелено справжніми простирадлами й прикрашено подушками. На індіанському покривалі лежала записка від Річарда, написана малесенькими друкованими літерами; у ній була зазначена адреса клубу та дано вказівки, як туди дістатися. Також вона прочитала: «Попередження: я мав відвезти туди наших господарів».

Поки Петті вирішувала, чи варто взагалі виходити з дому, вона прилягла трошки й задрімала, а прокинулася вже багатьма годинами пізніше, зовсім розгублена, коли повернулися друзі Герери. Вона дострибала на одній нозі до вітальні й там дізналася від найнепривітнішого з них, того, що зустрів їх тоді вночі в самих трусах, що Річард пішов з усіма іншими і попрохав Петті не чекати його й лягати спати — він повернеться вчасно, щоб відвезти її до Нью-Йорка.

— Котра година? — запитала вона.

— Десь перша.

— Ночі?

Друг Герери пильно подивився на неї:

— Ні, ти що, сонця не бачиш?

— А де Річард?

— Він пішов кудись із дівчатами, з якими познайомився. Куди — не сказав.

Як уже було зазначено, Петті дуже погано розумілася на розрахунках відстані. Щоб приїхати до Вестчестера вчасно і встигнути піти з родиною на обід до «Могонк Маунтен Гаузу», вона та Річард мали б залишити Чикаго о п’ятій ранку. Вона проспала надто довго й прокинулася наступного ранку — погода була сіра й похмура, місто — чужим, ніби пора року навіть була іншою. Річард усе ще не з’явився. Вона поїла черствих пончиків і прочитала декілька сторінок Хемінґвея до одинадцятої години, а тоді вже навіть вона збагнула, що не встигне бути на місці вчасно.

Вона стиснула зуби й зателефонувала батькам — за їхній рахунок.

— Чикаго? — здивувалася Джойс. — Повірити не можу. Ти далеко від аеропорту? Зможеш придбати квиток на літак? Ми думали, ти вже ось-ось приїдеш... Та й батько хотів виїдати трохи раніше, сама знаєш, який рух на дорогах по вихідних.

— Я розгубилася, — сказала Петті. — Мені правда, правда дуже шкода.

— Ти зможеш приїхати хоча б завтра вранці? Наш святковий обід завжди переноситься на один день.

— Я дуже, дуже постараюся, — пообіцяла Петті.

На той момент Джойс брала участь у законодавчих зборах штату вже три роки. І якби вона у тій розмові не перерахувала усіх родичів та друзів родини, які приїхали тоді до «Могонка», щоб віддати данину цій чудовій річниці, не розписала у барвах приголомшливий захват, із яким брат та сестри Петті беруть участь у цьому родинному заході, не розповіла про те, як її приємно здивували вітання буквально з усіх кутків країни, — то, можливо, Петті й встигла б приїхати вчасно. Однак, за даних умов, її думки дивним чином заспокоїлися й сконцентрувалися, поки вона говорила з матір’ю. У Чикаго почався дрібний дощ; вітер доносив з вулиці прекрасні запахи охолодженого бетону та озера Мічиган і тріпав занавіски. Не відчуваючи недавнього обурення, Петті зазирнула до себе в душу новим, холодним поглядом і побачила, що ніхто не постраждає і не засмутиться, коли вона пропустить цю річницю. Більшу частину роботи було вже завершено. Вона побачила, що вже майже звільнилася від усього, але останній крок до свободи здавався їй просто жахливим; але жахливим не в поганому сенсі цього слова, якщо це взагалі можливо.

Петті сиділа біля вікна, вдихаючи запах дощу й спостерігаючи, як вітер колише траву та кущі на даху старої покинутої фабрики, коли раптом зателефонував Річард.

— Мені дуже шкода, — сказав він. — Я приїду за годину.

— Не поспішай, — відповіла Петті. — Вже запізно.

— Але ж та вечірка тільки завтра увечері!

— Ні, Річарде, то була не вечірка, а обід. Я мала бути там уже сьогодні. Сьогодні, о п’ятій годині.

— От лайно. Ти не жартуєш?

— А ти правда нічого не пам’ятаєш?

— Я щось трохи переплутав. Я дещо не виспався.

— Гаразд, уже все одно. Можеш не поспішати. Думаю, я поїду додому.

І саме додому вона й поїхала. Спустила сходами свою валізу, потім сама зійшла ними на милицях, спіймала таксі на Голстед-стрит, сіла в автобус компанії «Грейхаунд оф Америка», що прямував до Міннеаполіса, а звідти поїхала прямо до Гіббінга, де саме помирав у лютеранській лікарні Джин Берґланд. Було близько п’яти градусів тепла, порожні в цей пізній час вулиці передмістя Гіббінга потопали в зливі. Волтерові щоки були ще рум’яніші, ніж звичайно. І вже коли вони вийшли з вокзалу й сіли в тарантас його батька, весь пропахлий сигаретним димом та газом, на якому той працював, Петті обвила руками шию Волтера і потонула в поцілунку, помітивши, однак, що цілується він дуже добре.

Розділ 3: Матусині змагання

На той випадок, якщо по відношенню до батьків на ці сторінки прокралися скарги чи навіть відкриті звинувачення, авторка хотіла б висловити глибоку вдячність Джойс та Рею — принаймні за те, що вони ніколи не змушували її займатися мистецтвом, як це сталося з її сестрами. Той факт, що Джойс та Рей нехтували Петті, що спричинило їй багато болю в дитинстві, зараз виявляється все більшим і більшим проявом милосердя, бо коли вона дивиться на сестер, які зараз, у свої сорок років, живуть самі у Нью-Йорку, є надто ексцентричними та (або) вважають за необхідне шукати довгострокових стосунків, але, як і раніше, приймають фінансову допомогу від батьків, намагаючись досягти успіху в сфері мистецтва, яке, згідно з тим, у чому їх колись переконали, має стати їх долею, — то вона розуміє, що, врешті-решт, значно краще, коли тебе вважають нудною дурепою, ніж надзвичайною розумницею. І тому кожні маленькі прояви Творчості в Петті стають приємним сюрпризом, замість збентеження через їхню незначущість.

У молодому Волтері Петті більше за все подобалося те, як сильно він хотів, щоб вона перемогла. Там, де Елайза лише намагалася демонструвати слабкі та незадовільні ознаки підтримки, Волтер із повного самовіддачею проявляй ворожість до будь-кого (її батьків, брата чи сестер), хто її засмучував. А позаяк він був абсолютно чесним в усіх інших сферах життя, він виглядав дуже переконливо, коли критикував її родину й завжди активно підтримував її сумнівні програми боротьби з ними. Може, він і не був її ідеальним чоловіком, але був неперевершеним у своєму скаженому фанатизмі, якого вона іноді потребувала навіть більше за романтику.

Зараз легко зрозуміти, що Петті тоді слід було кілька років попрацювати на свою кар’єру, знайти себе в солідній сфері, не обов’язково пов’язаній зі спортом, позустрічатися ще з різними чоловіками й стати більш досвідченою, перш ніж взяти на себе тягар материнства. Але хоча Петті й скінчила кар’єру гравця міжуніверситетського рівня, в її голові ніби годинник цокав, вона ніби очікувала свистка на майданчику; і вона потребувала перемог, більше, ніж будь-коли. А перемогти вона могла — зробити найкращий кидок на шляху до поразки сестер та матері, — одружившись із кращим хлопцем у Міннесоті, оселитися в більшому, кращому та ще цікавішому будинку, ніж ті, в яких мешкали інші члени родини, народити купу дітлахів та у своєму материнстві зробити все, чого не зробила Джойс. І Волтер, незважаючи на свій відверто визнаний фемінізм та щорічно поновлюване асоційоване членство в клубі «Нульовий приріст населення», беззастережно прийняв її матримоніальний план, бо саме вона була його ідеалом жінки.

Вони одружилися за три тижні після того, як Петті закінчила коледж — майже за рік після того, як вона приїхала тоді автобусом до Гіббінга. Волтерова мати, Дороті, висловила здивування й несхвалення у своїй м’якій, обережній, та тим не менш упертій манері, що Петті дуже хотіла просто розписатися в суді округу Геппенін, не погоджуючись на відповідне весілля в її батьків у Вестчестері. Чи не краще буде, обережно запитала Дороті, хоча б запросити Емерсонів? Вона розуміла, що Петті не така вже й близька зі своєю родиною, але все одно, чи не стане вона потім жаліти про те, що не запросила їх на таку важливу подію у своєму житті? Петті намагалася в барвах змалювати Дороті картину того, яким буде її весілля у Вестчестері: близько двохсот близьких друзів Джойс та Рея; ті, хто зробив значні внески до політичної кампанії Джойс; тиск Джойc на Петті, щоб та обрала середню сестру подружкою нареченої і дозволила іншій сестрі станцювати перед початком церемонії; нескінченний потік шампанського, після якого Рей знову почне травити свої лесбійські жарти про Петтіних подруг з команди — у їхній присутності. У погляді Дороті з’явилося розуміння, можливо, навіть співчуття до Петті, чи смуток через те, що Петті така холодна й жорстка в питаннях щодо своєї родини. Хіба не можна, продовжувала вона наполягати, просто влаштувати скромну маленьку церемонію, в якій усе буде саме так, як того забажає Петті?

Далеко не останньою причиною того, що Петті уникала пишного весілля, був той факт, що Річард тоді став би дружкою Волтера. Її роздуми частково були зумовлені цими очевидними причинами, а також тим, що вона не могла позбавитися страху, уявляючи, що трапиться, коли Річард зустрінеться з її середньою сестрою (авторка нарешті зважилася назвати ім’я сестри — Ебіґейл). Було доволі неприємно бачити його з Елайзою; але коли б Петті побачила його з Ебіґейл, дізналася хоча б про одну їхню ніч, це просто добило б її. Можна й не казати, що вона про це Дороті ані пари з вуст, а лише зазначила, що взагалі не дуже полюбляє усілякі церемонії.

І все-таки як поступку Петті повезла Волтера познайомитися з родиною — навесні, перед самим одруженням. Авторці боляче визнавати, що вона дещо соромилася, коли представляла його родині, і що, мабуть, це було ще однією причиною того, що вона не хотіла церемонії. Вона кохала його (і досі по-справжньому кохає!) за ті риси характеру, які були дуже важливими виключно в їх особливому світі для двох, але були досить сумнівними для всіх, хто б подивився на них критично — а саме так дивилися на нього її сестри, особливо — Ебіґейл. Він нервово посміювався, часто червонів, поводився з нею дуже мило: ці його риси подобалися їй в усіх чоловіках. Вона навіть пишалася цим у ньому. Але темна її частина, яку могли бачити всі члени родини і яка завжди прокидалася в їх присутності, не могла не жалкувати, що він не височенний та не неймовірно крутий хлопець.

Джойс та Рей, треба віддати їм належне, відчули полегшення десь у глибині душі з приводу того, що Петті виявилася гетеросексуалкою (в глибині душі, бо Джойс була готова зіткнутися із жорстокою Іншою реальністю), і поводилися якнайкраще. Дізнавшись, що Волтер ніколи не бував у Нью-Йорку, вони ласкаво почали вихваляти своє місто й умовляти Петті повозити його по різних музеях, бо сама Джойс дуже зайнята в Олбані і зможе зустрітися з ними лише опівдні, щоб пообідати в одному із розхвалених газетою «Таймс» ресторанів, розташованому у районі СоХо, який тоді ще вважався небезпечним, але дивовижним місцем. Переживання Петті з приводу того, що батьки просто хочуть поглузувати з Волтера, переросли в інші переживання, тепер уже з приводу того, що Волтер стане на їхній бік і не помічатиме, якими нестерпними вони були до неї; запідозрить, що насправді проблема полягала в Петті, і втратить ту сліпу віру в її хорошість, на яку вона протягом цього року звикла так запекло покладатися.

Дякувати Господу, Ебіґейл, яка просто обожнювала шикарні ресторани і завжди наполягала, щоб принаймні на кількох обідах були присутні п’ять осіб, сьогодні не бажала нікуди йти. Оскільки вона й думки не припускала, що люди можуть зібратися не для того, аби послухати її, то тільки й могла, що базікати щось про світ нью-йоркського театру (який, за її визначенням, був нечесним, адже вона не просунулася в ньому вище, ніж та її несподівано отримана посада дублера); про свого «неохайного покидька» професора з Єля, з яким вона мала непереборні творчі розбіжності; про якусь подругу на ім’я Теммі, яка на власні кошти продюсує постановку «Ґедди Ґаблер»[67], і яка просто блискуче зіграла головну роль у цій п’єсі; про похмілля, регулювання орендної плати та неймовірні сексуальні оргії на трьох, які траплялися в їхньому світі; після останньої розповіді Рей, який пив один бокал за іншим, захотів почути кожну похітливу деталь. Під час останньої вечері у СоХо Петті вже настільки стомилась від спроб Ебіґейл потрапити в центр уваги, яка мала б дістатися виключно Волтеру (той, як завжди, дуже люб’язно слухав кожне слово Ебіґейл), що просто відкрито наказала їй стулити пельку і дати змогу іншим щось промовити. Повисла незручна тиша, яку порушував тільки стук столових приборів. Потім Петті, показавши жестами, ніби дістає воду з колодязя, запропонувала Волтерові, щоб він розповів про себе. Це було непередбачливою помилкою, бо Волтер завжди дуже пристрасно обговорював державну Політику, але не знав, що насправді являють собою політики, — тому він вирішив, що члену законодавчих зборів буде цікаво почути його ідеї.

Він запитав Джойс, чи чула вона про так званий Римський клуб[68]. Джойс визнала, що не чула. Волтер пояснив, що Римський клуб (одного з членів якого він запрошував до Макалестера з лекцією два роки тому) присвятив свою роботу дослідженню меж зростання. Пануюча економічна теорія, як марксистська система, так і система вільного ринку, казав Волтер, приймає як належне, що економічне зростання — це завжди позитивний фактор. Приріст ВВП на один чи два відсотки вважається незначним, а розмір приросту населення на один відсоток — це взагалі чудово, але все ж, казав він, якщо прорахувати на сотню років уперед, яку конкретно кількість несуть у собі ці відсотки, то ми отримаємо світове населення у вісімнадцять мільярд дів та світове споживання енергії в десять разів більше, ніж сьогодні. А коли прорахувати згідно з такими самими відсотками ще на одну сотню років, то ми отримаємо й зовсім неймовірні цифри. Тому Римський клуб шукає більш раціональні та гуманні засоби обмежити це зростання, яке просто знищить планету і заморить усіх жителів Землі голодом або змусить їх перебити одне одного.

— Римський клуб, — протягнула Ебіґейл. — Це щось на кшталт італійського клубу «Плейбоя»?

— Ні, — дуже спокійно відповів Волтер. — Це — група людей, які клопочуться про нашу неуважність щодо зростання зазначених факторів. Тобто всі просто поглинені цим зростанням; але ж коли замислитись саме над цим питанням, то зрозумієш: для дорослого організму будь-яке зростання — це майже рак, так? Тому існує таке угруповання інтелектуалів та філантропів, яке намагається вийти за межі нашого вузького бачення і вплинути на державну політику вищого рівня, як у Європі, так і в Західній півкулі.

— Римські кролики, — гнула своє Ебіґейл.

— Д-Жопа[69], Меріленд, — почав удавати гротескний італійський акцент Рей.

Джойс гучно прочистила горло. Еп famille — коли Рей починав верзти вульгарні дурниці через велику кількість випитого вина, вона просто попинала у свої особисті мрії, але зараз, у присутності її майбутнього зятя, вона не могла не засоромитися.

— Волтер каже цікаві речі, — зазначила вона. — Я не дуже добре знаюся на цьому питанні... чи цьому клубі. Але ця перспектива, звичайно, дуже реальна в сьогоднішній світовій ситуації.

Волтер, не звертаючи уваги на активну жестикуляцію Петті — вона зі злісним виглядом проводила ребром долоні по шиї, — продовжив гнути свою лінію.

— Головна причина того, навіщо нам потрібен Римський клуб, — сказав він, — це раціональна розмова про те, що зростання має починатися за межами звичайного політичного процесу. Ймовірно, ви й самі про це знаєте, Джойс. Якщо ви хочете, щоб вас обрали, то не можна навіть згадувати про уповільнення рівня зростання, не кажучи вже про його зупинення чи навіть зменшення. Це справжня політична отрута.

— І це ще м’яко сказано, — Джойс сухо засміялася.

— Але хтось має говорити про це, намагаючись вплинути на світову політику, бо інакше ми просто вб’ємо планету. І ми тільки програємо від нашого розмноження.

— Кажучи про програш, татку, — встряла Ебіґейл, — ця пляшка тільки для тебе чи нам теж можна трохи?

— Зараз іще замовимо, — пообіцяв Рей.

— Мені здається, вже досить, — заперечила Джойс.

Рей підняв руку в заспокійливому жесті:

— Джойс, не переймайся, просто заспокойся. Нам тут весело!

Петті, розтягнувши губи у неприродній посмішці, роздивлялася інші гламурні та плутократичні компанії за іншими столиками в приємно тьмяному світлі ресторану. Авжеж, не було в світі кращого місця, ніж Нью-Йорк. І цей факт складав основу задоволення собою її родини, був причиною відрази до всіх інших міст та підставою для того, щоб мудрування дорослих дарувало їм право поводитися по-дитячому. Сам факт того, що Петті сиділа в тому ресторані, означав зіткнення із силою, яку вона ніколи не мала жодних шансів побороти. Її родина була прив’язана до Нью-Йорка та не могла й з місця зрушити. Тому єдиним варіантом для Петті було ніколи не повертатися сюди і просто забути про саме існування таких сцен у ресторані.

— Ти не любиш вина, як я бачу, — зауважив Рей Волтерові.

— Якби я захотів, то полюбив би, — відповів Волтер.

— Це дуже добре «Амароне»[70], скуштуй хоч трошки.

— Ні, дякую.

— Упевнений? — Рей простягнув пляшку Волтеру.

— Так, він упевнений! — закричала Петті. — Він повторює, що не хоче, кожного вечора протягом останніх чотирьох днів! Чули? Рей! Не всі хочуть напиватися й викликати в оточуючих відразу та злість. Дехто просто насолоджується дорослою розмовою замість того, щоб травити сексуально стурбовані жарти другу годину поспіль.

Рей посміхнувся, ніби вона здалася йому смішною. Джойс одягла окуляри, щоб краще роздивитися десерти в меню. Волтер, у свою чергу, почервонів, а Ебіґейл насупилася, вся затрусилася й запитала:

— «Рей»? «Рей»?! Ми тепер звемо його «Рей»?

Наступного ранку Джойс тремтливим голосом сказала Петті:

— Волтер набагато — не знаю, чи це слово доречне — консервативніший, чи щось у такому роді, хоча не впевнена, що це слово можна використовувати в контексті демократичного процесу, коли влада іде від самих людей, і загального добробуту, тобто він не зовсім автократ, але, певною мірою, так, майже консервативний — набагато консервативніший, ніж я очікувала.

Двома місяцями пізніше, на випускному Петті, Рей із тихим іржанням повідомив їй:

І вже в аеропорту Лагардіа Петті, ридаючи, заявила Волтеру:

— Ненавиджу свою родину!

А Волтер сміливо відповів:

— У нас буде власна родина!

Бідолашний Волтер. Спочатку він відмовився від своїх мрій про гру в кіно або режисерство через фінансові обов’язки перед батьками, але коли його батько звільнив його від них — померши, — то зійшовся з Петті, полишив свої прагнення до спасіння планети і пішов працювати до «ЗМ», щоб Петті могла жити в чудовому старовинному будинку й сидіти вдома з дітьми. Все це відбулося майже без жодних розмов. Він був у захваті від планів, від яких була в захваті Петті, тому поклав себе на оновлення того будинку та захист її від власної родини. І так тривало довгі роки — до того, як Петті не почала розчаровувати його, — поки він не почав вибачати всім останнім Емерсонам та наполягати на тому, що вона була щасливим представником цієї родини, який зумів вирватися з цього зачарованого кола і розповісти про це всім останнім. Він сказав тоді, що Ебіґейл, яка лишилася осторонь життя, щоб і далі доїдати чужі залишки емоційної поживи на острові великого дефіциту (острів Манхеттен!), можна вибачити за те, що вона хоче завжди бути в центрі уваги, намагаючись таким чином хоч трохи поживитися. Він також сказав, що Петті має співчувати своїм брату та сестрам, а не винити їх за те, що їм не вистачило сил або ж удачі вирватися звідти; за те, що вони такі голодні до щастя. Але все це сталося значно пізніше. У перші роки їхнього спільного життя він був так шалено закоханий в Петті, що не вірив у те, що вона може робити щось неправильно. То були справді гарні роки.

Власні честолюбні пориви Волтера не були спрямовані на родину. Він виграв цю гру ще до того, як зустрівся із Петті. За столом для покеру родини Берґланд він мав усі козирі, за винятком, мабуть, краси та легкості спілкування з жінками (цей козир мав його старший брат, який зараз саме втретє одружився з молодою жінкою, яка тяжко працювала, щоб підтримувати його фінансово). Волтер не лише знав про Римський клуб, читав серйозні романи та полюбляв Ігоря Стравінського: він також міг приварити трубу, виконати теслярську роботу, розрізняти птахів за їхнім співом, а ще дуже добре піклуватися про проблемних жінок. Він дійсно був найкращим у своїй родині, а тому часто дозволяв собі приїздити, щоб допомагати іншим.

— Здається, зараз ти побачиш місце, де я зростав, — сказав він Петті, коли вони вийшли з гіббінзької автостанції, після того як вона перервала свою подорож із Річардом. Вони сиділи у «Форді Краун Вікторіа» його батька, вікна якого вкрилися випотиною від їхнього гарячого й важкого дихання.

— Хочу побачити твою кімнату, — відповіла Петті. — Хочу побачити все. Мені здається, ти просто чудовий!

Почувши це, він знову злився з нею в поцілунку, а потім знову відчув нервовість.

— Як би там не було, — заявив він, — мені все ще незручно привести тебе додому.

— Не соромся. Ти б бачив мій дім! Це ж просто шоу потвор.

— Так, гаразд, але в мене нічого цікавого немає. Тільки занедбаний «Залізний Пояс».

— Добре, ходімо. Хочу все побачити. Хочу спати разом із тобою.

— Звучить чудово, — відповів він. — Але моя мама може з цим не погодитися.

— Я хочу спати просто поряд. А потім хочу поснідати разом.

— Це легко влаштувати.

Насправді ця сцена в «Сосновому шепоті» трохи протверезила Петті, її навіть відвідала тінь сумніву щодо того, що вона накоїла, приїхавши до Гіббінга; тепер її незалежний настрій, у якому вона втекла до хлопця, який фізично не міг зробити для неї того, що відмовився зробити його кращий друг, — тепер цей настрій почав руйнуватися. Мотель зовні виглядав не так уже й погано, на парковці стояло лише кілька машин, але їхня квартира, яка була розташована позаду контори, й близько не нагадувала Вестчестер. На цьому фоні вона яскраво, як ніколи, побачила цілий світ привілеїв, її власних привілеїв жительки передмістя; вона раптом відчула тугу за батьківщиною. Старі килими вкривали підлогу, що відчутно кренилася в бік струмка, який протікав позаду будівлі. У центрі зони вітальні-столової стояла зубчата керамічна попільниця розміром з покришку; до неї легко, просто з дивана, міг докинути недопалки Джин Берґланд, який сидів там і читав журнали про риболовлю та мисливство і дивився по телевізору всі програми, які тільки здатна була вловити мотельна антена зі станцій міст-близнюків та Дулута (вона стояла на сосні без верхівки, за полем фільтрації, як Петті побачила наступного ранку). Маленька спальня Волтера, яку він колись ділив із молодшим братом, розташовувалась у самому низу схилу, і в ній було завжди сиро через випаровування з річки. Просто посеред килимового покриття пролягали залишки клею з липкої стрічки, яку Волтер наліпив туди в дитинстві, аби окреслити власний простір. Особиста власність із його голодного дитинства все ще лежала в купі біля дальньої стіни: бойскаутські посібники та нагороди, повний набір скорочених біографій американських президентів, часткове зібрання томів енциклопедії «Ворлд Бук», скелети якихось тваринок, порожній акваріум, колекції монет та марок, науковий термометр-барометр із дротами, що виходили на вулицю через вікно. На пожолоблених дверях висів жовтий саморобний знак «Палити Заборонено!», накарябаний червоною крейдою, причому «П» та «З» були написані нетвердими, але точно великими літерами, аби підкреслити всю серйозність такого заклику.

— Мій перший акт незгоди, — заявив Волтер.

— Скільки тобі було тоді? — запитала Петті.

— Не пам’ятаю. Мабуть, десь десять. У мого молодшого брата була астма.

На вулиці почалася злива. Дороті вже пішла спати до своєї кімнати, але Волтера та Петті мучила хтивість. Він показав їй «дім», який спорудив для нього батько, де на стіні висіло вражаюче чучело судака; також там була барна стійка з березової фанери, із якою він сам допомагав батькові. До недавнього часу, коли його поклали до лікарні, Джин багато палив та пив за цією стійкою довгими вечорами, чекаючи, доки його друзі повернуться з роботи й складуть йому компанію.

— Ось такий я, — сказав Волтер. — Тут я народився.

— Мені тут подобається.

— Не знаю точно, що ти маєш на увазі, але мені дуже приємно.

— Просто я від тебе у захваті.

— Це добре. Напевно, — він підійшов до дошки з ключами. — Як тобі номер 21?

— Гарний номер?

— Такий, як усі інші.

— Мені двадцять один рік. Тож підходить просто ідеально.

У тому номері всі поверхні були застарілі й витерті, бо замість оновлення десятиліттями зазнавали лише ретельного миття. Сирість була помітна, але не так, щоб дуже. Ліжка були низькі, стандартного розміру, не двоспальні.

— Можеш не залишатися тут, коли не хочеш, — сказав Волтер, ставлячи на підлогу її сумку. — Я можу відвезти тебе на вокзал уранці.

— Ні! Все гаразд. Я ж сюди не на відпочинок приїхала. Я хочу бачити тебе й чимось допомагати.

— Добре. Я просто переймався через те, що я тобі, мабуть, не пара.

— Про це не турбуйся.

— Та ні, не можу.

Петті потягла його за собою на ліжко й спробувала заспокоїти його своїм тілом. Але сумніви Волтера повернулися досить швидко. Він випростався й запитав, нащо вона поїхала з Річардом. Вона всім серцем сподівалася, що цього питання він ніколи не поставить.

— Не знаю, — відповіла вона. — Мабуть, хотіла дізнатися, що таке подібна подорож.

— Хм.

— Окрім цього, я мала подумати. Це єдине пояснення, яке в мене є. Мені потрібно було дещо дізнатися. Я дізналася, чого хотіла, і ось я тут.

— І що ж ти дізналася?

— Я дізналася, де я хочу бути і з ким.

— Досить швидко.

— То була дурна помилка, — сказала Петті. — Він так дивно дивиться на людей, ну ти й сам знаєш. Людям потрібний певний час, щоб розібратися в усьому, в своїх бажаннях. Будь ласка, не вини мене за це.

— Я просто вражений, що ти так швидко в цьому розібралася.

Їй раптом захотілося заплакати, й вона так і зробила, і Волтер на деякий час перетворився на її звичне «заспокійливе».

— Він був грубий зі мною, — лепетала Петті крізь сльози. — А ти — зовсім не такий. І мені так сильно, так сильно був потрібний хтось зовсім не такий! Ти можеш бути знову милим?

— Можу, — відповів Волтер і погладив її по голові.

— Присягаюся, ти не пошкодуєш.

Саме так вона і сказала, із жалем визнає авторка.

В авторки є ще один дуже яскравий спогад: після цих її слів Волтер міцно схопив її за плечі, перевернув її на спину, грізно навис над нею, розсунувши їй ноги, подивився на неї із зовсім незнайомим їй виразом обличчя. То була лють, і вона пасувала йому. Ніби завіса піднялась і відкрила вид на щось прекрасне та чоловіче.

— Це не через тебе, — заявив він. — Зрозуміла? Я люблю кожну твою клітинку. Кожен дюйм. Кожен! З тієї самої миті, як побачив тебе. Зрозуміла?

— Зрозуміла, — кивнула вона. — Тобто дякую. Я взагалі здогадувалась, але все одно чути це дуже приємно.

Але він іще не закінчив.

— Ти розумієш, що в мене... в мене... — Волтер підшукував потрібне слово. — Проблема. З Річардом. У мене проблема.

— Яка саме?

— Я йому не довіряю. Я люблю його, але не довіряю.

— Господи, — здивувалась Петті, — ти можеш йому повністю вірити. Я точно знаю, що він піклується про тебе. Він завжди неймовірно захищає тебе.

— Не завжди.

— Ну, саме так він поводився зі мною. Невже ти не усвідомлюєш, як він тебе обожнює?

Волтер розлючено подивився на неї:

— Тоді чому ти поїхала з ним? Чому він був у Чикаго з тобою? Якого біса? Нічого не розумію!

Почувши від нього «біс» та побачивши, як він шокований власного люттю, вона знову розплакалась.

— Господи, будь ласка, Господи, — благала Петті. — Я тут, гаразд? Я тут, із тобою! У Чикаго нічого не сталося. Справді нічого.

Вона присунулася до нього, притулилася до його стегон. Але замість того, щоб торкнутися її грудей чи стягнути з неї джинси, як напевно зробив би на його місці Річард, він підвівся й почав ходити кімнатою.

— Не впевнений, що це так, — бурмотів він. — Знаєш, я не дурний. У мене є очі та вуха, я зовсім не дурний. І я справді не знаю, що робити зараз.

Петті відчула полегшення, дізнавшись, що він не перебуває в омані щодо Річарда; але також відчувала, що вже не знає, як іще заспокоїти Волтера. Тому вона просто лежала в ліжку, слухаючи стук дощу по даху й усвідомлюючи, що цієї сцени ніколи б не трапилося, якби вона не опинилася тоді в машині Річарда; усвідомлюючи, що вона заслужила певне покарання. Але важко було не уявляти інші, кращі варіанти розвитку подій. Це все було таким чудовим передчуттям нічних сцен майбутніх років: прекрасний гнів Волтера не призвів до жодних наслідків, поки вона плакала, потім він покарав її і попросив вибачення за те, що покарав, кажучи, що вони обоє дуже втомилися і вже дуже пізно, та так насправді й було: було вже не стільки пізно, скільки рано.

— Я піду до ванної, — врешті-решт сказала вона.

Він сидів на іншому ліжку, сховавши обличчя в долонях.

— Вибач, — повторив він. — Це правда не через тебе.

— Взагалі, знаєш що? Мені не дуже приємно продовжувати слухати про це!

— Вибач. Віриш чи ні, але це комплімент.

— І взагалі, простого «вибач» для мене недостатньо.

Не віднімаючи рук від обличчя, він запитав, чи їй потрібна допомога з ванною.

— Усе гаразд, — заявила вона, хоча їй насправді було дещо складно упоратися з ванною із перев’язаною ногою зі скобами, яку не можна було мочити. За півгодини, коли вона вийшла з ванної, вдягнена в піжаму, Волтер сидів на тому ж місці, у тій самій позі. Петті стала перед ним, дивлячись зверху на його світлі кучері та вузькі плечі.

— Слухай, Волтере, — почала вона. — Я можу поїхати вранці, якщо ти цього хочеш. Але зараз мені потрібно трохи поспати. І тобі теж.

Він кивнув.

— Вибач, що я поїхала до Чикаго з Річардом. Це була моя ідея, не його. Вини мене, а не його. Але зараз ти змушуєш мене почуватися шматком лайна.

Він знову кивнув і підвівся.

— Поцілуєш мене на ніч? — запитала вона.

Він поцілував, і це виявилося краще, ніж сперечатися, настільки краще, що вже дуже скоро вони опинилися під ковдрою й вимкнули лампу. Крізь занавіски вже пробивалося сонячне світло — світанок у травні на півночі країни дуже ранній.

— Я майже нічого не знаю про секс, — визнав Волтер.

— Ну, — зазначила Петті, — нічого складного в ньому немає.

І так почалися найщасливіші роки їхнього життя. А для Волтера то були взагалі напрочуд гарні роки. Він нарешті дістав дівчину, про яку мріяв, дівчину, яка б могла поїхати з Річардом, але натомість обрала його, а ще за три дні після тієї події його битва з батьком, яка тривала все життя, завершилася в лютеранській лікарні смертю останнього (смерть була для батька кращим виходом). Того ранку Петті прийшла до лікарні разом із Волтером та Дороті і так розчулилася, дивлячись на їхні сльози, що й сама трошки поплакала; а коли вони поїхали назад до мотелю, майже в повній тиші, вона й зовсім відчула себе ніби вже зарученою.

На парковці мотелю, після того як Дороті пішла до своєї кімнати, щоб трохи перепочити, Петті побачила, як Волтер робить дещо дивне. Він бігав вистрибцем з одного кінця парковки до іншого, розвертався, спираючись лише на пальці ніг, а потім біг нову дистанцію. То був дивовижний чистий ранок, віяв сильний північний вітерець, а сосни навколо струмка й справді шепотіли, як у романах. Завершивши один із таких спринтів, Волтер розвернувся спиною до Петті й побіг сімдесят третьою трасою вниз, щез із очей і зник десь на годину.

Наступного дня у потоці світла в номері 21, де вікна були відчинені, а вітер тріпав старенькі занавіски, вони сміялися, плакали, із задоволенням займалися сексом — такі поважливі, такі невинні, як зараз із тугою та жалем згадує авторка, — а потім знову плакали, знову кохалися, лежали поряд, притулившись одне до одного спітнілими тілами, сповнені щастя, й слухали шепіт сосен. Петті почувалася так, ніби прийняла якийсь потужний наркотик, дія котрого ніяк не могла припинитися, або ніби бачить неймовірно яскравий сон, від якого не може прокинутися; але кожної миті вона згадувала, що це не наркотик, це не сон — це просто життя, її життя, де є тільки теперішнє, ніякого минулого; це лише романтика, хоча й не така, як вона уявляла. Бо номер 21! Чи могла б вона уявити номер 21? Така чиста, мила, трохи старовинна кімната, і Волтер — такий само чистий, милий та трохи старовинний. Їй був двадцять один рік, і вона відчувала свою молодість у чистому, сильному вітрі, що віяв з боку Канади. Своє власне почуття вічності.

Більше чотирьохсот чоловік прийшло на похорон Волтерового батька. І Петті пишалася ним, хоча й ніколи його не знала (якщо хочеш великий похорон, маєш померти молодим). Джин завжди був дуже гостинним, йому подобалося рибалити, охотитись та зависати зі своїми друзями, більшість із яких були Ветеранами, котрим не пощастило отримати тарну освіту, які стали алкоголіками й одружилися із жінками, котрі більше надій, мрій та почуттів мають до свого середнього сина, ніж до них самих. Волтер ніяк не міг пробачити Джину те, що він змушував Дороті так тяжко працювати у мотелі, але, чесно кажучи, на думку авторки, хоча Дороті й була неймовірно мила, вона напевно була справжньою, типовою мученицею. Поминальний банкет у лютеранському залі став місцем повного занурення Петті в прискорений курс знайомства з великою родиною Волтера, дегустації кексів та непосильних спроб бачити в усьому щось хороше. Там були всі п’ятеро братів та сестер Дороті, що залишилися в живих; старший брат Волтера, який тільки-но вийшов з в’язниці й прибув з по-розпусному гарною (першою) дружиною та їхніми двома дітками; прийшов також і його молодший брат, мовчазний, вдягнений в армійську уніформу. І єдиною важливою людиною, хто не прийшов, виявився Річард.

Волтер телефонував йому, авжеж, щоб повідомити новину, хоча навіть це далося йому нелегко, бо для цього було необхідно знайти невловимого басиста Гереру в Міннеаполісі. Річард щойно приїхав до Гобокена, штат Нью-Джерсі. Висловивши свої співчуття по телефону, він сказав, що зараз на мілині й не зможе приїхати на похорон. Волтер переконав його, ще не має нічого проти, але потім — протягом кількох наступних років — дорікав Річардові за те, що той не доклав жодних зусиль, та це було зовсім нечесно за умови, що Волтер уже потайки ненавидів Річарда і взагалі не хотів бачити його на похороні. Але Петті знала, що краще йому на це не вказувати.

Коли, роком пізніше, вони поїхали до Нью-Йорка, вона запропонувала, щоб Волтер зв’язався з Річардом і провів з ним хоч якийсь час; але Волтер нагадав їй про те, що протягом останніх місяців телефонував Річарду двічі, хоча сам Річард про нього не згадував зовсім. Тоді Петті сказала: «Але ж він твій найкращий друг», на що Волтер відповів: «Ні, мій найкращий друг — це ти!», а Петті продовжила: «Ну, він твій найкращий друг-хлопець, ти маєш іноді бачитися з ним». Але Волтер наполягав на тому, що так було завжди — що це Річард завжди був потрібен йому, а не навпаки; то було балансування на межі війни, змагання, в якому не можна було мигнути першим чи виказати потребу в спілкуванні — та він уже втомився від цього. Він сказав, що це вже не вперше Річард зникає. Якщо він усе ще хоче бути моїм другом, заявив Волтер, то хоча б раз потурбувався й набрав номер друга. І хоча Петті й підозрювала, що Річард ще трохи переймався через епізод у Чикаго і просто не хотів втручатися в затишне сімейне щастя Волтера, а також, що можна змусити Волтера дати Річарду зрозуміти, що його все ще раді бачити, але краще, вона знала, не підштовхувати його до цього.

У тому, що Елайза підозрювала якесь кохання між Волтером та Річардом, авторка вбачає відносини між братами. Одного дня Волтер переріс такі стосунки, коли старший брат сидів на ньому верхи й мутузив, а сам Волтер, у свою чергу, сидів верхи на молодшому братові й мутузив його; у його власній родині йому стало бракувати духу змагань. Йому став потрібний ще один братик, щоб його любити, ненавидіти й змагатися з ним. Та вічними тортурами, як зараз розумів авторка, стало для Волтера питання, ким є для нього Річард: молодшим братом чи старшим, нетямою чи героєм, улюбленим, хоча й трохи хворим на голову, другом чи небезпечним суперником.

Волтер полюбив Річарда, як і Петті, з першого погляду. Це трапилося першого ж вечора в Макалестері, після того як батько підкинув його до гуртожитку, а сам поїхав додому, до Гіббінга, де у вітальні на нього чекала пляшка «Канедіен Клаб»[71]. Волтер надіслав Річарду милого листа ще влітку, скориставшись адресою, що її повідомив йому розпорядник гуртожитку; але Річард на нього не відповів. На одному з ліжок у кімнаті лежав футляр з-під гітари, картонна коробка та рюкзак. Волтер побачив власника цього невеличкого скарбу Лише після вечері, на загальному зборі в холі гуртожитку. Цей момент він потім багато разів описував Петті; розповідав, як побачив хлопця, який стояв у кутку окремо від усіх і Від якого очей не можна було відвести; дуже високого хлопця з прищами та зачіскою в єврейсько-африканському стилі, одягненого у футболку із зображенням Іґґі Попа, — він був зовсім не схожий на інших першокурсників: не реготав, навіть не посміхався ввічливо, коли їхній комендант натужно жартував. Сам Волтер завжди жалів людей, які намагалися бути смішними, і завжди сміявся, щоб винагородити їхні зусилля; і все одно відразу ж зрозумів, що хоче подружитися з цим високим похмурим хлопцем. Він сподівався, що саме він і є його сусідом, — так і трапилося.

Як не дивно, Річарду він теж сподобався. Все почалося з примхи долі, за якою Волтер приїхав із міста, де народився Боб Ділан[72]. Повернувшись до кімнати після зборів, Річард закидав його питаннями про Гіббінг, питав, яке це місто та чи знайомий Волтер будь з ким із Ціммерманів. Волтер пояснив, що мотель його батьків розташований за кілька миль від міста, але Річард виявився у захваті від самого мотелю, як і від того, що Волтер, незважаючи на п’яницю-батька, отримав повну стипендію. Річард сказав, що не відповів на листа Волтера, бо його батько помер від раку легенів за п’ять тижнів до того. Він також додав, що Боб Ділан був справжнім покидьком, таким покидьком у чистому вигляді, що він і сам вирішив стати таким самим, і тому уявляв, що в Гіббінгу повно-повнісінько таких покидьків. Але постійно червоніючий Волтер, який сидів перед ним у кімнаті гуртожитку, жадібно слухаючи кожне його слово й намагаючись справити на нього враження, цілком спростовував його теорію.

Уже тієї першої ночі Річард зробив декілька зауважень щодо дівчат, які Волтер так і не зміг забути. Він заявив, що дуже неприємно здивований величезною кількістю товстушок у Макалестері. Повідомив, що прогулювався вулицею тут поблизу, намагаючись придивитись, де тут зависають ґарненькі місцеві чікси. Відзначив, що його просто приголомшило те, скільки людей посміхнулися йому й привіталися. Навіть гарненькі чікси посміхалися й віталися. Чи у Гіббінгу все так само? Зазначив, що на похороні батька познайомився з гарячою кузиною, якій, на жаль, лише тринадцять і яка зараз надсилає йому листи та описує свій досвід у мастурбації. І хоча Волтера ніколи не треба було підштовхувати до повної відмови спілкуватися з жінками, авторка не може не думати про різноспрямоване прагнення позмагатися зі своїми братами та про одержимість Річарда у цьому питанні, що, можливо, й змусило Волтера ніколи навіть не намагатися змагатися з Річардом саме на цій біговій доріжці.

Важливий факт: Річард зовсім не підтримував стосунків з матір’ю. Вона навіть не з’явилась на похорон його батька. Як Річард сам розповідав Петті (значно пізніше), мама його була дещо нестабільною особою, яка поступово вдарилася у релігію, але трапилося це вже після того, як вона перетворила на пекло життя хлопця, від якого завагітніла у дев’ятнадцять років. Батько Річарда грав на саксофоні й був представником богеми в Грінвіч-Віллідж[73]. Мама була високою бунтівною «білою, кісткою»[74] з хорошої родини, але із поганим самоконтролем. Після чотирьох бурхливих років пияцтва та низки зрад вона повісила на містера Катца обов’язок виховувати їхнього сина (спочатку у Віллідж, а потім — в Йонкерс), а сама поїхала до Каліфорнії, де знайшла Ісуса й народила ще чотирьох дітей. Містер Катц полишив музику, але — на жаль — не алкоголь. Урешті-решт, він опинився на посаді поштового службовця і ніколи більше не одружувався; хоча, слід зазначити, його численні молоденькі подружки, яких було чимало, поки його зовсім не зруйнувала випивка, насправді не сприяли компенсації материнської уваги, яка так була потрібна Річардові. Одна з них обікрала їхній дім, а потім зникла; інша позбавила Річарда невинності, поки «наглядала» за ним. Незабаром після того містер Катц відіслав Річарда на літо до матері та її нової родини, але хлопець протримався там лише тиждень. У перший же день у Каліфорнії вся родина зібралася навколо нього і всі взялися за руки, аби подякувати Богові за те, що він дістався до них цілим і неушкодженим; потім усе ставало тільки гірше.

Батьки Волтера, які не дуже часто ходили до церкви, радо привітали високого на зріст сироту в своєму домі. Дороті була в особливому захваті від Річарда — можливо, навіть трошки, у своєму стилі, тобто дуже обережно, закохалась у нього — і завжди запрошувала його на канікули до Гіббінга. А Річарда й запрошувати сильно не треба було — йому більше нікуди було йти. Він вразив Джина своїм інтересом до стрільби з рушниці та ще більше тим, що не поводився пихато, бо Джин дуже боявся, що Волтер зв’яжеться саме з такою особою; Дороті ж у ньому подобалося те, що він охоче брався до домашньої роботи. Як уже зазначалося, Річард дуже хотів (хоча і з мінливим успіхом) бути гарною людиною, тому сумлінно намагався поводитися ввічливо з усіма оточуючими, як то робила Дороті, котру він вважав Хорошою з великої літери. Його манера поведінки з нею, коли він, наприклад, розпитував її про звичайнісіньку запіканку, яку вона приготувала, або розпитував, де вона взяла цей рецепт чи хто навчив її готувати таку збалансовану їжу, кожного разу вражала Волтера своєю несправжністю та принизливістю, бо шанси на те, що Річард колись придбає всі інгредієнти і сам приготує ту запіканку, були дуже малі; а одразу після того, як Дороті виходила з кімнати, він показував своє справжнє обличчя. Але Волтер продовжував змагатися з ним — хоча, можливо, він і не мав такого шаленого успіху в місцевих чікс, його здатність слухати жінок із щирою увагою утворювала для нього власну бігову доріжку, і там він точно був першим. Тому авторка вважає себе надійнішим, ніж Волтер, експертом стосовно щирості поваги Річарда до «хорошості».

Але була-таки в Річарда одна риса, яка, безперечно, викликала захоплення, — його жага стати кращим і заповнити пустоту, яка утворилася через брак батьківської уваги. В дитинстві він жив музикою та книгами, які обирав на власний, особливий смак, а у Волтері його в тому числі приваблювали інтелект та моральні принципи. Річард був дуже начитаним у певних сферах (французький екзистенціалізм, латиноамериканська література), але йому бракувало методу, бракувало системності, і він щиро благоговів перед інтелектуальною сфокусованістю Волтера. Хоча він завжди виказував повагу Волтерові тим, що ніколи не поводився з ним надмірно ввічливо — це він беріг виключно для тих, кого вважав хорошими, — йому подобалося слухати ідеї Волтера й вимагати, щоб той докладно пояснював свої оригінальні політичні переконання.

Авторка підозрює, що в цьому змаганні Річард мав дуже важливу перевагу, бо дружив із непопулярним хлопцем із півночі країни. Це дозволяло йому відмежуватися від тих хіпстерів у Макалестері, які приїхали з більш привілейованих місць. Річард зневажав їх (у тому числі — дівчат, хоча це не означало, що він не спав із ними, коли мав таку можливість) так само сильно, як самі хіпстери зневажали таких, як Волтер. Визначною подією для них став документальний фільм про Боба Ділана «Не дивися назад», який Петті дещо пізніше випадково взяла в прокаті й подивилася разом із Волтером, коли діти були зовсім малі, — тому вона бачила ту відому сцену, в якій Ділан затьмарив і принизив Донована на лондонській вечірці для крутих виключно заради того, щоб насолодитися лаврами крутого покидька. Хоча Волтер і співчував Доновану — і жалів себе через те, що більше хотів би бути схожим саме на нього, а не на Ділана, — Петті знайшла цю сцену захоплюючою. Як її вразив цей неприкритий дух змагання в Ділані! Вона висловила своє відношення так: «Погодьтеся, смак перемоги дуже солодкий». Ця сцена допомогла їй зрозуміти, чому Річард віддавав перевагу компанії немузикального Волтера, а не хіпстерів.

Інтелектуально Волтер, звичайно, був старшим братом, а Річард — ніби його учнем. Але для Річарда його розум, як і доброта, був лише ще одним стимулом позмагатися. Саме це мав на увазі Волтер, коли казав, що не довіряє своєму другу. Він не міг позбавитися відчуття, що Річард приховує щось від нього; що в нього є темний бік, який завжди проявлявся вночі, щоб задовольнити потреби, яких Волтер не розумів; що йому подобалося дружити з Волтером лише доти, доки обидва усвідомлювали, що саме Річард головний. Річард ставав особливо ненадійним, коли в кадрі з’являлася дівчина, і Волтер тоді обурювався на них, бо вона, хоч і на короткий час, виявлялася більш привабливою для його друга, ніж він. Сам Річард ніколи не дивився на це з такої точки зору, бо втомлювався від дівчат дуже швидко, і закінчувалися такі стосунки завжди тим, що він їх розривав; він завжди повертався до Волтера, із яким ніколи не було нудно. Але Волтеру здавалося, що друг зраджує його, коли витрачає так багато сил, переслідуючи людей, які йому навіть не подобаються. Через це Волтер почувався слабким і незначним, бо завжди мав чекати Річарда. Його мучила підозра, що він любить Річарда більше, ніж той любить його, і докладає більших зусиль, для продовження їхньої дружби.

Перша значна криза настала на останньому курсі навчання, за два роки до того, як вони познайомилися з Петті, коли Волтер закохався у злющу другокурсницю на ім’я Номі. Коли вірити Річарду (а Петті довелося почути цю історію саме від нього), то ситуація була досить простою: його наївного у сексуальному плані друга експлуатувало дурне дівча, якому він зовсім не подобався; врешті-решт Річард серйозно взявся за те, щоб продемонструвати другові всю нікчемність дівки. За його словами, дівка не була варта конкурування, її треба було просто пристукнути, наче настирного комара. Але Волтер бачив усе зовсім по-іншому. Він так розлютився на Річарда, що навіть відмовився розмовляти з ним протягом кількох тижнів. Вони жили у двокімнатному номері гуртожитку, які зазвичай виділяють старшокурсникам, і кожної ночі, коли Річард проходив через кімнату Волтера по дорозі до власної, більш відокремленої, він зупинявся для певних монологів, які б необізнаному глядачеві здалися, ймовірно, дуже кумедними.

Річард. Усе ще не розмовляєш зі мною. Неймовірно. Як довго це ще триватиме?

(Волтер мовчить.)

Річард. Якщо не хочеш, щоб я сидів тут і дивився, як ти читаєш, просто скажи.

(Волтер мовчить.)

Річард. Цікава книга? Здається, ти навіть сторінки не гортаєш.

(Волтер мовчить.)

Річард. Знаєш, хто ти? Ти як дівчисько! Це вони так вчиняють. Що за лайно? Припини проганяти мене.

(Волтер мовчить.)

Річард. Коли ти очікуєш, що я почну вибачатися, то цього не станеться. Кажу тобі раз і назавжди. Мені шкода, що тобі боляче, але сумління моє чисте.

(Волтер мовчить.)

Річард. Ти ж розумієш, так, справді розумієш, що ти — єдина причина, через яку я все ще тут. Спитай ти мене чотири роки тому, які шанси я маю на закінчення коледжу, я б сказав, що вони прямують До нескінченності.

(Волтер мовчить.)

Річард. Серйозно, я трохи розчарований.

(Волтер мовчить.)

Річард. Гаразд. Забий на це. Будь дівчиськом. Мене це не стосується.

(Волтер мовчить.)

Річард. Слухай. Якщо в мене проблеми з наркотиками, а ти викидаєш їх на смітник, я злюся на тебе, але я все одно розумію, що ти мені робиш ласку.

(Волтер мовчить.)

Річард. Звичайно, не дуже гарна аналогія, оскільки я, так би мовити, вживаю наркотики замість того, щоб просто їх викинути. Але якби ти був схильним до вживання важких наркотиків, у той час як я віддавав би перевагу легким, просто щоб відпочити трохи, і якщо прийняти теорію про те, що це просто ганебно — марно витрачати такі гарні наркотики...

(Волтер мовчить.)

Річард. Гаразд, тупий приклад.

(Волтер мовчить.)

Річард. Це було смішно. Ти б мав розсміятися.

(Волтер мовчить.)

Так, у будь-якому випадку, авторка уявляє собі цю ситуацію, вислухавши обидві сторони. Волтер продовжував мовчати аж до великодніх канікул, коли поїхав додому сам, а Дороті дізналася про причину, через яку він не взяв із собою Річарда. «Ти маєш сприймати людей такими, які вони є, — радила йому Дороті. — Річард — добрий друг, ти маєш бути йому вірним» (Дороті дуже серйозно ставилася до вірності — це привносило сенс у її не дуже вже радісне життя — і Петті дуже часто чула, як Волтер цитує це її напуття; здавалося, він надавав йому сакрального значення. Він вказував на те, що сам Річард зовсім не був вірним, коли вкрав дуже дорогу для Волтера дівчину; але Дороті, яка сама, можливо, підпала під Катцеві чари, відповідала, що не вірить, ніби Річард зробив це навмисно, аби завдати йому болю). «Добре, коли ти маєш друзів, — казала вона. — Якщо ти хочеш мати друзів, маєш пам’ятати, що ніхто не ідеальний».

Особливо неприємним додатком до дівочої теми став той факт, що всі, кому подобався Річард, завжди виявлялися великими фанатами музики[75], і що Волтер, будучи найпершим та найбільшим його прихильником, мав брати участь у прикрому змаганні з усіма тими дівчатами. Ті ж, у свою чергу, могли б ставитися набагато приємніше або, принаймні, терплячіше до кращого друга свого кумира, але з Волтером вони завжди були досить холодними, бо справжні фани весь час мають відчувати свій винятковий зв’язок з об’єктом їхнього обожнювання; вони дуже ревниво оберігають свої точки зіткнення, якими б малими або уявлюваними вони не були, — просто щоб забезпечити собі почуття власної унікальності. Дівчата, зрозуміло, не бачили кращих засобів стати ближчими до Річарда, ніж злитися з ним в одне своїми тілами, вивільнити справжні флюїди. Волтер здавався їм чимось на зразок незначущої недоречної комахи, хоча це саме Волтер познайомив Річарда з творчістю Антона вон Веберна та Бенжаміна Бріттена, це саме Волтер дав Річарду політичне підґрунтя для його найгнівніших перших пісень, це саме Волтера Річард любив по-справжньому. І тому таке холодне ставлення до нього таких гарячих дівчат викликало досить неприємні відчуття, але ще гіршими виявилися підозри Волтера — він визнав це перед Петті в ті роки, коли вони не мали таємниць одне від одного, — що за своєю суттю він зовсім не відрізнявся від тих дівчат; він був таким самим паразитом при Річардові, який намагається відчувати себе крутішим та кращим за допомогою такого собі особливого зв’язку з ним. А найгіршим були його підозри, що Річард знав про це, і Волтер почувався ще самотнішим і поводився обережніше.

Особливо ця ситуація загострилася у випадку з Елайзою, якій було замало просто ігнорувати Волтера, і вона робила все можливе, аби принизити його. Волтер дивувався, як Річард може продовжувати спати з особою, котра не переносить його кращого друга? На той момент Волтер уже достатньо подорослішав, щоб не грати у мовчанку, але він припинив готувати для Річарда; а головною причиною того, що він продовжував ходити на шоу Річарда, стала демонстрація ворожості до Елайзи; а потім до цього додалося ще й бажання попередити друга, щоб той не приймав «кокс», який йому щедро постачала Елайза. Звичайно, на того нічого не подіяло. Ні тоді, ні будь-коли в житті.

Втім, подробиці їхніх розмов про Петті, на жаль, лишилися невідомими, але авторці приємно думати, що вони не були схожими на обговорення Елайзи чи Номі. Можливо, Річард радив другові бути більш напористим із нею, на що Волтер удавався до пустих балачок, на кшталт того, що її колись зґвалтували, чи того, що вона на милицях; але у світі навряд чи є складніша справа, ніж уявляти чиїсь балачки про себе. Що саме у глибині душі відчував до неї Річард, вона поступово й сама збагнула, — з часом авторка торкнеться і цієї теми. Але зараз достатньо сказати, що він переїхав до Нью-Йорка й залишився там і що не один рік Волтер був настільки зайнятий, доки будував власне життя з Петті, що, здавалося, зовсім не скучав за ним.

Складалося так, що Річард і Волтер ставали самі собою. Річард оселився у Джерсі, вирішивши, що вже може спокійно дозволити собі випити чарку-другу в компанії друзів, але з часом, коли в нього минув період, який він сам називав «суцільним безпуттям», до нього дійшло, що нічого «спокійного» тут немає. Поки він жив із Волтером, він уникав алкоголю, який убив його батька; «кокс» він вживав лише тоді, коли за нього платив хтось інший; а головною метою в житті у нього було просування шляхом музики. Однак, опинившись на самоті, він трохи розгубився. У нього та Герери три роки пішло на те, щоб заново зібрати «Травматикс», знайти на вокал гарненьку, але травмовану білявку Моллі Тремен і випустити перший сингл «Вітаю із дна моєї шахти» із найскромнішою обкладинкою. Волтер ходив подивитися концерт групи в клубі «Ентрі», коли вони гастролювали у Міннеаполісі, але прийшов додому, до Петті та маленької Джесіки, вже о пів на одинадцяту ночі, прихопивши із собою шість примірників Річардового сингла. Річард знайшов тоді роботу вдень, він будував міські дахи для джентрі з Нижнього Манхеттена, яким дуже подобалося проводити час з артистами та музикантами: наприклад, вони не заперечували, щоб їхні працівники ставали до робота лише о другій дня і працювали лише пару годин, а тому їм було потрібно три тижні на роботу, яку дуже легко можна було завершити за п’ять днів. Другий сингл групи, «Якщо ти не помітила», привернув не більше уваги, ніж перший, але третій, «Велич реакціонерів», вони випустили з менш скромною обкладинкою, і його декілька разів долучали до щорічних музичних топ-десяток. Цього разу, коли Річард проїжджав через Міннесоту, він заздалегідь зателефонував і завітав до Петті та Волтера із ввічливою, але нудьгуючою й дуже мовчазною Моллі, яка — можливо — була його дівчиною.

Той день — неймовірно, але чомусь авторка пам’ятає його до кожної дрібниці — був особливо чудовим для Волтера. Петті вся була у справах з дітьми та все намагалася витягнути хоч слово з Моллі, а Волтер почав з гордістю показувати все, що він зробив у домі, а також — свого прекрасного та енергійного нащадка, якого йому народила Петті; він з насолодою дивився, як Річард та Моллі їдять кращий сніданок за весь свій тур, і випитував у Річарда цінну інформацію про новинки альтернативної музики; потім Волтер знайшов їй гарне застосування в музичних магазинах, де він скупляв усі платівки тих митців, яких згадував Річард, і прослуховував їх під час своїх ремонтних робіт, вражаючи сусідів та колег, котрі вважали себе фахівцями в музиці, і відчуваючи, що урвав краще від обох світів. Того дня він, безсумнівно, перемагав у їхньому змаганні. Річард був бідним, слабким та надто худим, а його дівчина — дивною та нещасливою. Волтер, який зараз безроздільно посів місце старшого брата, тепер міг заспокоїтися й насолоджуватися успіхом Річарда — але виключно як пікантним та прикрашальним аксесуаром до власного.

Лише одне могло б повернути Волтера до тих поганих часів у коледжі, коли він мучився острахом програти людині, яку занадто сильно любив, щоб відмовитися від бажання виграти в неї, — але цьому мала передувати ціла низка жахливих подій. Удома справи мали б піти значно гірше. Волтер мав би вступити в серйозні конфлікти з Джоуї, не зрозуміти його і втратити його повагу; він мав би перенести свої стосунки з батьком на теперішні стосунки із сином. Кар’єра Річарда мала б несподівано піти вгору, а Петті мала б без тями закохатися у Річарда. Які були шанси на те, що так трапиться?

На жаль, не нульові.

Дехто побоюється пояснювати все через секс, але все ж авторка порушила б свій обов’язок, коли б не приділила йому хоча б одного незручного абзаца. Сумна правда полягає в тому, що Петті скоро почала ставитися до сексу як до чогось нудного та безглуздого — завжди одне й те саме — і стала займатися ним виключно заради Волтера. Та без жодних сумнівів, якість цього заняття сильно постраждала. Їй просто завжди хотілося зайнятись чимось іншим. Частіше за все вона б краще просто поспала. Іноді їх відволікав тихий, але неспокійний шум з однієї з дитячих кімнат. Або вона просто подумки рахувала, скільки чудових хвилин трансляції баскетбольної гри серед команд коледжів Західного узбережжя вона встигне подивитися, коли ввімкне телевізор після того, як усе закінчиться. Навіть звичайні домашні заняття типу роботи в саду, прибирання чи походу за покупками здавалися їй приємними і терміновими порівняно із сексом; а тільки-но починаєш думати, що треба терміново розслабитися й не менш терміново кінчити, аби потім піти униз та пересадити бальзамін, який чекав на неї у маленьких пластикових коробочках, — це означає кінець. Вона намагалася зробити все дуже швидко, намагалася задовольняти Волтера лише за допомогою рота, намагалася пояснити йому, що хоче спати, тож нехай робить із нею все, що хоче, а на неї не зважає. Та бідолашний Волтер був створений таким, що завжди мав турбуватися в першу чергу про її задоволення, а не про своє: принаймні, її радість він ставив вище за свою, а вона ніколи не могла пояснити йому, що він ставить її в дуже незручне становище, бо тоді б довелося пояснювати й те, що вона більше не хоче його так, як він хоче її: що палке бажання сексу зі своїм чоловіком було однією з тих речей (добре, головною річчю), які вона проміняла на всі інші переваги їхнього спільного життя. Та це виявилося досить складним визнанням перед коханою людиною. Волтер перепробував усе, що, на його думку, могло б покращити секс для неї, але єдине, що могло її втішити, — це щоб він перестав думати про неї, а просто нахилив її над кухонним столом та увійшов у неї ззаду. Але такого Волтера, який би міг так до неї ставитися, просто не існувало. Він був таким, як він є, та він хотів бути таким, яким його хотіла б бачити Петті. Він хотів, щоб їхні почуття були взаємними! Але перешкодою до того, щоб займатися виключно оральним сексом, було те, що він потім хотів зробити таку ж приємність і їй, але їй було від цього просто лоскотно. Врешті-решт, після років опору, вона зуміла зробити так, щоб він взагалі припинив свої зусилля. Та стала почуватися дуже винуватою, а також злою й роздратованою через те, що він примусив її вважати себе невдахою. Стомленість Річарда та Моллі того дня, коли вони приїхали, здалася Петті втомою людей, які всю ніч кохалися, і це багато чого говорить про напрямок її роздумів у той час — наприклад, про те, що сексу для неї більше не існує, що вона віднині поглинена виключно материнством, що в неї тепер є тільки Джесіка та Джоуї, і вона гостям навіть і не заздрить. Їй здавалося, що секс — це заняття, яке притаманне виключно молодим, яким просто більше нема чим зайнятися. Звичайно, ані Річард, ані Моллі не виглядали радісними після бурхливої нічки.

А потім «Травматикс» поїхали — на наступний свій концерт у Медісоні, а потім ще кудись, щоб і далі випускати записи з дивними назвами, які подобалося слухати десь п’яти тисячам звичайних людей та деяким критикам у всьому світі; щоб і далі влаштовувати маленькі концерти, які відвідуватимуть неохайні, але досвідчені білі хлопці, котрі вже не такі молоді, як колись, — поки Петті та Волтер потопали в повсякденному житті, в якому тридцять хвилин сексуального стресу на тиждень спричиняли хронічну, але не катастрофічну незручність, щось на зразок вологості у Флориді. Авторка визнає можливість існування зв’язку між цією маленькою незручністю та великими помилками, яких Петті в ті роки припускалася як мати. У той час, як батьки Елайзи були поглинені одне одним і не приділяли дочці достатньо уваги, Петті, можна сказати, припустилася із Джоуї зворотної помилки. Але на цих сторінках можна зазначити стільки інших, не пов’язаних із материнством, помилок, що розповіді ще й про помилки авторки з Джоуї викличуть у неї просто нелюдський біль; і авторка побоюється, що коли почне, то просто впаде на підлогу й уже ніколи не підведеться.

Спочатку Волтер і Річард знову стали кращими друзями. У Волтера було багато знайомих, але єдиним голосом, який він хотів би почути на домашньому автовідповідачеві, був голос Річарда, який каже щось типу: «Агов, привіт із Джерсі! Ну як, заспокоїш мене стосовно ситуації в Кувейті? Передзвони». Через частоту дзвінків від Річарда та через його тон розмови з Волтером — Річард заявив, що в житті не зустрічав такий людей, як Петті та Волтер, і що вони його єдиний зв’язок зі світом здорового глузду та надії, — Волтер, нарешті, повірив у те, що Річард справді його любить, має в ньому потребу, а не просто пасивно погоджується на дружбу (такий був контекст, в якому Волтер із вдячністю згадав висловлювання матері про вірність). Кожного разу, коли «Травматикс» з’являлися в місті, Річард знаходив час завітати до них, зазвичай без супутників. Він особливо цікавився життям Джесіки, яку вважав за Справді Гарну людину («Вся в бабусю», — казав він), засипав її щирими питаннями про улюблених письменників та про її волонтерську роботу на місцевій кухні. Хоча Петті й хотіла б мати Доньку, більше схожу на неї, яка б могла повчитися на її власному досвіді та її власних помилках, у більшості випадків вона дуже пишалася тим, що її донька так Добре розуміється на світоустрої. Їй подобалося дивитися на Джесіку захопленими очима Річарда; а коли вони з Волтером кудись вибиралися разом увечері, вона спокійно дивилася, як вони сідають до машини удвох — чудовий хлопець, із яким вона одружилася, та сексуальний — який їй так і не дістався. Прихильність Річарда до Волтера посилювала і її почуття до нього; його харизма впливала на все, із чим стикалася.

Єдиною помітною тінню був осуд Волтером ситуації, яка склалася в Річарда з Моллі Тремен. Дівчина мала чудовий голос, але вона була трохи пригніченою, а можливо, й навіть неврівноваженою особою і більшість вільного часу проводила наодинці із собою у своїй квартирі в Нижньому Іст-Сайді, підробляючи редактором по ночах та проводячи в ліжку цілі дні. Моллі завжди погоджувалася зустрітися, коли цього хотів Річард, а той твердив, що її цілком влаштовує роль тимчасової коханки; але Волтер не міг позбавитися підозри, що їхні стосунки засновані на непорозумінні. Протягом років Петті витягувала з Волтера тривожні подробиці, які Річард розповідав йому віч-на-віч, наприклад, такі: «Іноді мені здається, що мета мого перебування на цій землі — це встромити пеніса в якомога більшу кількість піхв»; або «Секс лише з однією людиною до кінця моїх днів звучить як смертний вирок». З часом підозра Волтера з приводу того, що Моллі потайки сподівається на те, що Річард це переросте, виявилася вірною. Моллі була на два роки старша за Річарда, і коли вона раптом захотіла народити від нього дитину — як вона сказала, «поки ще не запізно», — Річарду довелося пояснити їй, що це неможливо. І тоді їхні стосунки настільки погіршилися, що він взагалі її кинув, а вона, в свою чергу, кинула групу.

Так трапилося, що мати Моллі все життя працювала редактором розділу мистецтва в газеті «Нью-Йорк таймс»; це й пояснювало, чому «Травматикс», незважаючи на продажі записів у кількості трохи більше тисячі примірників і кількість публіки на концертах — менше сотні чоловік, отримали декілька позитивних відгуків у тій газеті («Завжди оригінальні, досі непопулярні», «Незважаючи на байдужість, „Травматикс“ прямують далі»), а також декілька коротких оглядів їхніх синглів, починаючи з «Якщо ти не помітила». Випадково чи ні, але «Неймовірно щасливий» — їхній перший сингл уже без Моллі, та, як виявилось, і останній — зовсім було обійдено увагою не лише «Таймс», а ще й усіма безкоштовними міськими газетами, які досі виступали бастіоном підтримки «Травматикс». Як Річард потім теоретизував під час ранньої вечері з Волтером та Петті, коли група знову пришкандибала до міст-близнюків, він усвідомив, що весь час купував увагу преси в кредит, не розуміючи цього; а тепер преса, нарешті, збагнула, що знайомство із «Травматикс» не є необхідним ані для обізнаності в сучасній культурі, ані для отримання загальної поваги від оточуючих — тож продовжувати кредит сенсу не було.

Петті, взявши із собою затички для вух, того вечора пішла на концерт разом із Волтером. На розігріві виступали «Сік Челсіс», квартет місцевих дівчат без слуху та голосу, мало не одного віку з її Джесікою, і Петті зрозуміла, що намагається вгадати, яку з них Річард «віджарив» перед концертом за сценою. Вона не ревнувала до цих дівчат — їй було шкода Річарда. Врешті-решт і вона, і Волтер зрозуміли, що Річард, хоч і був гарним музикантом та автором текстів, життя мав не дуже гарне: він зовсім не жартував, коли визнавав свої похибки й декларував заздрість і захоплення життям Петті та Волтера. Після того, як «Сік Челсіс» завершили свій виступ і їхні друзі-недолітки залишили клуб, там лишилося не більше трьох десятків невмирущих фанів «Травматикс» — білошкірих неохайних чоловіків, які ні на день не помолодшали; і вони почули спершу незворушний жарт від Річарда («Хочемо подякувати вам, хлопці, що прийшли до цього бару, а не до іншого, більш популярного... Здається, ми й самі так само помилилися»), а потім відчайдушне виконання їхньої нової пісні:

Які ж маленькі голови на тій великій вантажівці!

Друзі мої, як добре виглядаєте ви на колесах!

Реклама «Сек’ют Сіті» [76] посміхається з обличчя моделі!

Реджіс Філбін[77] на стіні! І я кажу вам, я вже

Неймовірно щасливий, неймовірно щасливий!

А потім ще одна, ще більш неприйнятна та нескінченна пісня «ВМКТ», яка найбільше запам’яталася шумом гітари, що викликав спогади про лезо бритви та розбите скло, і, перекрикуючи його, Річард співав:

Вони можуть купити тебе

Вони можуть катувати тебе

Відомий, майже класичний торт

Виблював до миски кучерявий тер’єр

Вишукане морозиво, кремове тістечко

Винайшли маленькі крикливі тварюки

Вони можуть кепкувати з тебе

Вони можуть закопати тебе

Вільна молодь клуби танці

Вчиться моді купувати треш

Невже це найкраще у цій країні!

Невже це найкраще у цій країні!

А потім останню: схожу на кантрі, повільну пісню «Темний бік бару», від якої в Петті очі затуманилися від жалю до нього:

Є десь непомітні двері в нікуди,

Десь по темний бік бару,

А все, чого я колись хотів, —

Це загубитися із тобою десь у космосі.

Повідомлення про нашу смерть,

Шукатимуть нас у вакуумі,

Ми повернули десь не туди,

Нас ніколи більше не бачили.

Група була непогана — Річард та Герера грали разом уже майже двадцять років, — але дуже складно уявити будь-яку групу, яка б зуміла побороти відчай через напівпорожній зад. Після того, як вони заспівали на біс «Ненавиджу сонячне світло», Річард не пішов за куліси, а просто поставив гітару на підставку, запалив цигарку й зістрибнув на підлогу зі сцени.

— Дуже мило, що ви залишилися, друзі, — сказав він Берґландам. — Знаю, вам завтра дуже рано прокидатися.

— Все було просто чудово! Ти був чудовий! — вигукнула Петті.

— Серйозно, мені здалося, це твій кращий диск, — запевнив його Волтер. — Пісні просто неймовірні. Це значний крок уперед.

— Так, — Річард збентежено обводив поглядом задню частину клубу в пошуках принаймні когось із «Сік Челсіс». Був упевнений, що когось знайде. І знайшов — не ту порівняно гарненьку басистку, на яку ставила Петті, а високу похмуру барабанщицю із незадоволеним виразом обличчя. Але трохи поміркувавши, Петті вирішила, що такий вибір дуже логічний.

— Бачу, зі мною хочуть поговорити, — сказав Річард. — Мабуть, ви вже хочете поїхати додому, але я можу вийти разом із вами, якщо хочете.

— Ні, ти йди, — відмовився Волтер.

— Ти справді чудово виступив, Річарде, — похвалила його Петті. Вона дружньо потріпала його по руці й провела поглядом, коли він рушив до похмурої барабанщиці.

По дорозі до Ремзі-Гілла, сидячи в родинному «Вольво», Волтер із запалом розписував високу якість пісні «Неймовірно щасливий» і скаржився на зіпсований смак американської публіки, яка мільйонами божеволіє за групою Дейва Метьюза, а про саме існування Річарда Катца навіть не підозрює.

— Вибач, — перервала його Петті. — Нагадай мені, що там не так із Дейвом Метьюзом?

— Насправді нічого, за винятком технічної сторони, — відповів Волтер.

— Авжеж.

— Але особливо мене вражає банальність текстів: «Звільніть мене, звільніть, буду такий вільний, є-є-є. Не можу жити в неволі, є-є-є». І так у кожній пісні.

Петті засміялася:

— Як думаєш, стане Річард спати з тією дівчиною?

— Впевнений, що він спробує, — кивнув Волтер. — І, ймовірно, йому це вдасться.

— Мені вони взагалі не сподобались. Ті дівчата.

— Мені теж. Якщо Річард переспить із нею, це буде точно не через великий талант.

Удома, перевіривши, як там діти, Петті вдягла майку та короткі бавовняні шорти і лягла в ліжко до Волтера. Для неї це було дуже незвично, але, на щастя, не настільки, щоб викликати якісь допити чи принаймні коментарі; і до того ж, Волтера не треба було вмовляти зробити їй послугу. Нічого серйозного, просто маленький нічний сюрприз, але зараз, обертаючись назад у цій автобіографії, — зараз той момент виглядає майже піком їхнього подружнього життя. Чи, можливо, точніше буде сказати, то була крапка: останній раз, коли вона почувалася захищеною разом із чоловіком. Її близькість до Волтера у тому барі, спогади про місце їх першої зустрічі, легкість спілкування з Річардом, їхнє дружнє, родинне тепло, проста радість від того, що в них є такий старий та дорогий друг, а потім рідкісне свято для них обох (її раптова жага відчути Волтера в собі) — саме тоді їх шлюб був справжнім. І здавалося, не було жодних непереборних причин для того, щоб він перестав бути таким; можливо, він мав тільки покращуватись.

Кількома тижнями пізніше Дороті знепритомніла в магазині одягу в Гранд-Репідз. Вживаючи інтонації своєї матері, Петті висловила сумніви в лікарняному догляді, що його отримує Дороті; на жаль, вона мала рацію: у Дороті трапилася множинна відмова органів, і вона померла. Горе Волтера було всепоглинаючим і охоплювало не тільки цю втрату, але й усі тяготи її життя; було в цьому горі ще й дещо приховане, наприклад, той факт, що її смерть стала для нього також полегшенням та звільненням, бо поклала край його відповідальності за неї, ніби перерізала його прив’язь до Міннесоти. Петті здивувалася, наскільки сильним було її власне горе. Як і Волтер, Дороті завжди бачила в ній тільки найкраще, тому Петті сумувала за такою сильною духом жінкою, як Дороті, яка не стала винятком з правила, що всі помирають самотніми. Бо навіть Дороті— вічно довірливій та милій — довелося пройти крізь ворота смерті самій, і це боляче вражало Петті.

Вона жаліла себе також, звичайно, як завжди це відбувається з людьми, які переймаються самотньою смертю свого близького. Вона брала участь у підготовці похорону в дуже слабкому душевному стані, який хоча б почасти може пояснити її нездатність помітити, як старша сусідська дівчинка, Конні Монаген, сексуально переслідувала Джоуї. Молитви, які Петті продовжувала возносити через скоєні помилки після того, як дізналася про це, зайняли б набагато більше сторінок, ніж весь цей і так завеликий документ. Авторці все ще настільки соромно за те, що вона зробила з Джоуї, що вона навіть не може чітко розповісти цю історію. Коли виявляється, що ви вже сидите, на вулиці за сусідським будинком о третій ранку з канцелярським ножем у руці й нищите шини пікапа свого сусіда, то, здається, ви можете скористатися в суді такою пом’якшуючою обставиною, як божевілля. Але якщо не в суді, а просто так, з точки зору моралі?

Від захисту: Петті із самого початку намагалася попередити Волтера, яка вона насправді. Вона дійсно казала йому, що з нею щось не так.

Від обвинувачення: Волтер, безперечно, був обережним. Але це Петті приїхала до нього в Гіббінг і кинулася йому в обійми.

Від захисту: Але вона намагалася бути хорошою і влаштувати для родини гідне життя! А потім вона відмовила собі в усьому й стала робити все, щоб бути чудовою мамою та домогосподаркою.

Від обвинувачення: Вона мала виключно недобрі мотиви. Вона змагалася з власною матір’ю та сестрами. Хотіла, щоб діти слугували своєрідним докором для них.

Від захисту: Вона любила своїх дітей!

Від обвинувачення: Вона належним чином любила Джесіку, але Джоуї вона любила надмірно. Хоча й знала, що робить, але не зупинилася, оскільки була зла на Волтера через те, що він був не тим, хто їй був потрібний, і оскільки характер у неї був дуже складний, вона дійсно вважала, що заслужила на компенсацію за те, що не стала зіркою змагань, а потрапила до пастки домогосподарського життя.

Від захисту: Але серцю не накажеш. То була не її провина, що вона насолоджувалася кожним моментом у житті Джоуї.

Від обвинувачення: То саме її провина. Не можна обожнювати печиво та морозиво, а потім казати, що ти не винен у тому, що важиш тепер за три сотні фунтів[78].

Від захисту: Але ж вона цього не знала! Вона вважала, що вчиняє правильно, приділяючи своїм дітям увагу та любов, якої не отримувала від власних батьків.

Від обвинувачення: Все вона знала, бо Волтер казав їй це, казав постійно, казав неодноразово.

Від захисту: Але Волтеру вірити було не можна. Вона вважала, що має захищати Джоуї, грати роль гарного поліцейського, бо Волтер був поганим поліцейським.

Від обвинувачення: Проблема полягала не в Джоуї та Волтері. Проблема полягала в них, Петті та Волтері, і вона добре це знала.

Від захисту: Вона кохає Волтера!

Від обвинувачення: Докази свідчать про інше.

Від захисту: Добре, в такому разі Волтер також її не кохає. Він не кохає справжню її. Він кохає якусь її уявлювану подобу.

Від обвинувачення: Захисникові, звісно, дуже хотілося б, щоб це було правдою. На нещастя Петті, він одружився з нею не незважаючи на те, хто вона, а завдяки цьому. На жаль, хороші люди не завжди кохають таких, як вони самі.

Від захисту: Не чесно казати, що вона не кохає його!

Від обвинувачення: Якщо вона не вміє добре поводитися, то не має значення, чи вона його кохає.

Волтер знав, що Петті проколола шини того жахливого пікапа їхніх сусідів. Вони ніколи про це не говорили, але він знав. І вона знала, що він знає, — саме через те, що це питання ніколи не порушувалося. Сусід Блейк зводив жахливу прибудову позаду дому своєї жахливої подружки, жахливої матері Конні Монаген; а Петті тієї зими взагалі вважала за доцільне кожного вечора випивати по пляшці вина, а то й більше, після чого прокидалася стурбована й розлючена посеред ночі й тинялася по першому поверху дому в своєму божевіллі та тортурах розбитого серця. Було у Блейка якесь пусте самовдоволення, яке в її невиспаному стані прирівнювалося для неї до пустого самовдоволення спеціального прокурора, який змусив Білла Клінтона збрехати про Моніку Левінські, або пустого самовдоволення конгресмена, який оголосив йому за це імпічмент. Білл Клінтон був одним із небагатьох політиків, який не здавався Петті святенницьким, — він ніколи не удавав із себе Бездоганно Чесну Людину, а вона була однією з мільйонів тих американських жінок, які б не гаючи часу й самі переспали з ним. Зіпсувати Блейку шини — то було найменше, що вона могла зробити, аби помститися за улюбленого президента. Це ні в якому разі не виправдовує її, просто проливає світло на те, що відбувалося тоді в її голові.

Ще більше її дратувало те, що Джоуї тієї зими удавав, ніби обожнює Блейка. Джоуї був надто розумний для того, щоб щиро обожнювати його, але він зараз проходив етап Підліткового бунту, а тому, аби вивести Петті із себе, йому потрібно було любити всі ті речі, які вона просто ненавидить. Вона, звісно, заслуговувала на це, через тисячі помилок, яких припустилася, коли потонула в надмірному коханні до нього; але тоді вона не почувалася так, ніби це було належне покарання. Вона почувалася так, ніби її хляснули батогом по обличчю. А оскільки вона зрозуміла, що може кинути Джоуї в обличчя кілька страшенно жорстоких слів (таке траплялося, коли він заливав їй сала за шкуру, а вона не тільки тримала удар, але й наносила свій у відповідь), Петті докладала всіх зусиль, щоб давати вихід своєму болю та злості на інших, наприклад, на Блейку чи Волтері.

Алкоголічкою вона себе не вважала. Вона не була алкоголічкою, просто виявилося, Що вона схожа на Свого батька, який іноді ховався від родини у пляшці. Колись Волтеру безперечно подобалося, що вона любить випити бокал-другий вина — після того, як покладе дітей спати. Він казав, що вже переріс свою неприязнь до самого запаху алкоголю і навчився його терпіти, йому навіть почав подобатись цей аромат в її диханні, бо йому подобалося її дихання, бо її дихання йшло зсередини неї, а йому подобалося те, що в неї всередині. Якось так він казав їй — своєрідне визнання, на яке вона ніколи не могла відповісти взаємністю, але яке, тим не менш, п’янило її. Але настав момент, коли один-два бокали перетворилися на шість-вісім, і тоді все змінилося. Волтеру вона була і вночі потрібна тверезою, щоб можна було казати їй усе те, що, як він вважав, може нанести психологічну шкоду їхньому синові, а от вона тверезою лишатися не хотіла, бо не хотіла про це чути. То був не алкоголізм, а самозахист.

І до того ж, Волтер особисто теж схибив, бо не зміг прийняти того, що Джоуї зовсім не схожий на нього. Коли б Джоуї був непевним у собі та сором’язливим із дівчатами, коли б Джоуї подобалася роль дитини, коли б Джоуї хотів навчитися чогось у батька, коли б Джоуї був беззахисно чесним, коли б Джоуї був аутсайдером, коли б Джоуї любив природу, коли б Джоуї не цікавився грошима — вони б з Волтером чудово поладили. Але Джоуї з раннього дитинства був більше схожим на Річарда Катца — був крутим, не докладаючи до цього жодних зусиль, безперечно, впевненим у собі, зосередженим На своїх бажаннях, не піддавався моральним нормам, не боявся дівчат, — і Волтер переніс усе своє розчарування та крах усіх Надій, пов’язаних із сином, на Петті, переклав відповідальність за це на неї, ніби це вона була в цьому винна. Він п’ятнадцять років благав її підтримати його, коли він намагався виховувати Джоуї, допомогти йому впровадити в життя заборони на відеоігри, обмежити доступ до телевізора та музики, яка принижує жінок... але Петті не могла, бо всім серцем любила Джоуї — таким, який він був. Вона обожнювала сина й дивувалася його винахідливості в обходженні цих заборон: він здавався їй просто неймовірним хлопчиком. Відмінник, роботяга, популярний серед однолітків, вищою мірою заповзятливий. Можливо, якби вона була матір’ю-одиначкою, вона б трохи турбувалася про питання дисципліни. Але цю роботу на себе взяв Волтер, і вона дозволила собі думати, що щиро товаришує з власним сином. Вона підтримувала його негарні враження від учителів, які йому не подобалися, без цензури розповідала йому всі непристойні чутки про сусідів, сідала на його ліжко, обхопивши руками коліна, і робила все, аби розсмішити його; і навіть Волтер не міг покласти цьому край. Вона не вважала, що зраджує Волтера таким чином, коли вони разом із Джоуї насміхалися над його ексцентричністю — непитущістю, над тим, що навіть у завірюху він їздить на роботу на велосипеді, над його беззахисністю перед занудами, ненавистю до кішок, осудом паперових рушників, завзятою цікавістю до інтелектуальних театральних вистав, — бо саме ці речі вона навчилася любити в ньому чи принаймні просто миритися з ними, як із дивацтвами, і хотіла, щоб Джоуї дивився на Волтера її очима. Але якби вона змогла бути чесною сама з собою, то збагнула б, що робить усе це виключно для того, щоб Джоуї обожнював її.

Вона не розуміла, як він може бути вірним і відданим сусідській дівчинці, їй здавалося, що Конні Монаген, її підла маленька суперниця, якимось чином дуже швидко зуміла захопити гидку владу над ним. І Петті катастрофічно спізнилася, щоб збагнути всю серйозність загрози Монаген, і за ті кілька місяців, коли вона недооцінювала почуття Джоуї до цієї дівчинки — коли вона думала, що зможе просто витіснити Конні й безтурботно познущатися з її паскудної мамаші та її пустоголового бойфренда та що Джоуї рано чи пізно теж стане насміхатися з них, — вона зіпсувала цілих п’ятнадцять років зусиль бути хорошою мамою. Петті просто шикарно просрала ці роки, а потім розгубилась і почала робити казна-що. Між нею та Волтером почалися жахливі сварки, під час яких він звинувачував її в тому, що вона зробила Джоуї некерованим, а вона не могла захиститися від його звинувачень, бо не могла озвучити жахливе переконання в тому, що це саме Волтер зруйнував її дружні стосунки з сином. Тим, що спав в одному з нею ліжку, був її ЧОЛОВІКОМ, поставив її на бік дорослих у цій битві, Волтер змусив Джоуї повірити, що Петті тепер у ворожому таборі. Вона ненавиділа Волтера за це, подружнє життя її дратувало, а Джоуї переїхав до сусідського дому Монагенів і всіх змусив поплакати через свої помилки.

Хоча це — лише верх айсберга, однак це все одно більше, ніж авторка мала намір розповісти про ці роки, і тому зараз вона хоробро переходить до наступного етапу.

Однією маленькою перевагою того, що Петті лишилася в домі сама-самісінька, було те, що вона могла слухати таку музику, яку тільки захоче, особливо — кантрі-музику, від одного лише звуку якої Джоуї починав ридати ніби від болю та з якої Волтер (із його смаком, успадкованим ще з радіо в коледжі) міг терпіти тільки найвінтажніших виконавців: Петсі Клайн[79], Хенка Вільямса[80], Роя Орбісона[81], Джонні Кеша[82]. Петті й сама їх любила, але не менше їй подобалися Гарт Брукс[83] та «Діксі Чікс»[84]. Тільки-но Волтер ішов на роботу вранці, вона вмикала стереосистему на таку гучність, яка б заважала їй думати і занурювала в свою журбу — достатньо схожу на її власну, щоб заспокоювати, і достатньо відмінну, щоб здаватися кумедною. Петті в музиці завжди подобалися виключно тексти та сюжет — Волтер уже давно залишив ідею зацікавити її Лігеті[85] та «Йо Ла Тенго»[86], — і вона ніколи не втомлювалась від історій про невірних чоловіків, сильних жінок чи сам неприборканий людський дух.

У той самий час Річард заснував «Горіховий сюрприз», нову групу в стилі альтернативного кантрі, до складу якої входило троє хлопців, чий спільний вік лише трохи перебільшував його власний. Річард міг би й далі працювати з «Травматикс», випустити ще кілька нових платівок, коли б не дивний випадок, що міг трапитися лише з Герерою, його старим другом і басистом, таким розтріпаним і божевільним, що на його фоні Річард виглядав як типова ділова людина в сірому фланелевому костюмі. Вирішивши, що Джерсі — місто надто буржуазне (!) й недостатньо депресивне, Герера переїхав до Бриджпорта, штат Коннектикут, й оселився в тамтешніх нетрях. Одного разу він пішов на масовий мітинг у Гартфорді на підтримку Ральфа Надера та інших кандидатів від «зелених» і влаштував виставу під назвою «Допплерніг», сенс якої полягав у тому, що він і семеро його друзів каталися на орендованому карнавальному восьминозі і грали похоронні пісні на гітарах, поки карусель крутила їх та дивним чином викривляла їх музику. Дівчина Герери пізніше сказала Річарду, що «Допплерніг» був просто «чудовим» і «величезним хітом», бо «більше сотні» людей відвідали той мітинг. А після цієї події, коли Герера збирався вже, його фургон покотився під гору, Герера побіг за ним, перехилився у нього через вікно, схопився за кермо, але фургон врізався в цегляну стіну, і Гереру придавило. Він якось зумів вибратися, приїхав назад, до Бриджпорта, харкаючи кров’ю, і там мало не віддав кінці, поки його дівчина везла його до лікарні, бо в нього майже розірвало селезінку, було зламано п’ять ребер і ключицю, а ще пробило легені. Цей нещасливий випадок разом із крахом «Неймовірно щасливого» здався Річарду знаком, що його надіслав Всесвіт; а через те, що він жити не міг без музики, він об’єднався зі своїм молодим фанатом, який грав на жахливій педальній електрогітарі, — і так народився «Горіховий сюрприз».

Особисте життя Річарда було не набагато краще за життя Волтера та Петті. Він втратив кілька тисяч доларів під час останнього туру «Травматикс» і «позичив» незастрахованому Герері ще кілька тисяч на медичні витрати, в той час як вдома в нього ситуація була дуже складна, як він розповідав по телефону Волтерові. Його існування завжди рятувала величезна квартира на першому поверсі в Нью-Джерсі, за оренду якої він платив таку невелику суму, що її можна вважати чисто символічною. Річарду ніколи не подобалося позбавлятися зайвих речей, а квартира була настільки велика, що в цьому ніколи не виникало потреби. Волтер був там одного разу, під час відвідування Нью-Йорка, і розповів, що Весь хол квартири заповнений старим стерео-устаткуванням, матрасами та запчастинами для пікапа, а весь задній двір закиданий матеріалами та їх залишками, які він використовував у будівельному бізнесі. І найважливіше, у підвалі була кімната, просто під його квартирою, де зазвичай грали «Травматикс» (а потім і записували платівки), зовсім не заважаючи шумом іншим орендарям. Річард завжди підтримував з ними добрі стосунки, але після свого розриву з Моллі він припустився жахливої помилки і зв’язався з однією сусідкою.

Тоді це не здавалося помилкою нікому, окрім Волтера, який вважав себе докою в любовних справах свого кращого друга. Коли Річард сказав по телефону, що настав час йому залишити старі дитячі звички в минулому і вступити в серйозні стосунки з дорослою жінкою, в голові Волтера задзвонив тривожний сигнал. Тією жінкою стала Еллі Посада з Еквадору. Їй було далеко за тридцять, і вона мала двох дітей, чийого батька, водія лімузина, вбили, коли він зупинився на Естакаді Пуласкі через поломку автівки (від уваги Петті не приховалося те, що хоча в Річарда й було багато дуже молоденьких дівчат, для розваг, жінки, з якими він мав більш-менш довгі стосунки, були його віку чи навіть старші). Еллі працювала в страховому агентстві й мешкала по сусідству з Річардом. Майже рік він бадьоро повідомляв Волтеру про те, як несподівано швидко її діти полюбили його, а він полюбив їх, та як чудово приходити додому, коли там на нього чекає Еллі, та як він зовсім припинив цікавитися іншими жінками; розповідав, що він ніколи не був таким ситим чи здоровим відтоді, як жив з Волтером, та (і саме це викликало тривогу Волтера) яким чудовим виявився страховий бізнес. Волтер сказав Петті, що чув у тоні Річарда дещо вражаюче абстрактне, теоретичне, дещо зовсім віддалене протягом цього нібито щасливого року, тому він зовсім не здивувався, коли натура Річарда врешті-решт виявила себе. Музика, яку він почав грати в «Горіховому сюрпризі», виявилася ще навіть більш захоплюючою, ніж страховий бізнес, а худенькі чікси з кола спілкування його молодих товаришів по групі — не такими вже й нецікавими, а Еллі виявилася жахливою буквалісткою, коли мова зайшла про монопольне право на секс; і дуже довго він боявся зайти до власного дому навіть уночі, бо Еллі сиділа в засідці цілими днями. Незабаром після цього Еллі підбила й усіх інших орендарів поскаржитися на його кричуще присвоєння загального комунального простору, тому його відсутній до того моменту домовласник надіслав йому безжалісного офіційного листа — і сорокачотирирічний Річард опинився на вулиці посеред зими з пустими кредитками та з квитанцією на помісячну оплату в розмірі трьохсот доларів за зберігання усього його хламу.

І тоді настала зіркова година для Волтера, як для старшого брата. Він запропонував Річарду засіб жити спокійно, не сплачуючи за оренду, присвятити себе написанню пісень у тиші й спокою та заробітку непоганих грошей, і водночас розібратися у власному житті. Волтер успадкував від матері її милий маленький будиночок на озері біля Гранд-Репідз. Він хотів би дещо там відремонтувати — як зовні, Так і всередині, але сам він із того часу, як звільнився з «ЗМ» і приєднався до природоохоронної організації, вже втратив надію зробити це сам, тому запропонував Річарду поїхати туди й пожити в тому будинку, почати відновлювати кухню, а потім, коли вже випаде сніг, настелити дах над задньою частиною будинку, вікна якої виходили на озеро. Річард отримуватиме тридцять доларів на годину плюс безкоштовні електрику та опалення, а також можливість працювати за власним розкладом. І Річард, який і вибору особливого не мав, приїхав до Берґландів (як сам він пізніше із зворушливою прямотою зізнався Петті), бо вони — найближчі йому люди, його подоба родини, і прийняв цю пропозицію вже наступного дня. Для Волтера ця згода була солодким підтвердженням того, що Річард справді його любить. А для Петті цей момент був просто небезпечним.

Стара завантажена «Тойота» Річарда зупинилася в Сент-Полі на шляху на північ. О третій дня, коли він приїхав, Петті вже була напідпитку, тому не дуже гарно проявила гостинність. Волтер приготував вечерю, поки вона продовжувала пити за трьох. Складалося враження, ніби вони обоє просто чекали, коли приїде їхній старий друг, щоб розповісти свої суперечливі версії того, чому Джоуї не приєднався до вечері, а замість цього грав у повітряний хокей із якимось дурнуватим прихильником правих на сусідньому дворі. Збентежений Річард постійно виходив надвір, щоб попалити та набратися сил перед наступним раундом берґландівської бійки.

— Все буде добре, — сказав він, повертаючись. — Ви, друзі, — дуже гарні батьки. Це ж просто, ну, знаєте, коли дитина — яскрава особистість, вона може влаштовувати справжню драму навколо своєї індивідуальності. Він просто це переросте.

— Господи, — вигукнула Петті, — де ж ти стільки мудрощів набрався?

— Річард один із тих химерних людей, хто все ще читає книжки, а потім розмірковує над усім, — відповів за нього Волтер.

— Так, на відміну від мене, знаю, — Петті обернулася до Річарда. — Кожного разу так трапляється, що я не читаю того, що він мені радить. Іноді я просто вирішую, що ті книжки — нецікаві. Тому є в цій фразі якийсь підтекст, щодо мого інтелекту рівня нижче середнього.

Річард пильно подивився на неї:

— Ти б пила менше, чи що.

З таким самим успіхом він міг би штовхнути її в груди. У той час як критика з боку Волтера лише стимулювала її погану поведінку, та ж сама критика, але з боку Річарда, підкреслила дитячість її слів, виставила її непривабливість на денне світло.

— Петті дуже боляче, — тихо пояснив Волтер, ніби даючи знати Річарду, що він усе одно вірний своїй дружині, хоча й сам не розуміє чому.

— Можеш пити, що забажаєш, мені-то що, — заявив Річард. — Просто кажу: коли хочеш, щоб хлопець повернувся, могла б удома все привести до ладу.

— В якомусь сенсі я навіть не впевнений, що справді хочу, щоб він повернувся, — заперечив Волтер. — Мені дещо подобається ця відпустка від його зневаги.

— Отже, підсумуємо, — зітхнула Петті. — Джоуї отримує власну індивідуальність, Волтер — полегшення, а що ж для Петті лишається? Хіба що вино. Так? Петті дістається вино.

— М-м-м, — протягнув Річард, що я чую, це жалість до себе?

— Заради бога, — видихнув Волтер.

Було жахливо бачити Річардовими очима те, на що вона перетворилася. Коли він був на відстані тисячі двохсот миль від них, було легко насміхатися над його любовними пригодами, вічною юністю, невдалим рішенням відкинути все дитяче і знати, що тут, у Ремзі-Гіллі, все по-дорослому. Але зараз він стояв на її кухні — такий високий, що здивувало її і перехопило подих; риси його обличчя а-ля Муаммар Каддафі загострилися; в його густому темному волоссі з’явилися срібні пасма — і він моментально вивів на чисту воду ту ексцентричну дитину, якою вона й залишилася, замкнувши себе в стінах свого чудового будинку. Вона втекла від хлоп’яцтва, яке панувало в родині батьків, але врешті-решт сама уподібнилась великій дитині. Вона ніде не працювала, її діти стали більше схожими на дорослих, ніж вона сама; в неї навіть сексу майже не було! І їй стало соромно стояти перед його очима. Всі ці роки вона оберігала, немов скарб, свої спогади про їхню маленьку подорож, надійно замкнула цю таємницю десь у глибині своєї душі, і та стала старіти, як вино, тому — в якомусь символічному сенсі — те, що могло б у них вийти, лишилося живим і виросло разом з ними. Природа такої імовірності змінювалася, ніби старіла у закоркованій пляшці, але не зіпсувалася, а лишилася потенційно готовою для вжитку, і це її заспокоювало: розпусний Річард Катц колись запрошував її переїхати до Нью-Йорка разом із ним, але вона відмовилася. А тепер вона побачила, що так просто не буває. Їй сорок два роки, і вона ставала затятою алкоголічкою.

Вона обережно встала, намагаючись не гойдатися, а потім вилила вміст напівпорожньої вже пляшки до водостоку. Поставила порожній бокал до раковини і сказала, що піде наверх трохи перепочити, а чоловіки можуть щось підвечеряти.

— Петті, — почав Волтер.

— Усе гаразд: Справді, все добре. Я просто забагато випила. Мабуть, повернуся до вас трохи пізніше. Перепрошую, Річарде. Дуже рада тебе бачити. Але я вже ледве на ногах тримаюсь.

Хоча вона й любила їхній будиночок на озері і сама раніше не один тиждень там провела, зализуючи рани, жодного разу вона не їздила туди тієї весни, коли там працював Річард. Волтер декілька разів знаходив час і їздив допомагати йому на вихідних, але Петті було соромно. Вона лишалася вдома й намагалася підтримувати себе у формі: озброївшись порадою Річарда про випивку, вона знову почала бігати вранці та добре їсти, набрала ваги достатньо, щоб розгладити ті зморшки, що утворилися від втоми на її обличчі, й примирилася з реальністю своєї зовнішності, на яку вона не звертала уваги раніше, перебуваючи у вигаданому світі. Але імідж змінювати вона не хотіла, бо так уже зробила одного разу її ненависна сусідка Керол Монаген, коли на сцені з’явився її не менш ненависний хлопець Блейк. Що б не робила Керол, усе одразу піддавалося анафемі з боку Петті, але потім вона переборола себе й послідувала прикладу Керол. Позбавилася свого хвостика, пофарбувала волосся й зробила собі зачіску, відповідну її віку. Потім зробила все можливе, щоб зустрітися зі своїми старими подругами з баскетбольної команди, і вони щиро винагородили її своїми компліментами з приводу того, як добре вона виглядає.

Річард збирався повернутися на схід наприкінці травня, але, як того й слід було від нього чекати, ще не завершив роботи з дахом навіть у середині червня, коли Петті приїхала до озера, щоб перепочити кілька тижнів. Волтер поїхав із нею, але лише на чотири дні, щоб потім вирушити на елітну рибалку, що її влаштовував головний жертводавець його природоохоронної організації у своєму розкішному «таборі» в Саскачевані[87]. Аби якось загладити провину за свою непривітність взимку, Петті стала взірцем гостинності в тому будиночку біля озера, готуючи чудові страви для Волтера та Річарда, поки вони стукали молотками та розпилювали щось на задньому дворі. Вона пишалася тим, наскільки тверезою була увесь час. Увечері їй було зовсім нецікаво дивитися телевізор без Джоуї. Вона вмощувалася в улюблене крісло Дорогі й читала «Війну та мир», яку їй так довго вже радив Волтер, поки чоловіки грали в шахи. На щастя всіх присутніх, Волтер грав краще, ніж Річард, тому зазвичай вигравав, але Річард наполегливо просив зіграти ще, щоб узяти реванш, і Петті знала, що це досить складно для Волтера — він завжди дуже хотів вигравати, тому викладався на сто відсотків, а потім довго крутився в ліжку, намагаючись заснути.

— Знову ти в середині десь граєш, — казав Річард. — Ти Завжди концентруєшся на середині дошки. Ненавиджу це:

— Так, саме це я і роблю, — погоджувався Волтер, задихаючись від наростання серйозності змагання.

— Я так скоро збожеволію.

— Звісно, ця стратегія дуже ефективна, — додавав Волтер.

— Вона ефективна лише тому, що мені бракує терпіння, щоб помститися тобі.

— Ти ведеш дуже цікаву гру. Ніколи не знаю, яким стане наступний твій хід.

— Так, але я все програю й програю.

Дні стояли сонячні й довгі, а от уночі було на подив прохолодно. Петті завжди подобався початок літа на півночі: це нагадувало їй про перші її дні в Гіббінгу з Волтером, Свіже повітря й волога земля, хвойний запах, світанок її життя. Їй здавалося, що до цієї миті вона завжди була дорослою. Наче дитинство у Вестчестері, хоч і трапилось хронологічно раніше, якимось чином перенеслося у пізніше й більш грішне життя. Всередині будинку панував застарілий приємний запах, який нагадував про Дороті. А на вулиці Петті одразу бачила озеро, яке разом із Джоуї вирішила назвати Безіменним, — воно тільки-но звільнилося від криги, було темним від кори та голок, і в ньому відбивалися світлі-пресвітлі хмаринки. Влітку листопадні дерева приховували під собою ще один, єдиний дім по сусідству, до якого на вікенди та у серпні приїздила родина на прізвище Ландер. Між будинком Берґландів та озером пролягав пагорб, весь укритий травою; на ньому росло кілька величезних берез, і коли сонце чи вітерець змушував комарів поховатися по домівках, Петті влаштовувалася на траві з книгою і проводила там довгі години, почуваючись повністю відчуженою від реального світу, і тільки рідкий літак над її головою чи автівка, що проїжджала сільською дорогою, порушували її спокій.

За день до того, як Волтер мав поїхати до Саскачевана, серце в неї забилося швидше. Так іноді воно вчиняло, її серце. Наступного ранку, після того як вона відвезла Волтера до злітної смуги Гранд-Репідз і повернулася додому, воно забилося так сильно, що вона яйця в руці не втримала, коли збивала тісто для млинців. Вона зіперлася руками на стіл і кілька разів глибоко вдихнула, перш ніж взятися прибирати розбите яйце з підлоги. Фінальний етап ремонтних робіт на кухні мав виконати Волтер трохи пізніше, але нова кахлева підлога мала бути покладена виключно Річардовими зусиллями, а він за неї ще й не брався. Замість того, як він сам їм сказав, він вчився грати на банджо.

Хоча сонце встало вже чотири години тому, було все ж досить рано, коли він вийшов зі своєї спальні, одягнений у джинси та сорочку, яка свідчила про його підтримку Субкоманданте Маркоса[88] та визволення штату Чіапас.

— Гречані млинці? — радісно запропонувала Петті.

— Звучить чудово.

— Можу тобі кілька яєць підсмажити, якщо ти...

— Ні, млинці — це добре.

— Я б могла й трохи бекону зробити...

— От від нього я б не відмовився.

— Гаразд! Млинці та бекон.

Якщо з серцем Річарда й відбувалося щось подібне, він і оком не мигнув. Вона стояла й дивилася, як він поїдає дві порції млинців, тримаючи в руці виделку абсолютно правильно — так, як його навчив її тримати Волтер, коли вони були на першому курсі (вона це знала напевне).

— Що збираєшся робити сьогодні? — запитав він, але не те, щоб його це дуже цікавило.

— Господи, я про це взагалі не думала. Нічого! У мене відпустка. Гадаю, нічого не буду робити вранці, а потім приготую тобі ланч.

Він кивнув і продовжив їсти, і їй спало на думку, що це тільки вона мала якісь мрії, які зовсім не мали нічого спільного з реальністю. Петті пішла до ванної кімнати, сіла на закритий унітаз, і серце в неї ладне було вирватися з грудей, але вона дочекалася, поки не почула, як Річард зачиняє за собою двері та йде перетягувати усілякий мотлох. Перші звуки чиєїсь роботи рано-вранці викликають велику тугу: наче тиша відчуває біль від того, що її ламають. Перша хвилина робочого дня нагадує про всі інші, з яких він складається, а рахувати, хвилини по одній, окремо від усіх інших, нікуди не годиться. І тільки після того, як за цією оголеною, самотньою хвилиною йде друга, а потім ще одна, день стає більш сприйнятним у своїй повсякденності. Петті дочекалася, поки це трапиться і з нею, і тільки тоді вийшла з ванної.

Вона взяла «Війну та мир» на той пагорб, згадавши невиразну стару моду вражати Річарда своєю начитаністю, але заплуталася у розділі, де йдеться про воєнні дії, і читала одну й ту саму сторінку знову й знову. Пташка, ім’я якої Волтер уже зневірився навчити Петті правильно вимовляти — щось схоже на «вірен» чи «вір еон», — уже призвичаїлася, здавалося, до її присутності — почала мелодійно співати на гілці дерева просто над Петті. Пісня ця нагадувала ідею-фікс, яку пташка ніяк не могла викинути з голови.

Почувалася Петті так, ніби безжалісна й добре організована група бойовиків руху Опору зібралася під покровом ночі її розуму, і вона отримала наказ в жодному разі не проливати жодного променя світла свідомості, ні на секунду. Її кохання до Волтера та її вірність йому, її бажання бути доброю людиною, її розуміння Волтерового змагання з Річардом протягом усього життя, її твереза оцінка характеру Річарда та (з якого боку не подивись) гидотне бажання переспати з кращим другом власного чоловіка — ці високі роздуми були раді знищити бойовиків руху Опору. І тому вона мала придушити спробу свого здорового глузду вивільнитися. Вона навіть не могла дозволити собі згадати, у що вдягнена, — бо мала постійно відганяти задум одягти якусь спокусливу майку перед тим, як віднести Річарду печиво та каву; вона мала негайно позбавитися цієї думки, бо найменший натяк на звичайнісінький флірт викличе справжнє світло прожектора, а сцена, яку він освітить, виявиться надто огидною, ганебною та жалюгідною. Навіть коли Річард і не відчуватиме відрази, вона сама точно відчує. А коли він помітить це, то почне дорікати — так само, як дорікав тоді за алкоголізм, — і це стане найгіршим лихом, катастрофою, приниженням.

Та її пульс добре знав — і демонстрував це їй своїм швидким стуком, — що вона, ймовірно, такої змоги більше ніколи не матиме. І точно не матиме, якщо лежатиме й далі на тому пагорбі. Також пульс неможливо було контролювати через те, що вона потайки зізнавалася собі: до того рибальського табору в Саскачевані можна дістатися тільки біпланом, а зв’язатися з ним — тільки за допомогою радіо- чи супутникового телефону, тому Волтер точно не зателефонує їй протягом наступних п’яти днів, якщо не трапиться нічого термінового.

Петті залишила Річардові ланч на столі й поїхала до найближчого крихітного містечка Фен-сіті. Вона добре розуміла, що легко може влаштувати аварію на дорозі, але все одно так замріялася, уявляючи, як гине через нещасний випадок, Волтер голосить над її знівеченим тілом, а Річард похмуро стоїть поряд, що ледве не в’їхала в єдиний знак «Стоп» у Фен-сіті; вона майже не чула вереску гальм.

Усі проблеми у неї в голові, лише в ній самій! Єдине, що давало їй надію, — це те, що вона так добре приховує свій внутрішній безлад. Так, вона була дещо розгублена й нервова протягом останніх чотирьох днів, але поводилася значно краще, ніж, скажімо, у лютому. Якщо вона сама зуміла утримати і не показати свій темний бік, логічно припустити, що в Річарда такий бік теж є і що він теж його приховує. Але то була лише примарна тінь надії, чудовий засіб виправдати власні безглузді фантазії.

Петті вивчала мізерний вибір місцевого пива в кооперативному магазині Фен-сіті — «Міллер», «Коре» та «Будвайзер» — і намагалася прийняти рішення. Зняла з полиці пакунок з шістьма банками, ніби крізь алюміній, з якого вони були зроблені, могла відчути, як їй смакуватиме це пиво. Річард сказав їй кинути пити; мабуть, вона здається йому огидною, коли випиває. Вона повернула той пакунок на полицю й відігнала себе до інших, менш провокуючих відділів крамниці; але важко планувати, що приготувати на вечерю, коли тебе ось-ось знудить. Тому вона повернулася, до полиць із пивом, і це було так само природно, як пташиний спів, який неминуче повторюється. На різних банках були різні зображення, але всі вони були прикрашені знаком дешевих броварень. Їй навіть спало на думку поїхати аж до Гранд-Репідз та купити нормального вина. Потім їй захотілося поїхати назад, додому, і зовсім нічого не купувати. Але що їй тоді робити? Вона безпомічно вагалася: її долало передчуття, що жоден із цих варіантів усе одно не принесе достатньо спокою чи радості, аби виправдати її вбоге серце. Інакше кажучи, вона тепер розуміла, що означає бути зовсім нещасною. Але зараз авторка заздрить тій, молодшій, Петті та жаліє її, бо тоді, стоячи у крамниці у Фен-сіті, вона щиро вважала, що гірше вже не буде; що так чи інакше, ту кризу буде вирішено у наступні п’ять днів.

Її ступором урешті-решт зацікавилася кругловида дівчинка-підліток на касі. Петті божевільно їй посміхнулася, взяла курку у пластиковому пакунку, п’ять огидних помідорів та кілька невеличких м’яких цибулин. Гірше за цей «сухий закон» та тривогу в серці, вирішила вона, буде тільки напитися і все одно маятися тою тривогою.

— Я підсмажу нам курку, — сказала вона Річарду, коли дісталася додому.

Тирса осіла на його волоссі та бровах, прилипла до спітнілого відкритого лоба.

— Дуже мило з твого боку, — відповів він.

— Дах виглядає чудово, — похвалила вона. — Ти багато чого встиг зробити. Скільки ще залишилося?

— Мабуть, ще пару днів.

— Знаєш, ми з Волтером можемо й самі закінчити, якщо ти уже хочеш повернутися до Нью-Йорка. Здається, Ти вже маєш бути там?

— Я люблю доводити справу до кінця, — заперечив він. — Це займе часу не більше, ніж пару днів. Хіба що тільки ти хочеш лишитися тут сама.

— Хочу лишитися тут сама?

— Від робіт багато шуму.

— Ні-ні, мені він подобається. Це мене якось заспокоює.

— Так, якщо цей шум не надходить від твоїх сусідів.

— Ну, тих сусідів я ненавиджу, у цьому й різниця.

— Як скажеш.

— Мабуть, візьмуся за курку.

Ймовірно, голос у неї затремтів, коли вона це казала, бо Річард насупився й запитав:

— Усе гаразд?

— Так-так, звичайно, — запевнила Петті. — Мені тут подобається, люблю це місце. Це — моє найулюбленіше місце у світі. Це нічого не вирішує, якщо ти розумієш, до чого я веду. Але мені подобається прокидатися вранці й насолоджуватися тутешнім повітрям.

— Я питав, чи все гаразд, що я тут із тобою?

— Ой, та все добре. Господи. Добре. Жодних проблем. Так! Тобто, ти ж знаєш, як тебе любить Волтер. Я почуваюся, ніби і ми з тобою друзі все життя, але насправді я з тобою навіть майже ніколи не говорила. І це гарна нагода. Але ти не мусиш лишатися тут, якщо хочеш повернутися до Нью-Йорка. Я вже так звикла бути тут сама. Все гаразд.

Ця промова, здавалося, дуже довго тривала, Петті ніяк не могла її скінчити. Та після неї повисла трохи ніякова тиша.

— Я просто намагаюся зрозуміти, що ти насправді хочеш сказати, — промовив Річард. — Хочеш ти, щоб я лишився, чи ні.

— Господи! — вигукнула вона. — Я ж тобі тільки це і кажу. Хіба ні?

Вона помітила, що його терпінню з нею, терпінню з жінкою, настав край.

Він закотив очі й підняв з підлоги невеличкий брусок.

— Я, мабуть, закінчу тут і піду поплаваю.

— Вже досить прохолодно.

— Кожного дня трохи теплішає.

Зайшовши у будинок, Петті відчула укол заздрощів до Волтера, якому можна було казати, що він любить Річарда, і не бажати отримати у відповідь нічого потенційно небезпечного, нічого гіршого за таку ж саму любов. Як у чоловіків усе легко! Порівняно з ними вона собі нагадувала роздутого нерухомого павука, який вичікує та плете своє тонке павутиння, рік за роком. Вона раптом зрозуміла, як почувалися ті дівчата з її молодості, дівчата з коледжу, які дивитися не могли на легкість дружби Волтера з Річардом і дратувалися через його докучливу присутність. На мить вона побачила Волтера очима Елайзи.

«Може, в мене немає вибору, немає вибору, немає вибору», — повторювала вона собі, миючи курку та переконуючи себе, що нічого такого на увазі не має. Вона почула плескіт з боку озера і побачила, як Річард пливе в тіні дерева, а вода навколо нього відблискує сонячним світлом. Коли він справді ненавидить сонячне світло, як заявляв у своїй старій пісні, Північна Міннесота мала б стати для нього досить невідповідним місцем. День тут тривав так довго, що сонячне світло не вгасало, на загальний подив, навіть увечері. Воно все світило й світило. Петті піддалася пориву помацати себе між ногами, закинути вудочку, просто щоб жахнутися, замість того Щоб піти й поплавати. Чи я ще жива? Чи в мене ще є тіло?

Вона якось дуже дивно порізала картоплю. Її шматочки виглядали ніби частинки геометричного пазла.

Прийнявши душ, Річард вийшов до кухні в однотонній футболці, яка пару десятків років тому була, мабуть, яскраво-червоною. Його волосся одразу пом’якшало від вологи, повернуло блиск і густий чорний колір.

— Ти взимку імідж змінила, — помітив він.

— Ні.

— Чого це «ні»? Ти зачіску змінила, чудово виглядаєш.

— Та ні, дійсно, я б це зміною не назвала. Хіба що трошки.

— А ще — ймовірно — трохи ваги набрала.

— Ні. Ну добре, трохи.

— Тобі це пасує. Ти зовсім була худа, так краще.

— Це такий ввічливий засіб сказати мені, що я погладшала?

Він прикрив очі, зробив таку гримасу, ніби намагався не втратити терпець, і запитав:

— Звідки в тобі все це лайно?

— Що?

— Хочеш, щоб я поїхав? Так? Ти так зі мною розмовляєш, що в мене складається враження, ніби тобі якось незручно зі мною.

Смажена курка була дуже запашна — здається, саме таку їжу Петті колись і споживала. Вона вимила руки, витерла їх, порилася у незакінченій комірчині й дістала звідти херес, вкритий пилом. Налила собі стаканчик і сіла за стіл.

— Чесно? Так, я трохи нервую.

— Не нервуй.

— Не можу не нервувати.

— У тебе немає жодних причин.

Не це вона хотіла почути.

— Вип’ю стаканчик, — сказала вона.

— Ти помиляєшся, якщо вважаєш, що мене турбує, скільки ти випиваєш.

Вона кивнула.

— Добре. Мені одразу полегшало.

— Ти весь цей час мріяла випити? Господи, та пий уже.

— Саме це я й роблю.

— Знаєш, ти дуже дивна. Це я як комплімент кажу.

— Я так і зрозуміла.

— Волтеру дуже, дуже пощастило.

— Не так уже й пощастило. Принаймні, йому так не здається, як я бачу.

— Та ні, правда, він так теж вважає.

Вона похитала головою.

— Я мала на увазі, що здається, йому не подобаються мої дивацтва. Йому подобаються мої гарні дивацтва, але погані його дуже засмучують, а саме їх він і бачить останнім часом. Я хотіла сказати — яка іронія, що саме ти готовий миритися з моїми вадами, а не чоловік, з яким я одружилася.

— Ти б не захотіла зі мною одружуватися.

— Авжеж, я чула Про тебе багато поганого. Усілякі історії.

— Шкода це чути, хоча я й не дивуюся.

— Волтер мені все розповів.

— Я й не сумнівався.

Десь на озері крякала качка. Дикі качки гніздилися на дальньому його березі.

— А Волтер тобі розповідав коли-небудь, як я зіпсувала Блейку шини на його пікапі? — запитала Петті.

Річард підняв брови, і вона розповіла йому.

— Ну ти даєш, — захоплено заявив він, коли вона закінчила.

— Знаю.

— А Волтер знає?

— Е-е-е, гарне питання.

— Б’юся об заклад, ти йому не все розповідаєш.

— Господи, Річарде, я нічого йому не розповідаю.

— А ти б могла, мені так здається. Ти б дізналася, що він знає набагато більше, ніж ти думаєш.

Вона глибоко вдихнула й запитала, що йому Волтер розповідав про її маленькі таємниці.

— Він знає, що ти нещаслива, — відповів Річард.

— Мені здається, для того, щоб це помітити, особливої проникливості не треба. Що ще?

— Він знає, що ти його звинувачуєш у тому, що Джоуї поїхав від вас.

— А, це, — зітхнула вона. — Про це я тією чи іншою мірою йому сама казала. Це не рахуємо.

— Добре. А чому б тобі мені не розповісти? Щось іще, окрім того, що ти винищувачка шин, — що ще йому невідомо?

Коли Петті замислилася над цим питанням, усе, що спало їй на думку, — це неймовірна пустота в її житті, пустота її гнізда, безцільність існування, які з’явилися після того, як діти покинули батьківський дім. Від хересу вона засмутилася.

— Заспівай мені щось, поки я накриватиму на стіл. Можеш?

— Не знаю, — відповів Річард. — Якось це дивно.

— Чому?

— Не знаю, просто дивно.

— Ти — співак, ти цим займаєшся. Ти співаєш.

— Мені ніколи не здавалося, що тобі подобається, як я співаю.

— Заспівай мені «Темний бік». Мені вона подобається.

Він зітхнув, схилив голову, склав руки на грудях і, здавалося, задрімав.

— Що? — запитала вона.

— Я, мабуть, поїду завтра, якщо ти не проти.

— Добре.

— Тут роботи лишилося не більш ніж на два дні. Дахом і так уже можна користуватися.

— Добре, — вона підвелася й поставила бокал від хересу до раковини. — Можна дізнатися, чому? Мені справді подобається, що ти тут.

— Буде краще, якщо я поїду.

— Гаразд. Як скажеш. Нехай курка ще хвилин десять пропечеться, та сідаймо за стіл.

Він сидів нерухомо.

— Це Моллі написала цю пісню, — сказав він, трохи помовчавши. — Моєї участі там зовсім не було. Отакий я придурок. Навмисно, розважливо так вчинив.

— Дуже сумно і дуже мило. А що ти мав робити? Ніколи її не співати?

— Взагалі-то, так. Не співати. Було б дуже добре, як на мене.

— Мені шкода вас обох. Ви дуже довго були разом.

— І були, і не були водночас.

— Зрозуміло, але все ж.

Річард сидів, поринувши в роздуми, поки Петті накривала на стіл, готувала салат і нарізала курку. Вона вважала, що їсти не хоче, але тільки-но скуштувала шматочок, як одразу згадала, що жодної крихти не з’їла з учорашнього вечора, хоча й прокинулася о п’ятій ранку. Річард також їв мовчки. Пройшов час, і мовчання впало обом в око і здалося лячним, а трохи згодом — виснажливим і таким, що засмучує. Петті прибрала зі столу, викинула залишки, перемила посуд і побачила, що Річард пішов палити на веранду. Сонце, нарешті, сіло, але небо все ще було світлим. Так, вирішила вона, краще, якщо він поїде. Краще, краще, краще.

Вона теж вийшла на веранду.

— Піду, мабуть, уже до себе, почитаю трохи, — повідомила вона.

Річард кивнув.

— Гарна ідея. Побачимося вранці.

— Вечори такі довгі, — продовжувала вона. — Світло ніяк не хоче вгасати.

— Мені тут дуже сподобалося. Ви, друзі, дуже щедрі.

— Це все Волтер. Мені й на думку не спадало це тобі запропонувати.

— Він тобі довіряє, — зазначив Річард. — Якщо ти теж йому довіряєш, все у вас буде добре.

— Може, так, а може, ні.

— Ти не хочеш бути з ним?

То було дуже доцільне питання.

— Не хочу втратити його, — відповіла Петті, — якщо ти розумієш. Я не витрачаю час на планування розриву стосунків. Але я буквально рахую дні, коли вже Джоуї втомиться від тих Монагенів. Йому ще цілий рік у школі навчатися.

— Не дуже розумію, що це змінить.

— Просто я віддана своїй родині.

— Це добре. Бо родина у вас чудова.

— Ти маєш рацію; тож побачимося вранці.

— Петті, — він викинув недопалок до улюбленої чаші Дороті з пам’ятного данського Різдва, яку використовував як попільницю, — я не стану розбивати шлюб мого найкращого друга.

— Ні! Господи! Звичайно, ні! — Вона мало не розплакалась від розчарування. — Тобто, справді, Річарде, вибач, але що я такого сказала? Я сказала, що йду спати, що ми побачимося вранці. Це все! Сказала, що турбуюся про свою родину. Саме це я і мала на увазі.

Він подивився на неї дуже роздратовано, скептично.

— Серйозно!

— Авжеж, гаразд, — кивнув він. — Я ні на що таке й не натякав. Просто намагався трохи розрядити обстановку. Ти ж пам’ятаєш, у нас одного разу була вже подібна розмова.

— Іще б я не пам’ятала.

— Тому я вирішив нагадати тобі про неї, так буде краще.

— Добре, я ціную твої зусилля. Ти — справжній друг. І ти не маєш їхати тільки через мене. Боятися нема чого. Жодної причини їхати раніше.

— Дякую, але я все одно поїду.

— Як хочеш.

І вона пішла у дім, влаштувалася у ліжку Дороті, де спав Річард, доки його не зайняли вони з Волтером. Прохолодне повітря виповзало з таємничих місць, де воно ховалося впродовж довгого дня, блакитні сутінки зазирали у всі вікна. То було ніби несправжнє світло, божевільне світло, і воно ніяк не згасало. Вона ввімкнула лампу, щоб воно не здавалося таким яскравим. Тих самих бойовиків з руху Опору було викрито! Гру скінчено. Вона лежала у своїй фланелевій піжамі й прокручувала в пам’яті все, що сказала за останні години, — тепер майже всі слова лякали її. Вона почула мелодійний шум води в туалеті, де Річард, мабуть, тільки що спорожнив свій сечовий міхур, а потім — журчання води у трубах і низький гул від роботи водяного насоса. Суто заради перепочинку від самої себе вона відкрила «Війну та мир» і довго читала її.

Авторка й досі не знає, чи не обернулося б тоді все по-іншому, якби вона на дійшла до тих самих сторінок, де Наташа Ростова, яка була призначена дурному, хоча й хорошому П’єру, закохується в його гарного та крутого друга, князя Андрія. Петті цього не помітила. Вона зосередилася на втраті П’єра: та розгорталася наче катастрофа в уповільненій зйомці. Ні, мабуть, нічого б це не змінило, але ці сторінки, їхня доречність вплинули на неї як щось психоделічне. Вона читала до півночі (тепер вона не могла відірватися навіть від описів воєнних дій), а коли закінчила, то з полегшенням помітила, що сутінки змінилися ніччю.

Уві сні, коли за вікнами ще панувала темрява, вона підвелася з ліжка, пішла спочатку у вітальню, а звідти — до Річардової спальні і вляглася в ліжко поряд із ним. У кімнаті було холодно, і вона притиснулась до нього.

— Петті, — тільки й сказав він.

Але вона спала і просто похитала головою, не бажаючи прокидатися; їй неможливо було відмовити, вона дуже наполегливо діяла уві сні. Огорнула його своїм тілом, намагаючись просто злитися з ним в одне, ніби могла повністю покрити його собою, просто торкнувшись щокою його обличчя.

— Петті.

— М-м-м.

— Якщо ти спиш, то маєш прокинутися.

— Ні, я ж сплю. Сплю. Не буди мене.

Член у нього вже мало з шортів не вистрибував. Вона потерлася об нього животом.

— Вибач, — сказав він, звиваючись під нею. — Прокидайся.

— Ні, не буди мене. Просто трахни.

— Господи, — він намагався позбутися її, але вона невідступно тягнулася за ним, ніби величезна амеба. Він схопив її за зап’ястя, щоб утримати хоч якусь дистанцію. — Віриш чи ні, але я не можу це робити, коли партнер не при свідомості.

— М-м-м, — промугикала вона, розстібаючи ґудзики на піжамі, — ми обоє спимо. І нам обом сняться просто чудові сни.

— Так, але вранці люди прокидаються, а сни свої пам’ятають.

— Але ж це просто сни... Я бачу сон, знову засинаю. І ти засинай теж. Ти засинаєш... Ми обоє спимо... а потім я піду.

Той факт, що вона казала все це, і не просто казала, але й дуже добре пам’ятала все наступного дня, викликає підозри стосовно того, що вона і справді спала. Але авторка тверда як алмаз у своєму твердженні, що спала, коли зраджувала Волтера і відчувала в собі його друга. Можливо, вона наслідувала тому міфічному страусові й просто тримала очі заплющеними, проте чомусь потім не могла пригадати якогось особливого задоволення, тільки абстрактно розуміла, що зробила; але коли провести щось на зразок розумового експерименту й уявити, як в середині процесу дзвонить телефон — від такого звуку вона одразу ніби прокидається, з чого логічно випливає, що за відсутності такого дзвону вона перебувала уві сні.

Тільки після того, як усе скінчилося, вона прокинулася насправді, дещо збентежена, замислилася на мить і швиденько забралася до свого ліжка. Наступне, що вона зрозуміла, — це те, що сонце вже встало. Вона почула, як Річард прокинувся і пішов до туалету. Вона все намагалася розшифрувати за звуками, що доносилися з його кімнати, що він робить — чи він пакує речі, чи береться знову до роботи. І звук був такий, ніби він дійсно працює! Коли дона врешті-решт насмілилася вийти зі свого укриття, то побачила, що він стоїть на колінах позаду дому й розбирає купу непотребу. Сонце було вже в небі, але світило якось тьмяно з-поміж тонких хмар. Від змін у погоді озеро трохи рябило. Строкаті дерева більше не причаровували — вони тепер виглядали рідкими й порожніми.

— Агов, доброго ранку, — сказала Петті.

— Доброго, — відповів Річард, не дивлячись на неї.

— Ти вже поснідав? Як щодо нормального сніданку? Приготувати тобі яєчню?

— Я випив кави, дякую.

— Приготую яєчню.

Річард підвівся, узявся в боки й оглянув той мотлох на землі, все ще не піднімаючи на неї очей.

— Я це все для Волтера витягнув сюди, щоб він знав, що тут є.

— Гаразд.

— Мені потрібно кілька годин, щоб зібратися. А ти берись до своїх справ.

— Гаразд. Тобі допомогти?

Він похитав головою.

— Точно не будеш снідати?

На це питання він взагалі не став відповідати.

Вона напрочуд яскраво уявила щось на зразок електронної презентації списку імен, які було впорядковано за ступенем їх доброчесності; першим, звичайно, стояв Волтер, одразу за ним — Джесіка, трохи далі — Джоуї та Річард, а потім, десь у самісінькому низу, самотньо розташувалося її власне ганебне ім’я.

Петті взяла каву до себе в кімнату і пила її, прислуховуючись до шуму, з яким Річард завершував свою роботу, — грюкіт цвяхів, які він розкладав по коробках, гуркіт ящиків з інструментами. Вдень, десь опівдні, вона наважилася на ризикований захід і спитала, чи не міг би він залишитися з нею на ланч, а потім уже їхати. Він погодився, хоча й не дуже люб’язним тоном. Вона була надто налякана, щоб заплакати від образи, тому пішла на кухню й зварила кілька яєць для салату. В її планах, надіях та фантазіях — тією обмеженою мірою, яку вона собі дозволяла, — Річард забував свої наміри поїхати того дня, а вона знову йшла «уві сні» до нього вночі, і знову все було приємно, знову нічого не обговорювалося наступного дня, а потім знову прогулянка вночі, потім знову чудовий день, а потім Річард збирає речі й повертається до Нью-Йорка, а Петті лишаються ті чудові сни, які вона бачила кілька ночей поспіль в будиночку на Безіменному озері, та здогадки, чи трапилося там щось насправді. Але цей старий план (надія чи фантазія) зазнав краху. Новим планом було докласти всіх можливих і неможливих зусиль, аби забути попередню ніч, а потім удавати, ніби нічого не сталося.

Але до цього нового плану зовсім не входило те, що у середині ланчу вона залишить сніданок недоїденим, скине з себе джинси й відчує біль від плавок, що зсунулися вбік, поки Річард доводив її до екстазу біля ні в чому не винної, обклеєної шпалерами стіни старенької вітальні Дорогі, і це — в самому розпалі дня і бувши настільки при повному розумі, наскільки це взагалі можливо для людини. На стіні не залишилося жодних слідів, але саме місце завжди викликало в неї чіткі спогади. Це була точка на вісі координат всесвіту, яка постійно змінювалась упродовж історії. І це місце завжди створювало ефект присутності когось третього в кімнаті поряд із нею та Волтером у кожні вихідні, коли вони туди приїздили. І той раз, здавалося їй, то було вперше, коли вона мала справжній секс. Ніби в неї очі відкрилися того дня, хоча вона зрозуміла це пізніше.

— Отже, — промовила вона, вже сидячи на підлозі, прихилившись головою до того місця стіни, куди перед тим був притиснений її зад, — було дуже цікаво.

Річард уже натягнув штани і тепер міряв кімнату кроками.

— Не піду на вулицю, палитиму просто тут, у твоєму домі, якщо ти не проти.

— Зважаючи на всі обставини, гадаю, я не проти зробити виняток.

Небо вже зовсім затягло хмарами, на веранду та крізь двері задував льодяний вітер. Птахи більше не співали, й озеро здавалося зовсім спустошеним. Природа перечікувала, доки знову потеплішає.

— А навіщо ти вдягла купальника? — запитав Річард, чиркнувши запальничкою.

Петті засміялася.

— Збиралася поплавати після того, як ти поїдеш.

— Але ж холод собачий.

— Ну значить, зовсім трохи поплавати.

— Таке невеличке умертвіння плоті.

— Точно.

Холодний вітер та дим від «Кемелу» Річарда змішалися, наче задоволення та каяття. Петті знову засміялася без жодних причин, а потім подумала, що б такого смішного сказати.

— Може, в шахи ти й програєш, — зазначила вона, — але в іншій грі ти так точно переможець.

— Стули пельку, — огризнувся Річард.

Вона ніяк не могла зрозуміти тон його голосу, але, побоюючись, що тон насправді був злим, доклала всіх зусиль, щоб припинити сміятися.

Річард сів на кавовий столик і знову зосереджено запалив.

— Ми ніколи цього більше не робитимемо, — оголосив він.

Її охопила нова хвиля сміху, вона не могла більше стримуватися.

— Чи, може, ще кілька разів, а потім — так точно ніколи.

— Угу, до чого нас це доведе?

— Можливо, втамуємо жагу, та й усе.

— Мій досвід свідчить, Що так справи не роблять.

— Ну, здається, я маю зважати на твій досвід? У мене ж свого немає.

— Ось який ми маємо вибір, — продовжив Річард. — Ми зараз усе це припиняємо або ти йдеш від Волтера. А оскільки останнє неприйнятне, ми зараз же все припиняємо.

— Або третя можливість — ми не зупиняємося і просто нічого йому не кажемо.

— Я так жити не хочу. А ти?

— Справа в тому, що двоє із трьох людей, яких він любить найбільше за все у світі, — це ми з тобою.

— А третя, мабуть, Джесіка.

— Мене лише втішає, — додала Петті, — що вона ненавидітиме мене все життя й повністю стане на його бік. І вона завжди залишиться з ним.

— Це не те, що йому потрібно, і я не можу так з ним вчинити.

Згадавши Джесіку, Петті знову засміялася. Донька була доброю, болюче-серйозною і дуже дорослою особистістю, її роздратування через Петті та Джоуї — безпорадну матір та жорстокого брата — рідко ставало таким сильним, щоб припинити викликати сміх. Петті дуже сильно любила доньку і справді зовсім не хотіла б втратити її підтримку та добру думку. Однак все одно не могла не дивуватися неприязні з боку Джесіки. Але це ставлення складало частину їхніх відносин, а Джесіка була надто поглинена своєю серйозністю, щоб хвилюватися з цього приводу.

— Слухай, — покликала вона Річарда, — а може бути таке, що ти трохи гомосексуал?

— І ти це зараз питаєш?

— Не знаю. Просто іноді ви, хлопці, намагаєтесь переспати з мільйоном жінок, просто аби щось комусь довести. Або спростувати. А мені здається, ніби ти більше турбуєшся про щастя Волтера, ніж про моє.

— Повір, цілувати Волтера я не збираюся.

— Так, знаю, знаю. Але щось у цьому є. Тобто дуже скоро ти стомишся від мене. Ти побачиш мене оголеною, коли мені виповниться сорок п’ять, і подумаєш: «Гм-м-м, невже я все ще хочу ЦЕ? Та навряд чи!» А от від Волтера ти не втомишся ніколи, бо не хочеш його цілувати. Тобі достатньо просто бути поряд із ним, завжди.

— Це з Д. Г. Лоуренса[89], — перебив її Річард.

— Так, ще з одного автора, якого я маю прочитати.

— Чи ні.

Вона потерла стомлені очі та розтерті губи. Вона була дуже, дуже щаслива, що все так обернулося.

— Ти дійсно добре володієш інструментом, — піддала вона нового жарту. Річард знову почав крокувати кімнатою:

— Спробуй бути хоч трохи серйозною, гаразд? Дуже постарайся.

— Зараз час тільки для нас, Річарде. Це все, що я намагаюся сказати. У нас є пара днів, і ми можемо або скористатися ними, або змарнувати. Вони все одно пролетять дуже швидко.

— Я припустився помилки, — підкреслив він. — Не обдумав усього. Я мав поїхати ще вчора!

— За винятком крихітної частини мене, я була б рада цьому. Але маю визнати, це дуже важлива частина.

— Мені подобається бачити тебе, — продовжував він. — Подобається бути з тобою. Я радий за Волтера, що йому так із тобою пощастило, — що ти саме така, яка є. Думав, не завадить лишитися ще на пару днів. Але то була помилка.

— Ласкаво просимо до Петтіляндії — країни помилок.

— Я й гадки не мав, що ти ходиш уві сні.

Вона засміялася.

— Чудова новина, чи не так?

— Господи, та заспокойся вже ти. Їй мене дратуєш.

— Може, й так, але мене це не обходить. Що може трапитися у найгіршому випадку? Ти роздратуєшся вкрай і поїдеш.

Тоді він подивився на неї і посміхнувся, й кімната одразу сповнилася сонячним світлом (у метафоричному сенсі). На її думку, він був дуже вродливим чоловіком.

— Ти справді мені подобаєшся. Дуже. І завжди подобалася, — зізнався він.

— Можу сказати те саме й про тебе.

— Хотів, щоб ти мала гарне життя. Розумієш? Мені здавалося, що тільки ти й заслуговувала на Волтера.

— І тому ти зник тоді, в Чикаго, й так і не повернувся.

— У Нью-Йорку це б не спрацювало. Все б скінчилося погано.

— Як скажеш.

— Так і кажу.

Петті кивнула.

— То ти справді хотів тоді переспати зі мною?

— Так, дуже. Але не просто переспати. Говорити з тобою. Слухати тебе. У цьому й різниця.

— Приємно це чути. Можу зараз викреслити той день із мого списку турбот, хоча це й було двадцять років тому.

Річард знову запалив цигарку, і вони посиділи трохи мовчки, на різних кінцях старенького східного килима Дорогі. Дерева шуміли, і в тому шумі було чути голос осені, яка ніколи не лишала Північної Міннесоти.

— Досить складна ситуація, — нарешті промовила Петті.

— Так.

— Складніша, ніж я раніше її уявляла.

— Так.

— Краще б, мабуть, я не ходила уві сні.

— Так.

І вона розплакалася від жалю до Волтера. За ці всі роки вони так мало ночей провели нарізно, що в неї навіть шансу не було скучити за ним і належно оцінити його так, як вона скучила за ним та цінувала його зараз. То був початок страшенного збентеження в її серці — насправді авторка й досі від нього страждає. Але вже тоді, на Безіменному озері, вона дуже чітко бачила цю проблему, незважаючи на оточуюче погодне затьмарення. Вона закохалася в єдину людину в світі, яка так само, як і вона, турбувалася за Волтера і хотіла його захистити; хтось інший міг би спробувати й увести її у Волтера.

І навіть ще гіршим, певною мірою, було відчуття відповідальності перед Річардом, розуміння того, що в його житті, схоже, немає більше людини, схожої на Волтера, і що його вірність Волтеру, з його власної точки зору, — одна з небагатьох речей, окрім пристрасті до музики, що примушували його залишатися людиною. І все це вона поставила на карту — лише через власні примари та егоїзм. Вона скористалася людиною, яка в той момент розгубилася і була вразлива, хоча й ніколи не відрізнялася розбірливістю в особистому житті. І тому Петті плакала ще й за Річардом, але більше — за Волтером і за власного нещасливою, злочинною особистістю.

— Плакати — це добре, — зазначив Річард, — хоча сам я цього ніколи не робив.

— Це як бездонна яма, до якої раз потрапивши, зупинитися вже неможливо, — схлипувала Петті. Вона раптом змерзла в одному купальнику, їй стало зле. Вона підвелася, обійняла Річарда за гарячі широкі плечі, вони удвох лягли на східний килимок, і так пройшов весь той сірий день.

Тричі вони були разом. Один, два, три. Спершу — уві сні, вдруге — жорстко, а потім ще раз, уже на повну. Тричі — до жалюгідного мало. Авторка зараз, у свої «за сорок», перелічувала знову й знову, але число це так і не збільшилося.

Розповідати Вже лишилося не так багато, лишилися тільки подальші помилки. І першою з них стала угода, яку вони уклали з Річардом, усе ще лежачи на підлозі. Вони вирішили — разом, — що він має поїхати. Вони швидко вирішили, коли вже втомилися, що йому краще поїхати просто зараз, поки вони цілком не захопилися одне одним, і що вони мають дуже ретельно обміркувати ситуацію, що склалася, а потім прийняти тверезе рішення; а коли рішення це виявиться негативним, їм буде тільки ще болючіше, якщо він зараз залишиться.

Дійшовши таких висновків, Петті сіла й здивовано помітила, що дерева та незакінчений дах мокрі. Дощ пройшов так тихо, що вона навіть його стукоту по даху не чула; таким ніжним, що навіть по ринвах не стікав. Вона надягла Річардову линялу футболку й запитала, чи може вона залишити її собі.

— Нащо вона тобі?

— Вона пахне тобою.

— Більшість людей назвали б це недоліком.

— Просто хочу мати щось, що належало тобі.

— Гаразд. Будемо сподіватися, це буде й справді єдине, що в тебе від мене залишиться.

— Мені сорок два, — нагадала вона. — Завагітніти мені коштуватиме двадцять тисяч доларів. Отже, жодних наслідків.

— Я дуже пишаюся тим, що дітей нікому не зробив. Будь ласка, не псуй мені статистику.

— А як щодо мене? — запитала вона. — Мені є про що турбуватися? Про якісь хвороби, наприклад?

— У мене всі аналізи чисті, якщо ти про це питаєш. Я завжди обережний, як параноїк.

— Б’юся об заклад, ти всім дівчатам це кажеш.

І так далі. Вони все балакали й балакали, і, користуючись загальним веселим настроєм, Петті заявила, що тепер він не може їй відмовити і просто зобов’язаний заспівати, перш ніж поїхати. Річард дістав банджо й побринчав трохи, поки вона робила сандвічі та пакувала їх у фольгу.

— Можливо, тобі краще лишитися на ніч та поїхати рано-вранці, — запропонувала вона йому.

Він посміхнувся і навіть не став відповідати.

— Серйозно, — наполягала вона. — Дощить, уже скоро зовсім стемніє.

— Жодних шансів, — відмовився він. — Вибач. Я тобі тепер не можу довіряти. Просто потрібно навчитися жити з цим.

— Ха-ха-ха, — засміялася вона. — А чому ти не співаєш? Хочу почути твій голос.

Щоб зробити їй приємно, він заспівав «Тінистий гай». За ці роки, на зло всім попереднім очікуванням, він став умілим і різнобічним співаком, а голос у нього був такий гучний, що, здавалося, від нього зараз весь дім завалиться.

— Бачу, до чого ти ведеш, — сказала вона, коли він доспівав. — Але мені від цього не легше.

Тільки дай-но співакам можливість показати себе, зупинити їх потім дуже важко. Річард налаштував гітару і заспівав три пісні в стилі кантрі, які пізніше «Горіховий сюрприз» запише для альбому «Безіменне озеро». Текст, здебільшого, являв собою просто набір складів без жодного змісту, які він потім збирався змінити та поліпшити, але Петті настільки була здивована й захоплена його співом у стилі кантрі, який вона визнавала кращим та обожнювала, що десь у середині третьої пісні почала кричати: «Стоп! Досить! Зупинись! Досить уже! Гаразд!» Але він не зупинявся, бо був повністю поглинений своєю музикою, через що вона стала почуватися такою самотньою та покинутою, що почала нервово схлипувати і, врешті-решт, узагалі вдалася до істерики; тому в нього не було іншого вибору, окрім як зупинитися, — хоча його просто розлютило те, що його так нахабно перервали! — і спробувати, хоча й надаремно, заспокоїти її.

— Ось твої сандвічі, — заявила вона, тицяючи їх йому в руки, — а ось двері. Ми домовилися, що ти поїдеш, то їдь уже. Гаразд? Просто зараз! Саме це я і маю на увазі. Зараз. Вибач, що попрохала заспівати, то знову ж була моя помилка, але давай спробуємо вчитися на наших помилках.

Він глибоко вдихнув і розпрямився, ніби збирався зробити важливе оголошення; але потім плечі в нього опустилися, а свою промову він залишив собі.

— Ти маєш рацію, — роздратовано сказав він. — Мені цього не треба.

— Ми добре вирішили, так?

— Мабуть, так.

— То рушай.

І він рушив.

А вона стала більше читати. Спочатку — відчайдушно намагаючись втекти від реальності, а потім — шукаючи допомоги. Коли Волтер повернувся з Саскачевана, вона вже впоралася з «Війною та миром» — усього за три дні, бо читала безперервно. Наташа пообіцяла бути з Андрієм, але злий Анатоль переконав її зрадити свою обіцянку; у відчаї Андрій їде на війну, отримує смертельне поранення у битві і встигає до смерті лише побачитись із Наташею та пробачити їй; після чого на сцені з’являється старий добрий П’єр, який дещо подорослішав і порозумнішав після того, як побував військовополоненим, і запропонував себе Наташі як втішний приз; далі в них народжуються діти. Петті здалося, що за останні три дні вона прожила ціле життя, а тепер, коли її власний П’єр повертався з пустелі з численними жахливими сонячними опіками, незважаючи на те, що виливав на себе цілі пляшки крему від засмаги максимального ступеня захисту, — вона була цілком готова знову покохати його. Вона забрала його з Дулута й коротко розпитала про вихідні з мільйонерами, що так сильно полюбляють природу і які, вочевидь, ласкаво погодилися відкрити для нього свої гаманці.

— Неймовірно, — тільки й зміг вимовити Волтер, коли вони дісталися дому і він побачив майже закінчений дах. — Він просидів тут чотири місяці, а коли роботи залишилося годин на вісім, кинув усе й поїхав.

— Мені здається, ці ліси його втомили, — припустила Петті. — Я сказала йому, що краще тоді повернутися до Нью-Йорка. Він написав тут кілька чудових пісень. Він був готовий їхати.

Волтер насупився.

— Він співав тобі своїх пісень?

— Три з них, — відповіла вона, відвертаючись від нього.

— Гарні?

— Справді гарні.

Вона пішла у бік озера, Волтер — за нею. Не дуже складно було відірватися від нього. Тільки на самому початку свого подружнього життя вони були такою парою, що завжди обіймалися та цілувалися кожного разу, як поверталися додому.

— У вас тут усе було в порядку? — запитав Волтер.

— Трохи ніяково. Я зраділа, коли він поїхав. Однієї ночі, коли він був тут, мені довелося цілий стакан хересу випити.

— Не так уже й погано. Лише один стакан.

Частиною обіцянки, яку вона дала собі, було ніколи не брехати Волтерові, навіть трошки; жодного слова, яке не можна сприйняти за правду.

— Я багато читала, — продовжувала Петті. — Мені здається, «Війна та мир» — це краща книга, яку я читала в житті.

— Я тобі заздрю, — несподівано промовив Волтер.

— Що?

— Що ти читала її вперше. У тебе була ціла купа часу на неї.

— Вона чудова. Вона ніби змінила мене.

— Ти й справді здаєшся мені дещо іншою.

— Сподіваюсь, не в поганому сенсі?

— Ні, просто іншою.

У ліжку з ним тієї ночі вона зняла піжаму і відчула полегшення, коли помітила, що хоче його більше, а не менше, після того що скоїла. І секс їй сподобався. В ньому не було нічого хибного.

— Треба нам частіше так, — сказала вона.

— Коли тільки забажаєш. У буквальному сенсі.

Того літа в них ніби другий медовий місяць трапився, а її каяття та жага сексу тільки підкріплювали це відчуття. Вона намагалася бути гарною дружиною, задовольняти свого дуже доброго чоловіка, але перелік успішності її зусиль не можна вважати повним, коли не згадати електронні повідомлення, якими вони з Річардом почали обмінюватися з самого дня його від’їзду, та її дозвіл Річарду придбати квиток на літак до Міннеаполіса і поїхати разом із нею до Безіменного озера кількома тижнями пізніше, коли Волтер поїхав у чергову подорож для дуже важливих персон до Прикордонних вод[90]. Запам’ятавши номер рейсу та час прильоту, вона одразу видалила повідомлення від Річарда з інформацією про його прибуття, як зробила це з попередніми листами.

За тиждень до того дня вона поїхала до озера сама і дозволила собі потонути в божевіллі. Напивалася кожного дня, пізно прокидалася від паніки, каяття та розгубленості, потім знову засинала до півдня, читала багато романів, нібито заспокоївшись, потім зіскакувала з місця й десь із годину тинялась навколо телефону, вирішуючи, чи не зателефонувати Річардові й заборонити йому приїжджати, а врешті-решт, відкорковувала нову пляшку, щоб забутися на декілька годин.

Але згодом запас днів до його приїзду добіг нуля. Останньої ночі вона напилась до блювоти, заснула у вітальні й отямилася ще до світанку. Аби заспокоїти тремтіння в руках і зуміти набрати номер Річарда, вона влаштувалася на холодній, усе ще не покритій кахлями підлозі.

Петті почула автовідповідач. Він орендував нову, значно меншу квартиру всього лише за кілька кварталів від старої. Вона уявляла собі цю нову квартиру, як ту стару темну кімнату, яку він колись ділив із Волтером та до якої потім в’їхала вона, тільки більшу. Вона набрала його ще раз і знову почула автовідповідач. Втретє вже відповів Річард.

— Не треба приїжджати, — попрохала вона. — Я цього не переживу.

Він промовчав, вона чула тільки його дихання.

— Вибач, — сказала вона.

— Чому б тобі не зателефонувати мені за годину чи дві. Подивимось, як ти почуватимешся вранці.

— Мене вирвало. Я тут блювала.

— Шкода.

— Будь ласка, не приїжджай. Обіцяю дати тобі спокій. Здається, я мала дійти до якоїсь межі, перш ніж зрозумію, що так більше не можна.

— Згоден, у цьому є сенс.

— Я правильно вчиняю, так?

— Мабуть. Так. Мабуть, правильно.

— Я не можу так вчинити з ним.

— Тоді гаразд, я не приїду.

— Не те щоб я не хотіла, аби ти приїхав. Просто прошу: не приїжджай.

— Зроблю так, як кажеш.

— Ні, Господи, слухай: я прошу тебе зробити те, чого я не хочу.

Можливо, в цей момент там, у Джерсі, штаті Нью-Джерсі, він закотив очі. Але вона знала, що він хоче побачитися з нею, він уже готовий був сісти в літак уранці, та єдиним засобом умовити його не приїжджати виявилося пробазікати з ним по телефону ще дві години ні про що, так і не прийнявши жодного рішення, поки вони не втомилися від самих себе та одне від одного настільки, що перспектива зустрітися здалася обом, м’яко кажучи, непривабливою.

Не останнім серед складових нещастя Петті, коли вони врешті-решт скінчили розмову, було відчуття того, що вона тільки марнує кохання Річарда. Вона знала його як чоловіка, котрий вищою мірою дратувався через усе це жіноче лайно, а те, що він витратив на неї цілих дві години, що було на 199 хвилин більше, ніж він від природи був здатен стерпіти, сповнило її вдячністю та соромом через таке марнотратство. Марнотратство його кохання.

І це привело її до того — хоча це й так уже було зрозуміло, — що вона знову підняла слухавку і зателефонувала йому за двадцять хвилин та виклала дещо коротшу, але навіть ще жалюгіднішу версію першої їхньої розмови. Петті ніби провела репетицію того, що потім, у більш розгорнутому варіанті, влаштовувала Волтера у Вашингтоні: чим більше вона намагалася виснажити його терпіння, тим більше терпіння він виявляв, а чим терплячіше він поводився, тим складніше для неї ставало покинути його. На щастя, терпець Річарда до неї, на відміну від Волтерового, аж ніяк не прямував до нескінченності. Врешті-решт, він просто кинув слухавку і більше не відповідав, коли вона зателефонувала йому ще раз, за годину, просто в ту саму мить, як вона вирахувала, коли він мав би вирушити до аеропорту «Ньюарк», щоб вилетіти до неї.

Незважаючи на те, що Петті не спала всю ніч і що виблювала ту невеличку кількість їжі, яку вона спожила напередодні, вона раптом відчула себе свіжою, чистою та енергійною. Прибрала все в домі, прочитала половину роману Джозефа Конрада[91], який їй порадив Волтер, а от вина більше купувати не стала. Коли Волтер повернувся зі своєї подорожі, вона приготувала чудову вечерю, обійняла його за шию — винятковий випадок! — і справді збентежила його несподіваною силою свого кохання.

Наступним її кроком мав би стати пошук роботи, чи повернення до школи, чи волонтерська праця. Але щось завжди заважало. Джоуї міг схаменутися і повернутися додому перед останнім роком навчання. Були ще сад і дім, які зазнали занепаду, поки вона роками пила в депресії. Вона була вільна поїхати до свого улюбленого Безіменного озера на скільки та коли завгодно. Існувала й більш загальна свобода дій, яка — вона знала це — вбивала її, але їй ніде було сховатися від неї. Потім був День батьків у коледжі Джесіки у Філадельфії, на який Волтер поїхати не зміг, але дуже зрадів, коли цим заходом зацікавилася Петті, бо давно вже турбувався, що вони з Джесікою не дуже близькі. А потім були тижні очікування того Дня батьків, тижні їхнього листування з Річардом, тижні мрій про номер у філадельфійському готелі, де вони збиралися провести один день та одну ніч, сховавшись від усього світу. А потім почалися місяці серйозної депресії після Дня батьків.

Вона вилетіла до Філадельфії у вівторок, щоб провести, як вона заздалегідь повідомила Волтеру, цілий день виключно самій і подивитися місто. Взявши таксі до центру міста, вона раптом відчула укол жалю через те, що не гуляє вулицями, як незалежна доросла жінка, не будує незалежне життя, не блукає містом, як то належить розумній та цікавій туристці, а втрачає глузд у пошуках кохання.

Це може здатися неймовірним, але вона не зупинялася в готелі сама ще з часів тієї ночі в номері 21, тому була дуже вражена плюшевими меблями у номері готелю «Софітель». Вона ретельно роздивилася всі принади в кімнаті, поки чекала на Річарда, а потім настала призначена година, проте ніхто не прийшов. Вона спробувала увімкнути телевізор, але не змогла. Вона вже перетворилася на грудку нервів, коли врешті-решт задзвонив телефон.

— У мене тут дещо трапилося, — пояснив Річард.

— Добре. Щось трапилось, гаразд, — вона наблизилася до вікна й оглянула філадельфійський краєвид. — А що саме? Чиясь спідниця?

— Дуже смішно, — відповів Річард.

— Дай-но мені хвилинку, — попросила вона, — то я тобі ще шаблонних епізодів із книжок згадаю. Раніше я ніколи тебе не ревнувала, отже це Ревнощі, хвилина перша.

— Та нікого тут немає.

— Нікого? Нікого немає? Господи, навіть я поводжуся значно гірше. Коли враховувати, що я трохи одружена.

— Я не кажу, що в мене нікого не було. Я сказав, що зараз нікого немає.

Вона уперлася лобом у скло.

— Вибач, — сказала вона. — Через це я просто почуваюся надто старою, надто огидною, надто дурною, надто ревнивою... Сама не знаю, що таке базікаю.

— Цього ранку мені зателефонував він, — повідомив Річард.

— Хто — він?

— Волтер. Я мав би удати, ніби мене немає вдома, але підняв слухавку. Він сказав, що прокинувся рано-вранці, щоб відвезти тебе до аеропорту, та що вже скучив за тобою. Сказав, що у вас усе добре. «Щасливіші, ніж будь-коли», — здається, саме так він і сказав.

Петті мовчала.

— Він мені розповів, що ти їдеш побачитися з Джесікою, а та потайки дуже щаслива з цього приводу, хоча й переймається трохи, що ти можеш сказати щось дивне чи засмутити її; а може, тобі її новий хлопець не сподобається. Волтер дуже, дуже щасливий, що ти робиш це для неї.

Петті метушилася біля вікна, змушуючи себе знову й знову слухати, що розповідає Річард.

— Сказав, що йому дуже соромно через те, що він наговорив про тебе тієї зими. А ще, що насправді нічого поганого на увазі не мав. Сказав, та зима була жахлива через історію з Джоуї, але зараз усе набагато краще. «Щасливіші, ніж будь-коли». Так, точно, впевнений, це його слова.

У Петті з рота вирвалися якісь стислі, болісні звуки ридання, вона аж зайшлася ними.

— Що це було? — запитав Річард.

— Нічого, вибач.

— Гаразд, у будь-якому випадку...

— У будь-якому випадку?..

— Я вирішив залишитися вдома.

— Розумію. Авжеж.

— Ну то й добре.

— Але чому б тобі все одно до мене не приїхати? Тобто я ж тут. А потім я повернуся до свого пречудового щасливого життя, а ти — до Нью-Джерсі.

— Я просто передав тобі його слова.

— Моє неймовірно, неймовірно щасливе життя.

О, який же спокусливий жаль до себе! Спокуса настільки близька до неї, перед нею неможливо встояти, але в нього вона викликала тільки відразу. Вона дуже чітко відчула той момент, коли зайшла надто далеко. Якби вона хоч трохи стримала себе, то могла б і зчарувати його, і улестити, щоб той приїхав до Філадельфії. Хто знає. Вона могла б узагалі ніколи не повернутися додому. Але вона все зіпсувала тим жалем до себе. Вона відчувала, як він стає більш стриманим і віддаляється від неї, від чого почала жаліти себе ще більше, а потім іще й іще більше, доки, врешті-решт, не повісила слухавку та не віддалася іншому задоволенню.

Звідки з’являється цей жаль до себе? Тим більш — такий надмірний? Майже за будь-якими стандартами в неї було розкішне життя. Вона кожного дня, цілими днями могла шукати засіб жити скромніше, отримувати більше задоволення від життя, але вся її свобода вибору робила її тільки нещаснішою. Авторка вже майже дійшла висновку, що жаліла себе через те, що була надто вільною.

Того вечора у Філадельфії стався дуже ганебний епізод: вона пішла вниз, до бару, щоб підчепити кого-небудь. Дуже швидко Петті помітила, що тутешній світ поділяється на дві групи: тих, хто вміє зручно почуватися на барному стільці на самоті, і тих, хто цього не вміє. А чоловіки там виглядали такими ідіотами, що вперше за дуже довгий час вона пригадала, як це — бути п’яною та зґвалтованою, після чого пішла назад до номера, щоб насолодитися новими нападами жалю.

Наступного ранку вона поїхала електричкою до коледжу Джесіки, маючи нагальну потребу в емоційній підтримці, — аз цього нічого хорошого вийти не могло. Незважаючи на те, що вона намагалася протягом дев’ятнадцяти років робити для Джесіки все, що не зробила для неї самої її мати: вона ніколи не пропускала її ігор, була щедра на похвалу, завжди вникала в заплутані лабіринти її суспільного життя, завжди ставала на її бік у кожній образі чи розчаруванні, брала участь у драмі її заяв на вступ до коледжу, — все одно насправді вони зовсім не були близькі. Почасти так трапилося через самодостатність Джесіки, а почасти — через надто палкі почуття Петті до Джоуї. Серце її було сповнене почуттів саме до нього, а не до Джесіки. Але до сина двері тепер було зачинено через її ж помилки, і вона приїхала до гарного філадельфійського кампусу зовсім не на День батьків. Їй просто хотілося провести трохи часу наодинці з донькою.

На жаль, Вільям, новий хлопець Джесіки, натяків не розумів. Він був добродушним парубком, мав світле волосся, як у всіх каліфорнійців, полюбляв грати у футбол — узагалі, Петті нічого проти нього не мала, але батьки його в той день не приїхали, і він просто приліпився до Джесіки й Петті. Він пішов із ними на ланч, потім — на лекцію з історії мистецтва, потім — до кімнати Джесіки у Гуртожитку, а коли Петті багатозначно запропонувала доньці пообідати десь у місті, Джесіка відповіла, що вже замовила столик на трьох тут неподалік. У ресторані Петті стоїчно вислуховувала, як Джесіка все спонукала Вільяма розповісти про благодійну організацію, яку він заснував ще у старших класах — дещо гротескно благочинну програму, за якою дівчата з Малавії отримували освіту завдяки фінансовій допомозі футбольних клубів Сан-Франциско. Петті не лишалося нічого, окрім вина. Десь на четвертому келиху вона вирішила, що Вільям має дізнатися, Що вона й сама була колись спортивною зіркою міжуніверситетського рівня. Оскільки Джесіка не потурбувалася розповісти йому, що її мати входила до складу другої кращої команди в США, вона змушена була зробити це сама; а щоб це не виглядало похвальбою, розповіла і про зворотний бік слави — про свою фанатку, що викликало спогади про наркоманство Елайзи та брехню про лейкемію, а потім — і про її травму. Розповідала вона голосно та, як їй самій здавалося, цікаво, але Вільям замість того, щоб розсміятися, нервово поглядав на Джесіку, яка похмуро сиділа, склавши руки на грудях.

— То до чого ти все це? — запитала вона, врешті-решт.

— Ні до чого, — відповіла Петті. — Просто розповіла, як я сама навчалася в коледжі. Я й гадки не мала, що вам це нецікаво.

— Мені цікаво, — ввічливо заперечив Вільям.

— А що мені цікаво, — зазначила Джесіка, — то це чому я сама про це чую вперше.

— Я ніколи не розповідала тобі про Елайзу?

— Ні. Мабуть, Джоуї розповідала.

— Впевнена, я тобі казала про неї.

— Ні, мам. Вибач. Не казала.

— У будь-якому разі зараз розповідаю, хоча, мабуть, я забалакалась.

— Мабуть, так!

Петті розуміла, що поводиться погано, але не могла втриматися. Дивлячись на ніжне ставлення Джесіки та Вільяма одне до одного, вона згадувала себе у дев’ятнадцять років, свої дуже посередні успіхи в навчанні та ненормальні стосунки з Картером та Елайзою, і в результаті почала жалкувати за своїм життям та жаліти себе. Вона впала в депресію, яка стрімко погіршилася наступного дня, коли вона повернулася до коледжу й здійснила екскурсію по його розкішній території, поснідала на газоні перед будинком тутешнього президента і сходила на колоквіум («Індивідуальність у багатозначному світі») разом із багатьма іншими батьками. Кожен із них випромінював зосередженість, на відміну від неї. Студенти ж, здавалося, розбираються геть в усьому і; безсумнівно, навіть знають, як треба сидіти на високому табуреті в барі; а всі інші батьки так пишалися своїми дітьми, були у такому захваті від дружби з ними; а весь коледж, здавалося, й сам неймовірно пишається своїм достатком та альтруїзмом своєї місії. Насправді Петті була хорошою матір’ю: вона відправила доньку у краще та легше життя, ніж мала сама; але, судячи з осудливих поглядів, які на неї кидали інші матусі, було зрозуміло, що вона схибила в іншому — і саме це інше було найважливішим. Тоді як інші матусі та доньки йшли пліч-о-пліч по вкритих тротуарною плиткою доріжках, сміючись чи демонструючи нові телефони, Джесіка йшла по траві за кілька кроків попереду Петті. Єдина роль, яку вона залишила їй того вікенду, — це захоплюватися її казковим факультетом. І Петті докладала всіх зусиль, щоб зіграти цю роль; але врешті-решт, на піку своєї депресії, вона всілася на одне з адірондакських крісел, розставлених на газоні, і попрохала Джесіку поїхати до міста й пообідати з нею без Вільяма, який, на щастя, того дня був зайнятий у грі.

Джесіка стояла на деякій відстані від матері й дивилася на неї якось стримано.

— Нам із Вільямом потрібно сьогодні вчитися, — сказала вона. — Я ж мала займатися цим і вчора, і сьогодні.

— Вибач, я заважаю тобі, — схвильовано та щиро відповіла Петті.

— Ні, все гаразд, — заперечила Джесіка, — я дійсно дуже рада тебе бачити. Я дуже хотіла, щоб ти побачила, на що я витрачаю чотири роки свого життя. Просто нам дуже багато задають.

— Ні, звичайно, все чудово. І це добре, що ти здатна з цим упоратися. Я так пишаюся тобою! Справді, Джесіко, мені здається, тепер весь світ біля твоїх ніг.

— Дякую тобі.

— Просто... як ти дивишся на те, щоб поїхати зі мною до готелю? У мене там гарно. Можемо замовити їжу в номер, дивитися фільми, вип’ємо щось із міні-бару. Тобто ти можеш щось випити, я сьогодні не буду. Просто щоб побалакати, тільки між нами, дівчатами, тільки ми удвох — на один вечір. А повчитися ти ще встигнеш, осінь Лише почалася.

Петті втупилася очима в підлогу, очікуючи на вирок. Вона до болю чітко розуміла, що пропонує щось нечуване для них обох.

— Гадаю, я краще повчуся, — заперечила Джесіка. — Я вже обіцяла Вільяму.

— Будь ласка, Джессі! Тільки одна ніч. Тобі нічим не завадить, а для мене це так багато значить!

Коли Джесіка на це нічого не відповіла, Петті змусила себе подивитися в обличчя дочки. Та із залізним спокоєм роздивлялася головний корпус коледжу, на фасаді якого Петті помітила викресаний на кам’яній плиті напис — настанову від випуску 1920 року: «Не марнуйте своєї свободи».

— Дуже тебе прошу! — продовжила вона.

— Ні, — Джесіка все ще не дивилася на матір. — Ні, я просто не хочу.

— Вибач, я вчора забагато випила і наговорила дурниць. Я б дуже хотіла пояснити тобі все.

— Я не караю тебе, — Відповіла Джесіка. — Просто бачу, що тобі зовсім не подобається мій коледж, мій хлопець...

— Ні, він хороший, дуже милий. Він мені справді подобається. Просто я приїхала сюди побачитися з тобою, а не з ним.

— Мамо, я дуже полегшую твоє життя. Ти не помічаєш? Не вживаю наркотиків, нічого не роблю з того лайна, що завжди коїв Джоуї, не засмучую тебе, не влаштовую сцен, я ніколи...

— Знаю! І щиро вдячна тобі за це.

— Гаразд, тоді не треба скаржитись, якщо в мене є власне життя і друзі та якщо я не хочу раптово змінювати свої плани заради тебе. Ти і так можеш користуватися всіма перевагами моєї самостійності, і найменше, що ти можеш зробити для мене, — це не змушувати почуватися винною.

— Джессі, це ж тільки одна ніч! Навіщо влаштовувати таку драму через одну ніч?

— То й не влаштовуй сама.

Спокійність Джесіки та її байдуже ставлення до неї здалися Петті певним покаранням за те, якою правильною та байдужою була вона сама до своєї матері, коли їй було дев’ятнадцять. Вона відчувала себе такою поганою, що будь-яке покарання здавалося доцільним. Заощадивши сльози для більш слушного випадку, відчуваючи, що вона не заслуговує на будь-яку емоційну перевагу, що їй, можливо, нададуть сльози чи втеча До вокзалу, вона зібрала все своє терпіння й пообідала в їдальні разом із Джесікою та її сусідкою. Вона поводилася, як доросла, незважаючи на те, що знала: із них двох справжня доросла — це Джесіка.

Повернувшись до Сент-Пола, вона продовжила заглиблюватися в надра шахти свого психічного здоров’я. Від Річарда листів не надходило. Авторка хотіла б сказати, що і Петті не надсилала йому більше повідомлень, але тепер усім уже зрозуміло, що її здатність помилятися, страждати та принижувати себе була безмежною. Один е-мейл, надіслання якого її не бентежить, був відправлений Річарду, коли Волтер повідомив Петті, що Моллі Тремен убила себе, випивши забагато снодійного у своїй квартирі в Нижньому Іст-Сайді. У тому е-мейлі Петті була сама доброзичливість і дуже сподівалася, що Річард запам’ятає її саме такою.

Решта історії життя Річарда тієї зими та весни обговорювалася усіма, зокрема — в журналах «Піпл», «Спін» та тижневику «Ентертейнмент»: після виходу альбому «Безіменне озеро» з’явився справжній «культ» особистості Річарда Катца. Майкл Стайп і Джефф Твіді опинилися серед знаменитостей, які миттєво визнали «Горіховий сюрприз» і заявили, що колись були фанатами «Травматикс». Неохайні білі чоловіки з вищою освітою, старі прихильники Річарда, можливо, вже розпрощалися з молодістю, але дехто з них точно став впливовим редактором журналів, присвячених мистецтву.

Щодо Волтера, то його обурення, яке відчуваєш, коли твоя улюблена, нікому не відома група раптово потрапляє до абсолютно всіх плей-листів, не знало краю. Звичайно, Волтер пишався тим, що новий альбом назвали на честь озера біля будиночка Дороті і що так багато пісень з нього були написані саме там. На щастя, Річард написав на ту музику такі слова, що кожне «ти», звернене до Петті, можна було адресувати й померлій Моллі; саме так він налаштовував усіх журналістів, розуміючи, що Волтер читатиме і зберігатиме кожну вирізку з газети, пов’язану зі своїм другом. Але Волтер більшою мірою був розчарований і ображений моментом слави Річарда. Хоча він і казав, що розуміє, чому Річард йому більше зовсім не телефонує, що друг зайнятий по горло, але насправді він цього не розумів. Їхня дружба зараз повернула на шлях, якого він завжди побоювався. Річард, навіть у найгірші свої часи, ніколи не був на самому дні. У нього завжди був особистий музикальний порядок денний, до якого Волтера ніколи не долучали і який завжди прокладав Річарду шлях до сердець його прихильників, завжди спрямовував на перемогу. Декілька дрібних музикальних журналістів виявилися такими настирливими, що навіть зателефонували Волтеру, аби взяти в нього інтерв’ю, тому його ім’я з’явилось у кількох маловідомих виданнях, здебільшого — в Інтернеті; але Річард в усіх інтерв’ю, що потрапляли до рук Волтера, називав його просто «один справді добрий друг з коледжу», і.жоден із серйозних журналів не згадував його імені. Волтер не заперечував би, якби Річард віддав належне його моральній, інтелектуальній та навіть фінансовій підтримці, і йому було дуже боляче від розуміння того, як мало він значив для Річарда порівняно із тим, як багато Річард значив для нього. А Петті, звісно, не могла розповісти все, що знала, аби довести Волтерові, наскільки він дорогий Річардові. А коли врешті-решт Річард знайшов час, щоб зателефонувати йому, біль Волтера додала отрути до їхньої розмови і відвернула Річарда від подальших дзвінків.

І так Волтер знову згадав старе змагання. Він перебував у тимчасовому спокої, довівши, що це він — старший брат, але Річард знову змусив його понервувати. Річард, можливо, й програвав йому в шахи, у тривалих стосунках та добропорядному громадянстві, але весь світ обожнював, любив та прославляв його за твердість волі, цілеспрямованість та пречудові нові пісні. Через усе це Волтер раптово зненавидів дім, двір та дрібні міннесотські справи, в яких він поховав своє життя і до яких доклав стільки сил та енергії; Петті була шокована тим, як гірко він зневажив власні досягнення. За кілька тижнів після виходу «Безіменного озера» він злітав до Г’юстона на переговори з мегамільйонером Біном Гейвеном, а ще за місяць після того почав цілими тижнями працювати у Вашингтоні. На відміну від Волтера, для Петті було очевидно, що його жага переїхати до Вашингтона, заснувати там трест «Лазурна гора» та стати більш честолюбним міжнародним гравцем була породжена саме цим змаганням. У грудні, однієї п’ятниці, коли «Горіховий сюрприз» грали разом із «Вілко»[92] на сцені театру «Орфеум», він навіть не прилетів із Вашингтона послухати їх.

Петті й сама пропустила той концерт. Вона не Могла слухати новий альбом, не могла винести минулого часу, вжитого у другій пісні. Хоча й не втрималася від того, щоб послухати їхній новий альбом, але не змогла винести напруження другої його пісні.

В мене ніколи не було нікого,

Як ти. Довколо,

Довколо нікого. Кохаю

Нікого. Ти була тою,

Не схожа ні на кого.

Ти була тою...

Тою для мене... Як ти,

В мене ніколи не було нікого.

І тому Петті вирішила докласти всіх зусиль, щоб послідувати прикладу Річарда і залишити його в минулому. До того ж, у Волтеровому другому диханні було щось захопливе, що дуже нагадувало «Афінського демона», і вона почала вірити в те, що вони можуть почати життя з нової сторінки у Вашингтоні. Вона все ще любила будинок на Безіменному озері, але нічого не відчувала до будинку на Бар’єр-стрит, який не допоміг їй утримати Джоуї. Одного дня Петті поїхала до Джорджтауна — то була чудова блакитна. Осіння субота, міннесотський вітер ворушив опадаючі дерева, і вона сказала собі: «Так, я можу це зробити» (чи вона усвідомлювала також те, що стане жити ближче до Університету Вірджинії, до якого тільки-но прийняли Джоуї? Можливо, її знання з географії були не такі й погані, як вона завжди вважала?). Неймовірно, але тільки коли вона справді назавжди переїхала до Вашингтона, а саме — їдучи через річку Рок-Крік у таксі з двома валізами, вона раптом згадала, як сильно ненавидить політику та політиків. Вона увійшла у дім на 29-й вулиці й умить побачила, що припустилася чергової помилки.

2004

Зняття верхівки гори

Коли стало зрозуміло, що Річард Катц, разом зі своїми молодими та затятими друзями по групі, неминуче повернеться до студії й розпочне запис другого альбому «Горіхового сюрпризу»; коли він уже витратив усі відмовки й пройшов усіма шляхами втечі, спочатку відвідавши з виступами усі приймаючі міста Америки, а потім провівши тури по віддаленіших країнах світу, поки хлопці з групи не відмовилися долучити Кіпр до їхнього туру по Туреччині; після того, як він зламав вказівного пальця, спіймавши примірник цікавого огляду (у паперовій обкладинці) світового геноциду (авторка — Саманта Пауер), що його злісно жбурнув барабанщик Тім через весь номер у готелі Анкари; після того, як він утік до усамітненої хатинки в Адірондаку[93], щоб уважно подивитися там данський некомерційний фільм, а потім, коли йому до смерті набрид цей проект, пішов шукати наркоділка у Платтсбурзі[94] та витратив 5000 евро з бюджету Данії, виділеного на зйомки фільму, щоб «припудрити носа»; після того, як він дезертирував, щоб вести розкішне, але непутяще життя в Нью-Йорку та Флориді, яке скінчилося, лише коли його затримали за водіння автомобіля у нетверезому стані та зберігання наркотиків; після того, як він опинився в Габзерській клініці у Талахасі, де провів шість тижнів, отримуючи детоксикацію та вчиняючи нещирий опір заповідям зцілення; після того, як він лікувався від лишаю, якого й не потурбувався вивести під час епідемії вітряної віспи в Габзері; після того, як він отримав 250 годин абсолютно безглуздих громадських робіт у парку в окрузі Дейд; після того, як він просто припинив відповідати на телефонні дзвінки чи електронні повідомлення, замкнувшись у квартирі, читаючи там книжки під приводом свого принципового опору чіксам та наркотикам, якими його хлопці з групи, схоже, могли насолоджуватися дуже помірковано, — після всього зазначеного вище він надіслав Тіму листівку й попрохав його повідомити іншим, що залишився без жодної копійки і повністю повертається до попередньої роботи — будівництва дахів, а решта «Горіхового сюрпризу» пошилися в дурні, бо все ще чекали на нього.

Не те щоб то було вирішальним моментом, але Катц і справді був на мілині. Прибуток та витрати якось знаходили точку рівноваги протягом тих півтора року, які вони грали разом у турне, і кожного разу, як прибуток трохи перевищував витрати, він замовляв отелі кращого рівня та закупав випивку для барів, де повно-повнісінько було як фанатів, так і незнайомців. Хоча «Безіменне озеро» та оновлений інтерес споживачів до старих записів «Травматикс» принесли йому більше грошей, ніж попередні двадцять років його роботи, разом узяті, він зумів пустити на вітер кожен цент свого заробітку, намагаючись знайти ту частину себе, яку колись загубив. Найбільш травмуючими подіями, які колись випадали на долю постійного фронтмена «Травматикс», стали: 1) номінація на «Греммі», 2) звучання його пісні в ефірі Національного суспільного радіо та 3) обсяг продажів за грудень, що свідчив про те, що «Безіменне озеро» зробило маленький, хоча й досконалий різдвяний подаруночок сотням тисяч слухачів НСР, який останні знаходили під витончено підстриженими деревами. А номінація на «Греммі» й зовсім стала суцільною оманою та розчаруванням.

Катц прочитав дуже багато книг у сфері популярної соціобіології, і, детально вивчивши депресивний тип особистості та його начебто хибну постійність у людському генофонді, зрозумів, що депресія — це насправді вдала адаптація, до невпинного болю та труднощів. Песимізм, почуття безкорисності та безвілля, нездатність отримувати задоволення від втіхи та болісне усвідомлення того, скільки лайна в цьому світі, — для предків Річарда з батькового боку, гнаних із одного єврейського містечка до іншого зусиллями невпинних антисемітів, як і для стародавніх англосаксів, його предків із боку матері, які вирощували жито та ячмінь на бідному ґрунті протягом коротких літ Північної Європи, — невдоволення теперішнім і очікування ще гіршого майбутнього виступало дуже природним засобом примирення із вошивістю життєвих обставин. Та мало що може давати таке задоволення людині, схильній до депресії, як справді погані новини. Звичайно, то не кращий стиль життя, але він має певні еволюційні переваги. Депресивні типи у складних ситуаціях передавали свої гени далі, хоча й вважали це безнадійною справою, тоді як упевнені в собі прибічники самовдосконалення приймали християнство або просто переїздили до інших, більш сонячних місцевостей. Складні ситуації були нішею для Катца, як каламутна в Од а для коропа. Його кращі роки в «Травматикс» підпали під часи Рейгана І, Рейгана II та Буша І; але роки під владою Білла Клінтона (принаймні, до того, як він зійшовся з Монікою Левінські) стали для нього справжнім випробуванням. І зараз, коли прийшов Буш II і приніс найгірший режим, ніж будь-коли, він міг би знову почати писати гарну музику, коли б не це нещастя з успіхом. Річард усім тілом ляскав по землі, наче той короп, його душевні зябри дрижали від натуги, намагаючись вичавити хоч трохи темної води з атмосфери схвалення та достатку. Він водночас став почуватися вільніше, ніж будь-коли відтоді, як досяг статевої зрілості, й опинився ближче до суїциду, ніж будь-коли взагалі. І наприкінці 2003 року він повернувся до роботи в будівництві.

З першими двома клієнтами йому пощастило: то була пара хлопців, які володіли акціями закритих акціонерних товариств і фанатіли від «Ред Хот Чілі Пепперз»[95], а Річарда Катца не могли відрізнити від Людвіга ван Бетховена. Він пиляв та забивав цвяхи на їхньому даху у відносному спокої. Але на третьому замовленні, яке він почав виконувати в лютому, йому Не пощастило: його найняли люди, які вважали, що знають його. Їхній будинок був розташований на Вайт-стрит, що між Черч-стрит і Бродвеєм, а у клієнта, незалежного багатого видавця книг з мистецтва, було ціле зібрання вінілових платівок «Травматикс», і його, схоже, дуже образило, що Катц не пам’ятає його обличчя з тих рідких натовпів у клубі «Максвелл» в Гобокені, хоча це й було дуже давно.

— Там було дуже багато облич, — виправдовувався Катц. — А в мене на них погана пам’ять.

— Того вечора, коли Моллі впала зі сцени, ми всі разом пили після концерту. У мене й досі є серветка з її кров’ю. Ти що, не пам’ятаєш?

— Взагалі нічого, вибач.

— Утім, у будь-якому випадку, я радий, що ти все ж таки хоча б почасти отримав те визнання, на яке заслуговуєш.

— Я не дуже хотів би це обговорювати, — відповів Катц. — Давай краще повернемося до твого даху.

— Насправді, я б хотів, щоб ти долучив свою творчу жилку і просто подав мені рахунок, — заявив клієнт. — Я хочу мати дах, що його побудував сам Річард Катц. Уявити собі не можу, що ти маєш намір займатися цією справою надто довго. Я своїм вухам не повірив, коли почув, що ти змінив професію.

— Але все ж було б корисно почути якісь побажання з приводу форми, розміру та матеріалів.

— Мене влаштує будь-що. Просто доклади уяви. Жодної різниці.

— Зроби мені ласку, удай, ніби тобі це хоч трохи важливо, — попросив Катц. — Бо якщо це не має жодного сенсу, я не впевнений...

— Зроби покриття для даху. Добре? Розшир його, — слова Річарда, схоже, роздратували клієнта. — Люсі хоче влаштовувати вечірки там, наверху. Це одна з причин, чому ми придбали цей будинок.

У клієнта був син, Закарі, який уже останній рік навчався в старшій школі Стайвесент, був початківцем-неформалом, а також намагався грати на гітарі; він у перший же день прийшов на робочу ділянку і — з безпечної відстані, ніби Катц був левом на прив’язі, — закидав Річарда питаннями, які мали б продемонструвати його власні знання про вінтажні гітари, які Катцу здавалися виключно нудними фетишами. Він так і сказав, і хлопець, роздратований, пішов геть.

На другий день роботи Катца, коли він переносив на дах пиломатеріали та дошки фірми «Трекс», мати Закарі, Люсі, підстерегла його на третьому поверсі й повідомила власну думку — що цей хлоп’ячий гурт «Травматикс» висловлює свого роду підліткову агресію, торгує гнівом, а тому ніколи не викликав у неї інтересу. Потім вона завмерла з розкритим ротом та зухвалим викликом в очах, чекаючи реакції на її присутність, — на її думку, справді дуже ефектну. Як і всі чікси, вона була переконана в тому, що її підхід цілковито оригінальний. Утім Катц із таким стикався, майже слово в слово, сотню разів до того, і тепер він був у дуже огидному становищі: він почувався погано через те, що не здатний був удати, ніби піддався на цю провокацію, навіть щоб улестити крихітне крихке еґо Люсі, навіть щоб утримати його на плаву в морі ненадійності жінки у віці. Він сумнівався, що знайде з нею спільну мову, навіть коли б захотів цього, але розумів, що її гордість буде вражено, якщо він не докладе хоча б крихітного зусиллячка та не вдасть, що йому неприємно.

— Знаю, — сказав він, приставляючи дошку до стіни. — Саме тому для мене було так несподівано, коли я примудрився записати щось про справжні дорослі почуття, які дорослі жінки теж могли оцінити.

— А чому ти вважаєш, ніби мені подобається «Безіменне озеро»? — запитала Люсі.

— А чому ти думаєш, що мене це цікавить? — хоробро заперечив Катц. Він увесь ранок носився туди-сюди сходами, але насправді найбільш за все його втомила необхідність відстоювати себе.

— Мені й справді цей альбом сподобався, — несподівано заявила вона. — Можливо, його лише трошки переоцінюють.

— Тут я не можу посперечатися, — стенув плечима Катц.

І вона пішла геть, теж роздратована.

У вісімдесяті та дев’яності роки, аби уникнути знецінення його найважливішого комерційного доказу гарного підрядчика, а саме — того факту, що він створював непопулярну музику, яка заслуговувала на фінансову підтримку, — від Катца майже вимагали поводитися непрофесійно. Його постійними клієнтами, за допомогою яких він заробляв кошти на існування, були художники з Трайбеки[96] та працівники кіноіндустрії, які також ділилися з ним їжею, а іноді — наркотиками; вони навіть засумнівалися б у його задіяності у сфері мистецтва, якби він з’явився на роботі раніше обіду, утримувався від флірту з недоступними жінками, завершив роботу вчасно та не вийшов за межі кошторису. Тепер, коли Трайбеку повністю захопили фінансисти, а Люсі весь ранок лежала на величезному ліжку, потім сиділа в топі на бретельках і вузеньких трусиках-бікіні, закинувши ногу на ногу, поки читала газету «Таймс», чи балакала по телефону, вимахуючи йому через засклений Дах, коли він проходив повз; її малоприкрита рослинність та вражаючі стегна постійно впадали йому в око — і все це зробило його просто втіленням професіоналізму та протестантської гідності: він став приїжджати рівно о дев’ятій та навіть працював кілька годин після того, як стемнішає, аби тільки прискорити завершення проекту на день чи два й забратися звідти.

Річард повернувся із Флориди неохочим до сексу чи музики. Така відраза була абсолютно новою для нього, але йому вистачило розуму збагнути, що причина цього знаходилась у його голові і майже (чи повністю) не стосувалася реальності. Як докорінна однаковість жіночих тіл у жодному разі не виключала їх справжнього розмаїття, так само не існувало розумних причин для того, щоб впадати в розпач щодо однаковості музикальних елементів, мажорних та мінорних акордів, розміру в дві або чотири чверті, схем написання текстів для пісень. Кожної години дня, десь у великому Нью-Йорку, хтось дуже молодий та енергійний працював над піснею, яка здаватиметься йому — принаймні, під час перших кількох прослуховувань, а можливо, перших двадцяти-тридцяти прослуховувань — такою свіжою, ніби світанок створення світу. Відтоді, як він отримав документи про завершення терміну покарання й поїхав від Марти Моліни, своєї грудастої доглядачки з відділу громадських робіт, Катц просто не міг увімкнути стереосистему, чи торкнутися інструмента, чи уявити хоч когось у ліжку поряд із собою. Не було такого дня, коли б він не почув нового захопливого звуку, що лунав із чийогось підвалу чи навіть (траплялося й таке) з дверей магазинів мережі «Бананова республіка» чи магазинів одягу «Геп»; коли б він не побачив на вулицях Нижнього Манхеттена якусь молоденьку чіксу, котра мала на думці змінити чиєсь життя; але все одно він більше не вірив у те, що це могло б бути його життя.

А потім настав один холодний четвер, коли небо вдяглося у сіре, пішов легенький сніжок і заполонив собою все, що вище горизонту в нижній частині міста, вкрив Будинок Вулворт та його казкові башточки, м’яко нахилені у бік річки Гудзон, а потім понісся в темряву, у бік Атлантичного океану, відокремлюючи Катца від натовпу пішоходів та дорожнього руху чотирма поверхами нижче. На вулицях танув сніг, і через це шум від автівок так посилювався, що перекривав навіть шум у нього у вухах. Він почувався ніби знову в утробі через цей сніг та свою фізичну працю, коли різав дошки та покривав ними заплутані пустоти між трьома димоходами. День плавно перетік у сутінки, а він жодного разу й не подумав про цигарки, а через те, що зазвичай він вимірював дні за допомогою інтервалів між перекурами, і за їх допомогою він також ділив дні на шматочки, які ладен був проковтнути, — то тепер він почувався так, ніби минуло не більш ніж п’ятнадцять хвилин між тим, як він з’їв сандвіч на ланч, та раптовою, неприємною появою Закарі.

Хлопець був одягнений у балахон з капюшоном та щось схоже на обрізані штани в обліпку, які Катц уперше побачив у Лондоні.

— Що ти думаєш про «Тутсі пікнік»? — запитав він. — Тобі подобається?

— Я про них навіть не чув, — відповів Катц.

— Та ти що! Повірити не можу.

— І все ж, це так, — зітхнув Катц.

— А як щодо «Флегрант»? Хіба ж вони не супер? Та їхня пісня на тридцять сім хвилин, чув?

— Не мав такої честі.

— Агов, — продовжував питати невтомний Закарі, — а що ти думаєш про ці г’юстонські психоделічні групи, які записувалися на студії «Пінк Пілоу» наприкінці шістдесятих? Їхнє звучання справді нагадує мені твої ранні твори.

— Мені потрібен той матеріал, на якому ти зараз стоїш, — сказав Катц.

— Мені здається, дехто з тих хлопців міг би прославитися. Особливо «Пешавар Рікшоу».

— Якби ти тільки на секунду підняв ліву ногу...

— Агов, можна ще питання?

— Ця пила зараз запрацює дуже голосно.

— Ще одне питаннячко.

— Та давай уже.

— Це частина твого творчого процесу в музиці? Це тому ти повернувся до своєї старої роботи?

— Я про це насправді навіть не думав.

— Розумієш, мене хлопці в школі питають. Я їм сказав, що вважаю це частиною твого творчого процесу. Ніби це ти просто входиш у роль робочого, щоб зібрати матеріал для наступного запису.

— Зроби мені ласку, — сказав Катц, — передай друзям, щоб їхні батьки зателефонували мені, якщо їм потрібно полагодити дах. Я ладен працювати будь-де в межах Чотирнадцятої та західного Бродвею.

— Серйозно, чому ти це робиш?

— Ця пила дуже гучна.

— Гаразд, ще одне питання. Присягаюся, останнє. Можна мені взяти в тебе інтерв’ю?

Катц крутонув пилу.

— Будь ласка, — попрохав Закарі. — У мене в класі є дівчина, яка боже воліє від «Безіменного озера». Мені б дуже допомогло це, щоб поспілкуватися з нею, коли б я просто записав одне коротеньке інтерв’ю з тобою та виклав його в Інтернеті.

Катц поклав на землю пилу й похмуро подивився на Закарі:

— Ти граєш на гітарі і кажеш, що в тебе проблеми з дівчатами?

— Та ні, тільки з цією. Вона більше попсу слухає. І це справді важка для мене битва.

— І вона — та єдина, без якої ти жити не зможеш?

— Саме так.

— І вона — старшокласниця, — продовжував Катц за своїм звичайним розважливим рефлексом, не встигнувши його вгамувати. — Жодного заняття не пропускала, чи щось у такому дусі.

— Принаймні, я про це не знаю.

— Звати як?

— Кейтлін.

— Приводь її завтра після школи.

— Вона мені не вірить, що ти тут. Тому я хочу взяти інтерв’ю, щоб довести, що ти й справді тут. Потім вона точно захоче прийти та познайомитися з тобою.

Катц дотримувався целібату вже без двох днів вісім тижнів. Протягом перших семи тижнів його зречення від сексу здавалося природною складовою відмови від наркотиків та алкоголю, де одна чеснота породжує іншу. Ще п’ять годин тому, дивлячись униз крізь скляний дах на Закарінову матір-ексґібіціоністку, він розумів, що та до нудоти нецікава йому. Але зараз із божественною ясністю він побачив, що йому лишався один день до позначки у вісім тижнів: і саме це викликало скрупульозний допит про Кейтлін, і він стирав численні моменти свідомості між сьогодні та завтра, уявляючи мільйони майже однакових облич та тіл, які б вона могла мати, а потім випробовуючи свою владу та насолоджуючись її плодами — то навряд чи корисним для нього слугуванням хлюпика Закарі, то розбиттям ілюзій вісімнадцятирічної фанатки з «попсовим» смаком. Він бачив, що зростив у собі нову чесноту — байдужість до гріха.

— Давай домовимося, — сказав він. — Ти все влаштовуєш, придумуєш якісь маленькі питання, я звільнюся за декілька годин. Але завтра даси мені послухати, що в тебе вийшло. Хочу переконатися, що там не твоє якесь лайно буде записано.

— Чудово, — з ентузіазмом погодився Закарі.

— Зрозумів, про що я кажу? Я вже втомився від інтерв’ю. І якщо я роблю виняток, мені важливий результат.

— Присягаюся, вона точно захоче зайти. Точно захоче зустрітися з тобою.

— Добре, тоді йди та подумай, яку величезну ласку я тобі роблю. А я звільнюся десь близько сьомої.

Стемніло. Той сніжок перетворився на справжню завірюху, і в Гудзоновому тоннелі розпочався нічний кошмар дорожнього руху. Всі лінії підземки, окрім двох, разом із незамінною швидкісною підземною залізницею, сходилися у трьох сотнях ярдів від того місця, де зараз перебував Катц. То взагалі найбільш завантажене місце у світі, той квартал. Там розташований постійно підсвітлюваний Всесвітній торговельний центр, золотий запас Федеральної резервної системи, в’язниця «Катакомби», біржа та мерія; на цьому ж місці стояли і банк «Морган Стенлі», і фінансова компанія «Амерікен Експрес», і безвіконні моноліти телекомунікаційної компанії «Верізон», а через бухту також видно було далеку статую Свободи, її зелене від окису покриття. Бюрократи — огрядні жінки та жилаві чоловіки, завдяки яким функціонувало місто, товпилися на Чеймберз-стрит[97] із маленькими кольоровими парасольками, прямуючи додому: до Квінз та Брукліна. На якусь мить, коли Катц увімкнув робоче освітлення, він відчув майже справжнє щастя, майже знову став самим собою; але коли він почав збирати свої інструменти, тобто дві години по тому, він уже детально уявив собі, як ненавидить Кейтлін, і лише дивувався, в якому вивернутому та жорстокому світі він живе, адже цей світ змушує його бажати трахнути цю чіксу саме через ненависть до неї. Він розумів, що цей огидний епізод, як і багато інших до того, завершиться дуже погано і що накопичений чистий час тепер піде собаці під хвіст. І за це розуміння він нанавидів Кейтлін ще сильніше.

Утім, для нього дуже важливо було принизити Закарі, адже хлопець мав власну кімнату для гри на гітарі — такий собі куб, відокремлений акустичною піною і наповнений такою кількістю гітар, якої Катц не мав за всі тридцять років. Що стосується суто технічної сторони справи — судячи з того, що Катц встиг почути, коли заходив до будинку чи виходив із нього, хлопець був таким асом у грі на гітарі, яким сам Катц ніколи не був і вже не буде. Але такими були й сто тисяч інших американських старшокласників. То й що? Ідучи назустріч музичним пристрастям батька, замість того щоб займатися ентомологією чи хоча б зацікавитися похідними фінансовими інструментами, Закарі старанно копіював Джимі Хендрікса. Йому дуже бракувало уяви.

Хлопець сидів у своїй кімнаті з ноутбуком «Еппл» та роздрукованим списком питань, коли туди увійшов Катц: з носа у Річарда текло, а замерзлі руки, відігріваючись у теплому приміщенні, почали боліти. Закарі вказав йому на складаний стілець, пропонуючи сісти.

— Я тут подумав, — сказав він, — може б, ти спочатку зіграв пісню, а потім, коли ми закінчимо, ще одну.

— Ні, я цього не робитиму, — відмовився Катц.

— Тільки одну пісню. Буде дуже круто.

— Просто став уже свої запитання, гаразд? Для мене навіть це принизливо.

Питання: Отже, Річарде Катц, минуло три роки відтоді, як вийшло «Безіменне озеро», та рівно два роки від номінації «Горіхового сюрпризу» на «Греммі». Розкажіть, будь ласка, трохи про те, як змінилося ваше життя з тих часів.

Відповідь: На це запитання я відповідати не буду. Вигадай кращі питання.

Питання: То, може, тоді розкажете трохи про ваше рішення повернутися до фізичної праці підрядчика? Це заважає вашій творчості?

Відповідь: Отут уже точно потрібно змінити курс.

Питання: Що ви думаєте про МП3-революцію?

Відповідь: О, революція, ух ти. Дуже приємно знову почути слово «революція». І дуже приємно, що тепер пісня коштує рівно стільки, скільки й жувальна гумка, та триває рівно стільки, скільки тобі потрібно жувати цю гумку, доки вона не втрачає свого смаку, і тоді треба заплатити ще один бакс. Та ера, яка врешті-решт скінчилася, минула вже — ну, знаєш, та ера, коли ми удавали, ніби рок є батогом конформізму та споживацького ставлення, а зовсім не їхнім улесливим слугою,— та ера справді дратувала мене. Мені здається, для чесного рок-н-ролу та добробуту цілої країни це добре, що ми врешті-решт побачили справжні обличчя Боба Ділана та Іґґі Попа: обличчя виробників довгограючої жувальної гумки.

Питання: То ви ведете до того, що рок уже втратив свій підривний вплив?

Відповідь: Я кажу, що такого впливу він ніколи й не мав. Це завжди була довгограюча жувальна гумка, а ми всі були раді удавати щось більше.

Питання: А що скажете про те, що Ділан перейшов до електронної музики?

Відповідь: Якщо ти хочеш поговорити про давню історію, давай повернемося до Великої французької революції. Пам’ятаєш, коли якийсь там, скажімо, Жан-Жак Будь-хто — не пам’ятаю його імені, тільки те, що він був рокером, який написав «Марсельєзу»[98], — пам’ятаєш, як його пісня раптово отримала широкий ефір у 1792 році, і селяни повстали та скинули аристократів? Ось то була пісня, яка змінила світ. Позиція — ось що було потрібно селянам. Усе інше в них уже й так було: принизливе рабство, болісна бідність, несплатні борги, жахливі умови роботи. Але, хлопче, без тієї пісні нічого б тоді не трапилося. Той санкюлотський стиль — от що насправді змінило світ.

Питання: То чого ми можемо далі очікувати від Річарда Катца?

Відповідь: Я збираюся брати участь у політиці від республіканської партії.

Питання: Ха-ха-ха!

Відповідь: Ні, я серйозно. Номінація на «Греммі» стала для мене такою несподіваною честю, що я вважаю своїм обов’язком вичавити з неї все можливе цього року, коли відбуватимуться вирішальні вибори. Мені надали можливість брати участь у мейнстрімі поп-музики, і виготовляти жуйку, і допомогти переконувати чотирнадцятилітніх у тому, що вигляд і відчуття на дотик продукції компанії «Еппл» є не чим іншим, як показником вірності компанії «Еппл» своїй меті, а саме: перетворити світ на краще. Бо ж перетворювати світ на щось краще — це круто, еге ж? А компанія «Еппл», напевно, набагато більше віддана ідеї покращення світу, ніж інші компанії, оскільки «ай-поди» виглядають набагато крутіше, ніж інші МП3-плеєри, і саме з цієї причини вони набагато дорожчі та ще й несумісні з програмним забезпеченням інших компаній, оскільки... ну, насправді, мені не зовсім зрозуміло, чому у «кращому світі» найкрутіші товари мають приносити найнеправдоподібніші прибутки дуже незначній кількості мешканців цього самого «кращого світу». Це, мабуть, той самий випадок, коли треба зробити крок назад, придивитися й зрозуміти, що отримання власного «ай-поду» і є тим фактором, який робить цей світ кращим. І ось що так мене надихає у республіканській партії: вони дають змогу окремій людині самій вирішувати, яким може стати кращий світ. Це ж партія свободи, так? Ось чому я не можу зрозуміти, на якій підставі нетерпимі християнські моралісти мають такий вплив на цю партію. Ці люди позбавляють усіх вибору. Деякі з них навіть проти культу грошей і матеріального добра. Гадаю, «ай-под» є справжнім обличчям республіканської політики, і я вважаю, що музична індустрія має виступити вперед під її прапорами, і стати більш політично активною, і гордовито випростатися і голосно заявити: «Ми, робітники виробництва жувальних гумок, виступаємо не за соціальну справедливість, не за точну чи об’єктивну й неголослівну інформацію, не за усвідомлену працю, не за чіткий набір національних ідеалів, не за мудрість. Ми виступаємо за право вибору слухати ту музику, яку ми хочемо слухати, і за право ігнорувати все інше. Ми за те, щоб висміювати людей, яким бракує гарних манер, бажання стати такими ж крутими, як ми. Ми за те, щоб кожні п’ять хвилин отримувати бездумну насолоду. Ми за те, щоб наші права на інтелектуальну власність безжально виконувались і навіть експлуатувались. Ми за те, щоб умовляти десятирічних дітлахів витрачати двадцять п’ять баксів на крутий силіконовий кожушок для „ай-поду“ — кожушок, на виробництво якого ліцензована дочірня компанія „Еппл“ витрачає тридцять дев’ять центів».

Питання: Давайте поговоримо серйозно. Минулого року на церемонії вручення «Греммі» дуже сильно відчувався антивоєнний настрій. Багато хто з номінантів говорив дуже відверто. Як ви вважаєте, успішні рок-музиканти мають бути зразком для наслідування?

Відповідь: Я-я-я, купуй-купуй-купуй, партія-партія-партія. Сидіть у своєму маленькому світі й качайтеся на качалці із заплющеними очима. Я весь час намагаюсь сказати, що ми вже стали ідеальними республіканськими зразками для наслідування.

Питання: Коли ви праві, то навіщо минулого року на церемонії нагородження сидів цензор, який слідкував за тим, щоб ніхто нічого поганого про війну не сказав? Ви натякаєте на те, що Шеріл Кроу[99] теж республіканка?

Відповідь: Сподіваюсь. Вона здається мені такою гарною людиною, що мені навіть думати не хочеться, що вона може виявитися демократкою.

Питання: Але вона дуже чітко висловилася проти війни.

Відповідь: А ви вважаєте, що Джордж Буш насправді ненавидить геїв? Вірите, що особисто йому насрати на проблему абортів? Вважаєте, що Дік Чейні[100] і справді вірить у те, що нібито теракти одинадцятого вересня були розроблені Саддамом Хусейном? Шеріл Кроу є виробником жувальної гумки, і це кажу вам я, людина, яка дуже довго й сама виробляла жувальну гумку. Людина, якій не байдуже, що там Шеріл Кроу думає про війну в Іраку, — це та сама людина, яка неодмінно купить непристойно дорогий МП3-плеєр лише тому, що його рекламує Боно Вокс![101]

Питання: Але ж у суспільстві є місце і для лідерів, чи не так? Може, саме це корпоративна Америка і намагалася придушити під час «Греммі»? Голоси потенційних лідерів антивоєнного руху?

Відповідь: Ви хочете, щоб головні виконавчі директори підприємств з виробництва жувальної гумки ставали лідерами у боротьбі проти карієсу? Використовували ті ж самі прийоми, що й для реклами жуйки, і розповіли світу, що жуйка погана для здоров’я? Знаю, я трохи пожартував стосовно Боно, але він більш цілісна особистість, ніж решта музичного світу, разом узята. Коли людина багатіє на продажу жувальної гумки, вона залюбки може зробити крок уперед і почати продавати також занадто дорогі «ай-поди», і стати ще багатшою; а потім, використавши і гроші, і статус, увійти до Білого дому й зробити щось по-справжньому потрібне десь у Африці. На зразок «будь чоловіком, змирись із цим, визнай, що тобі подобається бути частиною правлячого класу, і що ти віриш у правлячий клас, і що ти зробиш будь-що, аби зміцнити своє становище у правлячому класі».

Питання: Тобто ви натякаєте на те, що підтримуєте вторгнення до Іраку?

Відповідь: Я натякаю на те, що коли б вторгнення до Іраку містилося серед тих речей, які підтримують такі люди, як я, то воно б ніколи не сталося.

Питання: Давайте на хвилинку повернемося до Річарда Катца як особистості.

Відповідь: Ні, давай вимкнемо твою машинку. Гадаю, ми скінчили розмову.

— Це було вражаюче, — заявив Закарі, зберігаючи запис у пам’яті ноутбука. — Просто ідеально. Я вивішу це просто зараз і надішлю Кейтлін повідомлення.

— У тебе є її е-мейл?

— Ні, але я знаю, в кого він є.

— Тоді до зустрічі з вами обома завтра, після школи.

Катц пішов уздовж Черч-стрит до швидкісної підземки, перебуваючи під звичною для нього хмарою мук сумління після інтерв’ю. Він не переймався, що когось образив: у цьому бізнесі всі когось ображають. Він турбувався через те, що справив жалюгідне враження, виставив себе як безталанного нікчему, єдиний притулок якого — бруднити тих, хто кращий за нього. І йому зовсім не подобалася та людина, якою (він це щойно блискуче продемонстрував) він, на жаль, був. А присутність сильної нелюбові до самого себе, звичайно ж (і він це добре розумів), — це найкраще визначення депресивного стану.

Повернувшись до Джерсі, він заскочив до грецького кафе, де вечеряв три-чотири рази На тиждень, і вийшов звідти, несучи велику сумку, з якої йшов неприємний запах (у сумці було м’ясо найгіршої якості та піта[102]), і піднявся сходами до своєї оселі. За останні два з половиною роки він так рідко бував тут, що квартира, здається, обернулася проти нього й більше не хотіла бути його домівкою. Маленька порція кокаїну могла б змінити це відчуття, могла б відновити втрачене сяйво приязності, але його вистачило б лише на кілька годин, найбільше — на кілька днів, після чого все б тільки погіршилось. Єдиним приміщенням, яке йому все ще трохи подобалось, була кухня, бо різке флуоресцентне освітлення в ній відповідало його настрою. Річард сів за антикварний стіл із емальованою поверхнею і спробував відволіктися від смаку вечері за книжкою Томаса Бернгарда[103], свого нового улюбленого письменника.

На стійці в нього за спиною, де височіла вежа брудного посуду, задзвонив міський телефон. На дисплеї висвітилося ім’я: Волтер Берґланд.

— Волтере, моє сумління, — пробурмотів Річард, — навіщо ти мене турбуєш?

Йому мимоволі захотілося відповісти на дзвінок, бо останнім часом він зрозумів, що йому бракує Волтера, але швидко опанував себе, бо, мабуть, то Петті дзвонить із домашнього телефону. Із досвіду стосунків із Моллі Тремен він знав: не слід намагатися врятувати жінку, що потопає, коли ти не готовий потонути разом із нею; тож він стояв у простінку й дивився на телефон, поки Петті борсалася і кликала на допомогу. Як би там вона не почувалась, він про це знати нічого не хотів. Велика користь від нескінченних гастролей з альбомом «Безіменне озеро» — а ближче до кінця він навіть призвичаївся ретельно щось обмірковувати просто під час виступу: аналізувати фінансове становище групи, обдумувати купівлю нового наркотику і відчувати докори сумління через останнє інтерв’ю, при цьому не збиваючись із ритму і не забуваючи слів пісні, — полягала в тому, що тексти пісень позбавлялись будь-якого сенсу, а також у тому, що пісні відокремлювались від стану печалі (через Моллі, через Петті), в якому він їх писав. Він пішов так далеко, що навіть повірив, ніби гастролі вичерпали всю печаль як таку. Але у жодному разі він не зніме слухавку, поки телефон дзвонить.

Однак голосову пошту він перевірив.

«Річарде? Це Волтер... Волтер Берґланд. Не знаю, чи ти вдома, мабуть, тебе взагалі у країні нема, але я б дуже зрадів, коли б ти зміг зі мною зустрітися завтра. Я їду до Нью-Йорка у справах і маю для тебе невеличку пропозицію. Вибач, що дзвоню так пізно. Взагалі, просто хотів привітатися. Петті тобі вітання передає. Сподіваюсь, у тебе все ОК!»

Щоб стерти це повідомлення, натисніть «З».

Пройшло вже два роки відтоді, як Катц востаннє спілкувався з Волтером. Коли мовчанка затягнулася, він почав думати, що Петті, у мить дурості чи страждання, зізналася чоловікові в тому, що трапилось на Безіменному озері. Волтер, з його феміністськими поглядами, з дратуючими подвійними стандартами, напевно, швидко вибачив Петті й звалив усю провину за зраду на Катца. Кумедна штука щодо Волтера: обставини ніби змовлялися, щоб Катц, який нікого не боявся, почувався у цих стосунках маленьким і лякливим хлопчиськом. Відмовившись від Петті, пожертвувавши власним задоволенням і жорстоко розчарувавши її, аби зберегти її шлюб, він миттєво досяг рівня Волтерової довершеності; але за всі свої жертви він не отримав нічого, окрім заздрощів друга через не перевірене володіння його дружиною. Він намагався удавати, ніби робить Берґландам послугу, припинивши спілкуватися з ними, але головна причина цього полягала в тому, що він просто не хотів чути про їхнє щасливе й спокійне подружнє життя.

Катц не міг би сказати напевно, навіщо йому потрібен той Волтер. Безсумнівно, частково це відбулося через «дідусеве застереження»: приязнь виникла у вразливому віці, ще до того, як остаточно сформувалася його особистість. Волтер прослизнув у його життя до того, як Річард встиг зачинити двері у світ звичайних людей і зв’язати свою долю з невдахами та аутсайдерами. Не те щоб Волтер був таким собі звичайним хлопцем. Він був водночас безнадійно наївним і дуже проникливим, і впертим, і добре інформованим. А потім з’явилось ускладнення в особі Петті, яка, хоч вона й довго прикидалася, вдаючи із себе звичайнісіньку людину, насправді була ще менш звичайною, ніж Волтер; а потім — ще одне ускладнення: Катц захопився Петті не менше, ніж Волтер, і, мабуть, більше захоплювався Волтером, ніж Петті. Це була дуже надприродна ситуація. Не існувало жодного чоловіка, від зустрічі з яким у Катца так би напружувалось між ногами, як від зустрічі з Волтером, коли вони довго не бачились. Цей жар нижче пояса не більше стосувався буквального сексу, був не більше гомосексуальним, ніж стояк, який у нього виникав після довгоочікуваної першої дози, але тут точно щось було. Щось, що вимагало назви «любов». Катц із задоволенням продовжував відвідувати родину Берґландів у міру того, як вона зростала, радів від того, що знайомий із ними, радів від того, що знав — вони поруч, на Середньому Заході, ведуть щасливе життя, до якого і він може долучитися, коли йому стає зле на душі. А потім він усе зруйнував, дозволивши собі провести ніч у літньому будиночку, наодинці із колишньою баскетболісткою, навченою швидко пересуватися вузькими доріжками можливостей. І його колись теплий дім домашнього порятунку розвалився, за одну ніч перетворившись на гарячий голодний мікрокосм піхви Петті — піхви, до якої він так шалено швидко отримав доступ, що й досі не міг у це повірити.

«Петті тобі вітання передає».

— Та пішло воно, — зітхнув Катц із набитим ротом. Але щойно на місце апетиту До шлунка прийшло неприємне відчуття від того, за допомогою чого він цей апетит вгамовував, Річард передзвонив Волтерові. На щастя, той зняв слухавку.

— Що трапилося? — спитав його Катц.

— Це з тобою що трапилось? — із легковажною люб’язністю відповів Волтер. — Ти наче водночас перебуваєш усюди.

— Так, бавлюсь із електричною гітарою із суцільною декою. Гарячі часи.

— Все стрибаєш.

— Еге ж, дострибався до камери в окрузі Дейд.

— Так, читав про це. Який біс тебе взагалі заніс до Флориди?

— Не біс, а чікса з Південної Америки, яку я помилково вважав людиною.

— Я так і подумав, що все це через славу, — сказав Волтер, — «Слава вимагає нестриманості в усьому» — пам’ятаю, ми про це розмовляли якось.

— Ну, на щастя, для мене це більше не проблема. Я зійшов із цього автобуса.

— Ти про що?

— Я тепер знову дахи роблю.

— Дахи? Жартуєш? Збожеволіти можна! Ти ж маєш трощити номери в готелях і записувати найогидніші бісові пісні.

— Я втомився, друже. І виконую єдину шановану роботу, про яку можу згадати.

— Але ж ти просто марнуєш час!

— Обережніше зі словами. Я так і образитися можу.

— Серйозно, Річарде, ти дуже талановитий. Не можна кидати все лише тому, що людям раптом сподобався один із твоїх альбомів.

— «Дуже талановитий»... Це як звання генія гри у хрестики-нулики. Тут мова йде про поп-музику.

— Ух ти, — відповів Волтер. — Не думав, що почую від тебе таке. Я гадав, ти якраз закінчуєш черговий запис і готуєшся до нових гастролей. Я б тобі раніше зателефонував, коли б знав, що ти робиш дахи. Я ж боявся відволікати тебе.

— Не треба цього боятися. Ніколи.

— Ну, оскільки ти мені не дзвонив, я вирішив, що ти дуже зайнятий.

— Меа culpa[104], — знизав плечима Річард. — Як там у вас справи? У родині все о’кей?

— Більш-менш. Ти ж знаєш, що ми переїхали до Вашингтона, еге ж?

Катц закрив очі й примусив нейрони мозку дати йому спогад, який би підтвердив це.

— Так, — нарешті сказав він. — Гадаю, знав.

— Ну, справи тут трохи ускладнилися, як виявилось. Якщо чесно, саме через це я і подзвонив. У мене є для тебе пропозиція. Ти вільний завтра після обіду? Ближче до вечора, точніше?

— Ближче до вечора не годиться. А як щодо ранку?

Волтер пояснив, що опівдні зустрічається з Робертом Кеннеді-молодшим, а ввечері має повернутися до Вашингтона, бо в суботу вранці має летіти до Техасу.

— Тоді давай зараз поговоримо, по телефону, — запропонував він. — Але моя помічниця дуже хоче з тобою зустрітися. Саме з нею ти і працюватимеш. Я краще нічого зараз не казатиму, щоб не зіпсувати вашу розмову.

— Помічниця? — перепитав Катц.

— Лаліта. Неймовірно молода й розумна. До речі, живе просто над нами. Гадаю, тобі вона дуже сподобається.

Катц не міг не помітити неприродну жвавість і хвилювання у голосі Волтера, а також натяк на почуття провини чи нервового тремтіння у вислові «до речі».

— Лаліта, — повторив він. — Що це за ім’я таке?

— Індійське. Бенгальське. Вона виросла у Міссурі. До речі, вона дуже гарненька.

Зрозуміло. І що вона хоче зробити?

— Врятувати планету.

— Зрозуміло.

Катц підозрював, що Волтер навмисно використовував цю Лаліту як наживку, і його розлютило, що друг вважає, ніби ним можна так легко маніпулювати. І все ж таки — бо він знав: Волтер ніколи не назве жінку «гарненькою» без серйозних підстав, — він піддався на маніпуляцію; його заінтригували.

— Дай погляну, чи зможу пересунути пару зустрічей завтра по обіді, — попросив він.

— Вражаюче, — тільки й промовив Волтер.

Що має статися, те станеться, а що не має статися — не станеться. Згідно з досвідом Катца, коли примусити чіксу чекати, частіше за все, нічого поганого не трапляється. Тому він подзвонив на Уолл-стрит і повідомив Закарі, що зустріч із Кейтлін доведеться перенести.

Наступного дня, о третій п’ятнадцять, запізнившись лише на п’ятнадцять хвилин, він зайшов до кафе «У Волкера» і побачив свого друга та індійську чіксу, які чекали на нього за столиком у кутку. Але щойно побачивши дівчину, Катц зрозумів, що не матиме з нею жодного шансу. Існують вісімнадцять слів мови тіла, якими жінки позначають доступність і покірність, і Лаліта використовувала не менш як дванадцять із них, розмовляючи з Волтером. Вона виглядала живою ілюстрацією вислову «дивитися комусь у рота». Коли Волдер підвівся, аби обійнятися з Катцом, дівчина не удостоїла останнього навіть поглядом, а це був просто нечуваний виверт зазвичай протилежної поведінки Всесвіту. Ще ніколи Катцу не доводилося бачити Волтера в ролі такого собі мачо, який морочить дівчині її гарненьку голівку. На ньому був дорогий темний костюм, і він, як це трапляється у людей середнього віку, трохи набрав ваги. Плечі в нього стали ширші, торс — солідніший.

— Річард, це Лаліта, — представив їх він одне одному.

— Дуже рада познайомитися, — промовила Лаліта, ледь потиснувши йому руку, і не додала ані слова про «велику честь» чи свій «захват», жодного «я ваша фанатка».

І Катц важко опустився у крісло, відчуваючи себе там, ніби отримав кулаком у живіт: він зрозумів, що, всупереч тій брехні, яку постійно повторював самому собі, Волтерові жінки подобались йому не всупереч їхній дружбі, а саме через неї. Два роки його постійно пригнічували зізнання прихильників, а зараз він несподівано відчув розчарування через те, що не отримав таких зізнань від Лаліти, і через те, що вона так дивилась на Волтера. Вона була темношкіра і дивним чином водночас струнка й округла: круглі очі, кругле личко, круглі груди; тонка шия, тонкі руки. Явно вчиться на четвірку з плюсом, але може отримати п’ятірку з мінусом, коли виконає кілька додаткових завдань. Катц скуйовдив волосся, з якого тієї ж миті посипалася стружка. Його старий друг і ворог випромінював щиру радість від зустрічі.

— Ну, що трапилося? — спитав він.

— Багато чого, — відповів Волтер. — З чого почати?

— До речі, гарний костюмчик. Добре виглядаєш.

— Тобі подобається? — Волтер огледів себе. — Це Лаліта вмовила мене купити його.

— Я весь час йому повторюю, що його гардероб нікуди не годиться, — втрутилась дівчина. — Він цілих десять років не купував собі костюмів!

Вона розмовляла з легким акцентом, трохи різким, діловим тоном, і трохи так, ніби Волтер був її власністю. Коли б її тіло так відверто не видавало її відчайдушного бажання догодити, Катц, можливо, подумав би, що Волтер уже належить їй.

— Ти і сам добре виглядаєш, — відповів Волтер.

— Дякую за таку брехню.

— Та ні, справді добре, у стилі Кіта Річардса[105].

— Ага, тепер ми кажемо татусеві правду. Кіт Річардс схожий на вовка, який одягнув бабусиного капелюха. Пам’ятаєш його пов’язку на голові?

Волтер звернувся до Лаліти:

— Як гадаєш, Річард схожий на бабусю?

— Облиш, — відповіла вона, вимовляючи звук «о» коротко й округло.

— Тож ти тепер у Вашингтоні, — підбив підсумки Річард.

— Еге, та ситуація трохи дивна, — почав пояснювати Волтер. — Я працюю на хлопця на ім’я Він Гейвен, офіс якого розташований у Г’юстоні, — він велике цабе: торгує нафтою та газом. Батько його дружини був республіканцем старої школи. Працював із Ніксоном, Фордом і Рейганом. Залишив їй особняк у Джорджтауні, яким вони майже не користувалися. Коли Він заснував фонд, то розмістив офіси на першому поверсі, а нам із Петті продав другий і третій поверхи за ціною, нижчою за ринкову. На верхньому поверсі також є невеличка квартира для прислуги; там зараз живе Лаліта.

— Ближче, ніж я, до роботи живуть лише дві людини, — додала Лаліта. — На першому місці — Волтер: він живе навіть ближче за президента. Ми всі користуємося однією кухнею.

— Звучить приємно, — погодився Катц, багатозначно підморгнувши Волтерові, але той його, схоже, не зрозумів. — А що то за фонд такий?

— Здається, я розповідав тобі про нього, коли ми востаннє спілкувалися.

— У той час я вживав стільки наркотиків, що тобі доведеться принаймні двічі мені все повторювати.

— Він називається «Фонд лазурної гори», — відповіла Лаліта. — Зовсім новий підхід до охорони природи. Ідея належить Волтерові.

— Взагалі, ідея належала Віну, принаймні спочатку.

— Але всі оригінальні ідеї — лише Волтерові, — запевнила Катца Лаліта.

Офіціантка (нічого особливого, Катц давно знав її та навіть не розглядав як можливість) прийняла в них замовлення на каву, і Волтер поринув в історію створення «Фонду лазурної гори». Він Гейвен, заявив Волтер, дуже незвичайна людина. Вони з дружиною, Кікі, просто обожнюють птахів, а також, як виявилось, є близькими друзями Джорджа і Лаури Бушів, а ще — Діка й Лінн Чейні. Він накопичив багатство, що вимірюється числом із дев’яти цифр, із вигодою втрачаючи гроші на нафтові й газові свердловини в Техасі й Оклахомі. Тепер, коли старість уже не за горами, а з Кікі дітей у них так і не народилось, Він вирішив викинути більш як половину свого спадку на врятування одного-єдиного виду птахів, блакитного лісового співуна — за словами Волтера, то не тільки прекрасне створіння, але й таке, що найбільш швидко щезає з мапи Північної Америки.

— Ось наша пташка, — резюмувала Лаліта й дістала брошуру з «дипломата».

Пташка на звороті брошури була Катцу зовсім не знайома: голубенька, маленька, дурненька.

— Гарнюня, — збрехав він.

— Постривай,— сказала Лаліта.— Справа не в пташці. Усе набагато серйозніше. Лише зачекай і послухай, як це бачить Волтер.

«Як це бачить Волтер!» Катц уже запідозрив, що насправді його друг влаштував Цю зустріч просто для того, аби продемонструвати, як його обожнює вродлива двадцятип’ятирічна дівчина.

Блакитний лісовий співун, за словами Волтера, живе виключно в старих широколистих лісах помірного клімату, але головним місцем його проживання є центральні райони Аппалачів. У південній частині Західної Вірджинії знаходиться найбільш здорова популяція пташки, і Він Гейвен, маючи зв’язки у промисловості не поновлюваних ресурсів, побачив можливість об’єднатися з вугільними компаніями і створити дуже великий, діючий на постійній основі, приватний заповідник для співуна Й інших видів, що опинилися під загрозою зникнення. У вугільних компаній є небезпідставні підозри, що співуна скоро включать до переліку тварин, до яких застосовується «Закон про види, що зникають», а це може викликати нищівний вплив на їхню свободу вирубувати ліси й підривати гори. Він вважав, що їх можна переконати допомогти співуну, таким чином не давши йому потрапити до переліку Тварин під загрозою, а також — отримати гарні відгуки у пресі разом із можливістю і надалі добувати вугілля. Ось таким чином Волтер отримав посаду виконавчого директора фонду. Ще в Міннесоті, працюючи у відділі охорони природи, він налагодив добрі стосунки з гірничими підприємствами ми і, таким чином, був надзвичайно відкритий для конструктивного діалогу з представниками вугільної промисловості.

— Містер Гейвен провів співбесіду з півдесятком інших претендентів на посаду, перед тим як зустрітися з Волтером, — продовжувала Лаліта. — Хтось просто вставав і виходив з кімнати, просто посеред розмови. Вони були такі зашкарублі, так боялися почути критику на свою адресу! Ніхто, окрім Волтера, не зумів побачити щасливий шанс для людини, яка з радістю піде на великий ризик і не стане звертати уваги на загальноприйняті погляди.

Почувши цей комплімент, Волтер скривився, але було видно, що йому приємно.

— В усіх тих людей була робота, і краща, ніж у мене. Їм було що втрачати.

— Але що ж то за охоронець природи, якого більше непокоїть збереження власної роботи, ніж збереження планети?

— Ну, на жаль, таких дуже й дуже багато. У них є сім’ї, відповідальність...

— Але все це є і в тебе!

— Визнай, друже, ти просто занадто ідеальний, — зло зауважив Катц. Його все ще зігрівала надія на те, що, коли вони встануть з-за столу, у Лаліти виявиться завелика дупа чи занадто товсті стегна.

Отже, продовжував віщати Волтер, аби врятувати блакитного співуна, фонд поставив собі за мету взяти шмат землі площею в сотню квадратних миль (під робочою назвою «Гейвенова сотня») без жодної дороги в окрузі Вайомінг, Західна Вірджинія, оточений ще більшою «буферною зоною», відкритою для полювання і відпочинку автолюбителів. Аби отримати права як на поверхню, так і на мінеральні ресурси такої великої території, фондові доведеться спочатку дозволити добувати вугілля майже на третині цього шмата землі шляхом знищення верхівок гір. Саме ця перспектива й відлякала інших претендентів на посаду. Зняття верхівок гір, яке практикується зараз, руйнує екологію: верхівка скали зноситься вибухом і відкриває прошарки вугілля, вкриваючи долини навколо гори шаром каміння, знищуючи багаті на життя струмки й річки. Однак, на думку Волтера, коли спрямувати зусилля на відновлення території належним чином, то рівень завданої шкоди можна знизити набагато більше, ніж люди собі уявляють; до того ж земля, з якої повністю вийняли корисні копалини, має велику перевагу: ніхто більше в ній не копирсатиметься.

Катц пригадав, що одна з особливостей спілкування з Волтером, за якою він скучив, — це приємне обговорення реальних ідей.

— Але невже ми не хочемо залишити вугілля під землею? — здивувався він. — Я гадав, ми ненавидимо вугілля.

— Це дуже складне питання, яке заслуговує на окрему розмову, — відгукнувся Волтер.

— У Волтера є чудові, оригінальні думки щодо корисних копалин у порівнянні з атомною енергією та енергією вітру, — відповіла за нього Лаліта.

— Достатньо сказати, що ми дуже реалістично ставимось до вугілля, — додав Волтер.

Ще більш хвилюючим, продовжив він, є той факт, що фонд вливає величезні суми у Південну Америку, де блакитний співун, як і багато інших співочих птахів Північної Америки, проводить зиму. Ліси Анд щезають із жахливою швидкістю, і останні два роки Волтер регулярно їздив до Колумбії, кожного разу десь на місяць, купував там великі шматки землі й співпрацював із місцевими неурядовими закладами, які заохочують екотуризм і допомагають селянам облаштовувати печі, що працюють на деревині, на сонячному або електричному опаленні. Долар усе ще відіграє досить помітну роль у Південній півкулі, тож південноамериканська половина «Загально-американського парку співуна» вже була готова.

— Пан Гейвен спочатку не планував залучати Південну Америку, — повідомила Лаліта. — Він повністю ігнорував цю частину мозаїки, доки Волтер не вказав йому на неї.

— Окрім усього іншого, — перехопив ініціативу Волтер, — я подумав, що створення парку, який поєднує два континенти, буде корисним і з освітньої точки зору також, бо примусить людей зрозуміти той факт, що все у нашому світі взаємопов’язане. Ми сподіваємось, що з часом матимемо можливість спонсорувати відкриття кількох маленьких заповідників уздовж міграційних шляхів співуна, у Техасі й Мексиці.

— Це добре, — мляво зазначив Катц. — Гарна ідея.

— Дуже гарна ідея, — підкреслила Лаліта, не зводячи погляду з Волтера.

— Справа в тому, — продовжував Волтер, — що земля зникає так швидко, що немає жодного сенсу чекати, доки проблемами охорони довкілля займуться уряди. Адже уряди обираються більшістю, якій просто насрати на розмаїття форм життя. Мільярдери, на противагу виборцям, часто-густо зовсім не байдужі до цього. Вони кревно зацікавлені у тому, щоб нашу планету не засрали остаточно, бо саме вони та їхні нащадки мають і матимуть достатньо грошей, аби насолоджуватися життям на ній. Причина того, що Він Гейвен почав охороняти природу на своїх ранчо в Техасі, така: йому подобається полювати на великих птахів і милуватися маленькими. Так, інтерес у нього егоїстичний, але ж виграють від цього всі. Що ж до відчуження великої території та заборони вести на ній господарство, то набагато легше переконати кількох мільярдерів, аніж навчити свідомого ставлення до природи всіх американських виборців, яким для щастя потрібно лише кабельне телебачення, гральні приставки та швидкий безлімітний Інтернет.

— До того ж, насправді тобі зовсім не хочеться, щоб три сотні мільйонів американців гасали навколо твоїх заповідних зон, — додав Катц.

— Точно. Бо тоді нічого заповідного там не залишиться.

— Тож насправді ти зараз зізнався мені, що перейшов на бік темних сил.

Волтер розсміявся.

— Ти правий.

— Ви маєте зустрітися з паном Гейвеном, — запропонувала Лаліта. — Ось побачите: він дуже цікава особистість.

— Боюсь, його дружба з Джорджем і Діком виказує мені все, що я хочу про нього знати.

— Ні, Річарде, — заперечила вона. — Зовсім не все.

Її чарівна вимова літери «о» в слові «зовсім» примусила Катца продовжити суперечку.

— А ще цей хлопець — мисливець, — додав він. — Він, мабуть, на полювання разом із Діком ходить, чи не так?

— Правду кажучи, так, іноді вони полюють разом, — погодився Волтер. — Але Гейвени їдять тих звірів, яких підстрелять, і роблять усе можливе, аби на їхній землі плодилися дикі звірі. Полювання — це не проблема. Родина Бушів також не становить жодної проблеми. Коли Він приїздить до міста, то йде до Білого дому подивитися гру «Тексас Лонгхорнз», а у перерві «обробляє» Лору Буш. Йому вже вдалося зацікавити її життям морських птахів на Гаваях. Гадаю, скоро ми побачимо там зміни на краще. Тож зв’язок із Бушами сам по собі не є проблемою.

— А в чому тоді полягає проблема? — спитав Катц.

Волтер і Лаліта обмінялися ніяковим поглядом.

— Взагалі, їх кілька, — почав пояснювати Волтер. — Перша — це гроші. Враховуючи, скільки ми вливаємо в Південну Америку, нам би дуже не завадило бюджетне фінансування у Західній Вірджинії. А зняття верхівок гір виявилося дуже важким тягарем. Місцеві жителі бачать у вугільній промисловості, а зокрема в ЗВГ, просто демона з пекла.

— ЗВГ — скорочення від «зняття верхівок гір», — пояснила Лаліта.

— Газета «Нью-Йорк таймс» дає зелене світло військовій кампанії Буша — Чейні в Іраку, але продовжує публікувати бісові передовиці про жахи ЗВГ, — обурився Волтер. — Ніхто: ані уряди штатів, ані федеральний уряд, ані приватні особи, — не бажає навіть торкатися проектів, які пропонують пожертвувати гірськими хребтами й примусити сім’ї бідняків покинути територію, де вони живуть споконвіку. Вони навіть чути не хочуть про меліорацію лісів, не хочуть чути і про заснування «зелених професій»[106], які з часом принесуть багато користі. В окрузі Вайомінг проживає дуже, дуже небагато людей: загальна кількість родин, яких напряму торкнеться наш план, не сягає навіть двох сотень. Але у викладі журналістів усе перетворюється на протистояння поганих корпорацій і безпорадної простої людини.

— Це так по-дурному і зовсім нерозсудливо, — поскаржилася Лаліта. — Вони навіть не слухають Волтера. Він приніс їм дуже гарні новини про меліорацію, але люди просто затуляють вуха, варто нам лише зайти до кімнати.

— Існує така штука під назвою «Аппалачська ініціатива регіонального відновлення лісу», — додав Волтер. — Тобі цікаво послухати про неї детальніше?

— Мені цікаво дивитися, як ви двоє розповідаєте про неї, — відповів Катц.

— Отже, дуже коротко: ЗВГ отримало таку недобру славу лише через те, що більшість власників землі не наполягають на правильному виді меліорації. Перш ніж вугільна компанія зможе скористатися правами на мінеральні ресурси й прибрати гору, вона має запровадити заставу, яка повертається лише після того, як земля буде відновлена. А власники чомусь і далі миряться з тим, що колишні випаси перетворились на пусту, безплідну, схильну до осідання землю, сподіваючись, що ось-ось туди прийде забудовник і збудує на ній розкішний житловий район, хоч ділянка ця й розташована у чорта на болоті. Справа в тому, що виростити густий ліс із різноманітними рослинами можна, якщо меліорацію буде проведено за правилами. Візьміть чотири фути орного шару ґрунту і вивітреного пісковику замість звичайних вісімнадцяти дюймів[107]. Прослідкуйте за тим, щоб ґрунт не був занадто спресованим. А потім висаджуйте правильну суміш видів дерев, що ростуть швидко, і тих, що ростуть повільно, — і робіть це правильної пори року. У нас є докази, що такі ліси можуть виявитися навіть кращими для співуна, ніж вторинний ліс, який вони заміщатимуть. Отже, наш план полягає не лише в тому, щоб зберегти співуна, а й у тому, щоб зробити рекламу правильного поводження з природою. Але головні природоохоронні організації не хочуть правильно поводитися з природою, бо завдяки такому поводженню вугільні компанії більше не виглядатимуть чудовиськами, а ЗВГ стане більш прийнятним з політичної точки зору. Саме тому ми не змогли отримати грошей з інших джерел, та й суспільна думка про нас постійно погіршується.

— Але через те, що ми все робимо самі, — додала Лаліта, — ми зрозуміли, що змушені будемо або придбати значно меншу територію для заповідника, яку не можна використовувати як опорний пункт для співунів, або робити занадто багато концесій вугільним компаніям.

— Які, чесно кажучи, і справді трохи погані, — зізнався Волтер.

— І тому ми не могли ставити занадто багато запитань стосовно грошей містера Гейвена.

— У мене склалося враження, що у вас повна голова клопоту, — зазначив Катц. — Коли б я був мільйонером, то зараз би витяг чекову книжку.

— Є щось і гірше, — додала Лаліта з дивним блиском в очах.

— Тобі ще не нудно? — стурбовано спитав його Волтер.

— Зовсім ні, — запевнив його Катц. — Чесно кажучи, я трошки скучив за інтелектуальним стимулом.

— Ну, проблема полягає в тому, що у Віна, як виявилось, є й інші мотиви.

— Багаті люди — наче маленькі діти, — зітхнула Лаліта. — Бісові маленькі дітлахи.

— Повтори, — попросив її Катц.

— Що саме?

— «Бісові». Мені подобається, як ти його вимовляєш.

Вона почервоніла: містер Катц висловився досить відверто.

— Бісові, бітові, бісові, — затято повторила вона спеціально для нього. — Колись я працювала у Службі охорони навколишнього середовища, і на щорічному урочистому прийомі багатії з радістю купляли столики за двадцять тисяч доларів кожен, але тільки в тому разі, коли наприкінці вечора отримували пакунок-подарунок. У пакунках зазвичай був різний непотріб, який нам віддавали як пожертви. Але коли якийсь багатій не отримував такого подаруночка, то наступного року ми від нього грошей не бачили.

— Ти маєш пообіцяти мені, — несподівано висунув вимогу Волтер, — що жодного слова з того, що зараз почуєш, нікому не скажеш.

— Обіцяю.

І Волтер розповів йому, що «Фонд лазурної гори» був заснований навесні 2001 року, коли Він Гейвен поїхав до Вашингтона, щоб взяти участь у сумнозвісній групі фахівців з енергетики, яку скликав віце-президент, — тій самій, перелік запрошених до якої Дік Чейні ще й досі ретельно захищав від «Закону про свободу інформації», витрачаючи на це гроші платників податків. Одного вечора, насолоджуючись коктейлем після довгого дня обговорення проблем енергетики, Він поговорив із головою «Нардоун енерджі» і з Бласко й обережно визнав їхнє ставлення до блакитного співуна. Коли йому вдалося переконати їх, що це зовсім не жарт, що Він дуже серйозно говорить про врятування виду птаха, на якого ніхто не полює, вони досягай принципової згоди: Він має придбати величезний шмат землі, ресурси якої будуть відкриті для ЗВГ, а потім повернені до попереднього, дикого, стану й залишаться такими назавжди. Волтер знав про цю угоду, коли погоджувався зайняти посаду виконавчого директора фонду. Але йому було зовсім не відомо (про це він дізнався лише пізніше), що віце-президент, упродовж того самого тижня 2001 року, зустрівшись із Віном Гейвеном сам на сам, повідомив йому, що президент має намір зробити певні зміни нормативного характеру, а також — у податковому кодексі, щоб зробити видобування природного газу в Аппалачах економічно доцільним. І що після розмови з ним Він почав пачками купувати права на мінеральні ресурси не лише в окрузі Вайомінг, але й в інших частинах Західної Вірджинії, де вугілля або не було взагалі, або його вже повністю видобули. Ці великі покупки начебто зовсім нікчемних прав могли б викликати тривогу, визнав Волтер, коли б Він не стверджував, що просто забезпечує фонд можливими новими ділянками заповідника.

— Коротше кажучи, — промовила Лаліта, — він використовував нас як прикриття.

— Звичайно, не слід також забувати, — додав Волтер, — що Він справді любить птахів і робить багато добра для блакитного співуна.

— Він просто хотів отримати і пакунок-подарунок також, — закінчила Лаліта.

— Як виявляється, не такий уже й маленький пакуночок, — сумно посміхнувся Волтер. — Ця інформація нікому не розкривається, тож для тебе, напевно, вона нова: Західна Вірджинія зараз планує викачати все лайно зі своїх надр. Сотні тисяч акрів, котрі, як ми вважали, являли собою вічний заповідник, руйнуються просто зараз, коли ми тут сидимо. У відношенні подрібнення та розпадання це найгірше з того, що зробила вугільна промисловість. Коли тобі належать права на мінеральні ресурси, ти можеш робити все, що тобі заманеться, задля їх використання, навіть на землі, що належить громаді. Геть усюди — нові дороги, тисячі свердловин, шумливе обладнання, що працює і вдень і вночі, сліпучі прожектори всю ніч.

— А тим часом виявляється, що права на мінеральні ресурси, що належать твоєму босу, значно цінніші, ніж ти вважав, — припустив Річард.

— Звичайно.

— І тепер він розпродає землю, яку начебто купував для вас?

— Так, частину цієї землі.

— Неймовірно.

— Ну, він усе ще витрачає купу грошей. І він неодмінно вживатиме заходів, щоб послабити вплив буріння на тих ділянках, права на які все ще належать йому. Але йому довелось продати досить багато прав, щоб покрити великі витрати, яких ми сподівались уникнути, якби суспільство нас підтримало. Суть у тому, що він ніколи й не планував вкладати у наш фонд стільки, скільки я думав.

— Іншими словами, він тебе використав.

— Так, трошки. Бо ми все ж таки отримаємо Парк співуна, але мене використали. І будь ласка ніколи й нікому про це не кажи.

— Ну, і що все це значить? — спитав Катц. — Тобто, окрім того, що я був правий і ті, хто дружить із Бушем, насправді погані хлопці.

— Це означає, що ми з Волтером працюємо на пройдисвіта, — відповіла Лаліта, не зводячи з нього свого дивного блискучого погляду.

— Не пройдисвіта, — швидко виправив її Волтер. — Не кажи так. Ми не пройдисвіти.

— Ні, насправді ми таки трохи Пройдисвіти.

— Мені подобається, як ти вимовляєш слово «пройдисвіт», — зізнався Катц.

— Але Він нам усе ще подобається, — продовжив Волтер. — Адже Він унікальний. Ми просто вважаємо, що, оскільки він був не зовсім відвертим із нами, ми маємо моральне право не бути повністю відвертими з ним.

— Ми хочемо показати тобі деякі мапи й графіки, — повідомила Лаліта, копирсаючись у «дипломаті».

Перші клієнти закладу, здебільшого водії вантажівок і копи з дільниці за рогом, потроху займали столики й окупували стійку бару. Зовні, у тривалому світлі лютневого дня, вулиці засмічувалися п’ятничним потоком транспорту. У паралельному всесвіті, тьмяному від нереальності, Катц все ще сидів на даху будинку на Уайт-стрит, цілеспрямовано фліртуючи із сексапільною Кейтлін. Зараз йому здалося, що вона зовсім не варта його уваги. І хоча на природу йому було начхати, Катц не міг не заздрити Волтерові, що той працює з ліпшими друзями Буша і навіть намагається побити їх на їхньому ж полі. У порівнянні з виробництвом жувальної гумки чи будуванням дахів для нікчем це було щось справді цікаве.

— Головна причина того, що я погодився на цю роботу, — зізнався Волтер, — полягає в тому, що я не міг заснути. Я занадто непокоївся через те, що відбувається з цією країною. Клінтон зробив для навколишнього середовища менш ніж нічого. Весь, щоб йому було пусто, у негатив пішов. Клінтон хотів одного: щоб усі обожнювали гурт «Флітвуд Мак». «Не припиняйте думати про майбутнє?» Лайно собаче! Не думати про майбутнє — ось стиль його турботи про навколишнє середовище. Ну, а Ґор був занадто м’якотілим, щоб високо підняти прапор «зелених», і занадто хорошим хлопцем, щоб зіграти у брудну гру в штаті Флорида. Мене це ще не сильно бентежило, поки я жив у Сент-Полі, але мені доводилося їздити по всьому штату по роботі у природоохоронній комісії, і мені наче кислоту в обличчя виливали кожного разу, коли я виїжджав за місто. Справа не тільки у сільському господарстві на промисловій основі, справа в тому, що воно розповзлося в усі боки, розповзлося і продовжувало розповзатися! Немає нічого гіршого, ніж забудова низької щільності. Всюди кросовери, всюди снігоходи, всюди гідроцикли, всюди мотовсюдиходи, всюди газони площею в два акри кожен... Бісові зелені однорідні, вимочені в хімікатах газони!

— Ось мапи, — сказала Лаліта.

— Так, тут видно подрібнення, — кивнув Волтер і передав Катцу дві заламіновані мапи. — На цій зображений недоторканий ареал у 1900 році, а на он тій — недоторканий ареал у 2000 році.

— Процвітання все налагодить, — припустив Катц.

— Але освоєння проводилось так по-дурному, — зітхнув Волтер. — Може, у нас і вистачило б території, щоб урятувати й інші види тварин, коли б вона не була так роздрібнена.

— Згоден, гарна фантазія, — кивнув Катц. Згадуючи цю розмову пізніше, він вирішив, що його друг неминуче мав стати одним із тих людей, хто всюди носить із собою заламіновану літературу. Але його все одно вразило те, яким агресивним зайдиголовою став Волтер за останні два роки.

— Саме через це я й не міг спати, — жалівся Волтер. — Через роздрібнення. Тому що це відбувається повсюдно. Воно наче Інтернет чи кабельне телебачення — немає ніякого центру, немає жодної угоди з громадою, а є лише трильйони крихітних шматочків шуму, що відволікає. Ми ніколи не зможемо сісти за стіл переговорів і ретельно все обговорити, бо є лише дешеві балачки й нікчемне освоєння. А все реальне, все справжнє, все чесне просто вимирає. З інтелектуальної та культурної точки зори, ми просто підстрибуємо на місці, наче мільярд м’ячиків, що не мають мети, і реагуємо лише на останній, випадковий стимул.

— В Інтернеті зустрічається дуже гарне порно, — зауважив Катц. — Принаймні, мені так казали.

— У Міннесоті мені не вдалося створити жодних системних змін. Ми просто збирали крихітні шматочки розрізненої краси. У Північній Америці живуть приблизно шістсот видів птахів, і, гадаю, десь третина з них потрапила на межу вимирання через роздрібнення земель. Ідея Віна полягала ось у чому: якщо двісті по-справжньому багатих людей оберуть по одному виду кожен і спробують припинити роздрібнення їхнього ареалу, то, можливо, ми врятуємо усіх.

— Блакитний співун — то дуже вибаглива пташечка, — зазначила Лаліта.

— Він висиджує пташенят на верхівках дерев дорослого листяного лісу, — уточнив Волтер. — А потім, щойно пташенята навчаться літати, вся родина переселяється до підліску, де значно безпечніше. Але первісні ліси вирубали на деревину й деревне вугілля, а у лісів, що виростають на їх місці, не той тип підліску, і до того ж вони роздрібнені дорогами, й фермами, і кар’єрами з видобутку вугілля, через що співунам загрожують кішки, єноти та ворони.

— Отже, не встигнеш оглядітися, а співунів уже нема, — зробила висновок Лаліта.

— Який жах, — визнав Катц. — Хоча це ж усього лише одна пташка.

— Кожен вид має невід’ємне право продовжувати існувати, — повчально промовив Волтер.

— Звичайно. Згоден. Я просто намагаюся зрозуміти, звідки таке занепокоєння. Не пригадую, щоб ти так цікавився птахами в коледжі. Наскільки я пригадую, тоді тебе непокоїли перенаселення планети й межі зростання.

Волтер і Лаліта знову обмінялись поглядом.

— Насправді твоя допомога потрібна нам саме у питанні перенаселення, — зізналася Лаліта.

Катц розсміявся.

— Тут я вже роблю все, що можу.

Волтер тасував заламіновані графіки.

— Я почав відмовлятися від власної позиції, — зізнався він, — бо все ще не міг заснути. Ти, звісно, пам’ятаєш Арістотеля та різні типи причин? Формальну, діючу та цільову? Ну, знищення гніздечок воронами й дикими кішками — то діюча причина зникнення співуна. Роздрібнення ареалу — формальна причина цих дій. Але у чому полягає цільова причина? Цільова причина є коренем більшості проблем. Цільова причина, чорт забирай, — це забагато людей на цій планеті. Це стає особливо чітко зрозумілим, коли поїхати до Південної Америки. Так, на душу населення споживання зростає. Так, китайці незаконно викачують ресурси з тієї території, на якій живуть. Але основна проблема полягає в навантаженні людської популяції на середовище. Шість дітей на сім’ю проти однієї цілої п’яти десятих. Люди відчайдушно намагаються прогодувати дітлахів, яких Папа Римський у своїй нескінченній мудрості примушує їх народжувати, і тому вони знищують оточуюче середовище.

— Тобі слід поїхати разом із нами до Південної Америки, — запропонувала Лаліта. — Ми подорожуємо вузенькими дорогами, бачимо жахливі вихлопи через погані двигуни й надто дешеве пальне, пагорби не мають рослинності, а в сім’ях по восьмеро чи навіть десятеро дітей, і це просто огидно. Тобі слід приєднатися до нас і побачити все на власні очі, і тоді ти скажеш нам, чи тобі сподобалося. Бо дуже скоро ця ситуація з’явиться поряд із твоїм домом.

Вона чокнута, подумав Катц. Гаряча чокнута штучка.

Волтер простягнув йому лінійну діаграму, теж заламіновану.

— В одній лише Америці, — повідомив він, — кількість населення виросте на п’ятдесят відсотків упродовж наступних сорока років. Подумай про те, наскільки вже перенаселені передмістя й міста-супутники, подумай про транспорт, і про зростання міст, і знищення природи, і залежність від імпорту нафти. А потім додай п’ятдесят відсотків. І це — одна лише Америка, яка теоретично може вмістити більше населення. А потім подумай про глобальні викиди двоокису вуглецю, про геноцид і голод в Африці, і фундаменталістів із нижніх верств населення в арабському світі, які загнані в глухий кут, про занадто великий вилов риби в океані, незаконні ізраїльські поселення, захоплення Тибету материковим Китаєм, про сто мільйонів бідняків у Пакистані, який має атомну бомбу, — іти побачиш: у світі майже не знайдеться проблеми, яку б не можна було коли не вирішити, то принаймні сильно пом’якшити за умов меншої кількості людей на планеті. І тим не менш, — і він вручив Катцу ще один заламінований графік, — до 2050 року нас стане більше ще на один мільярд. Іншими словами, ми додамо кількість людей, еквівалентну всьому населенню світу в ті часи, коли ми з тобою жертвували кишенькові гроші у ЮНІСЕФ. Усі маленькі заходи, яких ми можемо вжити зараз, аби врятувати шматочок природи чи зберегти хоч якусь якість життя, розтрощаться під натиском великих чисел, бо люди можуть змінити звички у споживанні — на це потрібні час і свідомі зусилля, та це все ж можливо, — але коли населення продовжуватиме зростати, то що б ми не робили, це не матиме значення. І втім, жодна людина не обговорює цю проблему відкрито. Це очевидна проблема, але всі її ігнорують, і тому вона вбиває нас.

— О, це вже щось знайоме, — кивнув Катц. — Пригадую, були в нас доволі довгі дискусії на цю тему.

— Я дуже серйозно займався нею у коледжі. Але потім, знаєш, я теж розплодився.

Катц здивовано підняв брови. «Розплодитися» — дивне слово, коли його вживати по відношенню до власної дружини й дітей.

— У своєму роді, — продовжував Волтер, — гадаю, я став частиною великого культурного зсуву, що мав місце у вісімдесяті й дев’яності. Перенаселення, безсумнівно, було частиною відкритих обговорень у сімдесяті, як і Пауль Ерліх[108], і Римський клуб, і нульовий приріст населення. А потім, раптом, усе це зникло. Стало таким, про що не можна навіть згадувати. Частково причина цього полягала в «зеленій революції»[109] — ну, ти в курсі: голоду не поменшало, але він уже не був таким апокаліптичним. А потім «контроль над народжуваністю» отримав Жахливу політичну назву. Тоталітарний Китай з його політикою «одна родина — одна дитина», Індіра Ганді з примусовою стерилізацією, американський «нульовий приріст», що став розглядатися як расистський, бо набув розквіту в межах теорії зверхності корінного населення країни над іммігрантами... Ліберали перелякалися й замовкли. Злякався навіть клуб «Сьєрра»[110]. А консерватори взагалі плювати на це хотіли, бо вся їхня ідеологія, перш за все, зосереджена на відсотках за короткостроковими кредитами, на Божому плані і все таке інше. І проблема перетворилася на ракову пухлину, про яку ти знаєш, знаєш, що вона зростає у твоєму тілі, але ти вирішуєш просто про неї не думати.

— І який тут зв’язок із твоїм улюбленцем, блакитним співуном? — спитав Катц.

— Найтісніший, — відповіла Лаліта.

— Як я вже казав, — вів далі Волтер, — ми вирішили дозволити собі деякі вільності в трактуванні місії фонду, який має гарантувати виживання співуна. Ми весь час відкидаємо версії, шукаємо глибинні причини виникнення проблеми. І нарешті, знаходимо цільову причину, чи первісну причину (це сталося в 2004 році): вона полягає утому, що розмовляти про повернення зростання населення в протилежний бік стало жахливо немодно й навіть відразливо.

— І тоді я спитала Волтера, — підхопила Лаліта, — хто з твоїх знайомих найкрутіший?

Катц розсміявся і захитав головою:

— О ні. Ні, ні, ні.

— Слухай, Річарде, — наполягав Волтер. — Консерватори перемогли. Вони перетворили демократів на правоцентристську партію. Вони примусили всю країну співати «Боже, благослови Америку», з наголосом на слові «Боже», на кожному бейсбольному матчі вищої ліги. Вони, чорти б їх взяли, перемогли на всіх фронтах, але особливо на культурному фронті, й особливо в питанні народжуваності дітей. У 1970-му було круто турбуватися про майбутнє планети й не мати дітей. А тепер геть усі, праві й ліві, погоджуються в одному питанні: мати багато дітлахів — це чудово. І чим більше, тим краще. Кейт Вінслет[111] вагітна — ура, ура! Якась дурепа в Айові народила відразу вісьмох — ура, ура! Розмова про ідіотизм кросоверів припиняється тієї ж миті, як люди заявляють, що купують їх заради безпеки безцінних діточок.

— Мертва дитина — не така вже й приємна штука, — зауважив Катц. — Тобто, друзі, сподіваюсь, ви не виступаєте за дітовбивство.

— Звичайно ж, ні, — обурився Волтер. — Ми просто хочемо, щоб люди почали вважати багатодітну родину не дуже гарним явищем. Так само негарним, як негарно бути товстим. Так само, як користуватися «Кадиллак ескалейд» вважалося б негарним, коли б не аргумент щодо діточок. Так само, як слід вважати негарним вчинком купівлю будинку площею в чотири тисячі квадратних футів[112] на ділянці площею в два акри[113].

— «Робіть так, коли вже інакше не можете, — підбила підсумок Лаліта, — але більше не очікуйте, що вас із цим вітатимуть». Ось яке повідомлення ми хочемо поширити.

Катц зазирнув у її божевільні очі.

— А ти сама дітей не хочеш?

— Ні, — заявила вона, не відводячи погляду.

— Тобі десь років двадцять п’ять?

— Двадцять сім.

— Років через п’ять твоя думка може змінитися. Жіночий таймер вмикається у віці тридцяти років приблизно. Принаймні такий висновок я зробив, поспілкувавшись із жінками.

— У мене все буде інакше, — не погодилась вона і, щоб підкреслити свою впевненість, ще більше розкрила свої і так круглі очі.

— Діти — це чудово, — раптом заявив Волтер. — Діти завжди були сенсом життя. Людина закохується, розмножується, а потім її діти виростають, закохуються і розмножуються. Саме в цьому і полягає мета життя. У вагітності. У помноженні життя. Але проблема в тому, що помноження життя все ще прекрасне і значуще на рівні окремого індивідуум, але для світу в цілому воно означає лише помноження смерті. І до речі, смерті неприємної. У наступні сто років на нас чекає зникнення половини видів тварин, що існують зараз. Ми стаємо свідками найбільшого масового вимирання з часів (у кращому разі) крейдяного періоду. Спочатку ми отримаємо повне знищення екосистем світу, потім — масові смерті від голоду та/або хвороби та/або вбивства. Те, що все ще залишається «нормальним» на рівні індивідуум, на глобальному рівні стає жахливим і безпрецедентним.

— Це схоже на проблему з Катцом, — сказала Лаліта — чи Річарду так здалося.

— Моі?[114]

— З кошенятами, — уточнила вона. — Кіш-ка-ми[115]. Всі просто обожнюють своїх кошенят і дозволяють їм бігати надворі. Це ж усього лише одна кішка скільки пташок може з’їсти? А щороку в США один мільярд співучих птахів гине в зубах домашніх і диких кішок. Це одна з головних причин зменшення популяції птахів у Північній Америці. Але всім байдуже до цього, бо люди люблять своїх конкретних, єдиних кішок.

— Ніхто не хоче про це думати, — зітхнув Волтер. — Усі просто хочуть жити нормальним життям.

— І ми хочемо, щоб ти допоміг нам примусити людей замислитись, — пояснила Лаліта. — Про перенаселення. У нас не вистачить ресурсів на те, щоб поширювати планування сім’ї та надавати освіту жінкам за кордоном. Ми всього лише група «зелених», яка намагається врятувати один-єдиний вид птахів. Тож що в наших силах зробити? Як нам примусити уряди й неурядові організації у п’ять разів збільшити свої внески до контролю народжуваності?

Катц посміхнувся Волтеру.

— Ти казав їй, що ми це вже обговорювали? Розповів їй про пісні, які хотів примусити мене писати?

— Ні, — похитав головою Волтер. — Але чи пам’ятаєш ти власні слова? Ти казав, що людям байдуже до твоїх пісень, бо ти не знаменитий.

— Ми шукали тебе у «Гуглі», — повідомила йому Лаліта. — І знайшли дуже вражаючий список добре відомих музикантів, які стверджують, що обожнюють тебе й «Травматикс».

— «Травматикс» померли, крихітко. І «Горіховий сюрприз» також.

— Отже, перейдемо до нашої пропозиції, — заявив Волтер. — Скільки б ти зараз не заробляв на будівництві дахів, ми заплатимо тобі в кілька разів більше, і плататимемо стільки часу, скільки ти працюватимеш на нас. Ми думаємо влаштувати такий собі літній фестиваль, присвячений музиці й політиці, можливо, у Західній Вірджинії, і висвітити його в поважних газетах, щоб таким чином підняти інформованість людей щодо питань населення. Усе це має бути націленим на молодих людей, і тільки на них.

— Ми готові рекламувати студентам коледжів можливість проходження у нас практики, рекламувати по всій країні, — продовжила Лаліта. — А також — у Канаді та Латинській Америці. Ми можемо фінансувати від двадцяти до тридцяти практик у межах незалежного фонду Волтера. Але спочатку нам потрібно надати цим практикам дуже крутого вигляду. Так їх подати, щоб усі зрозуміли: це саме те, що найкрутіша молодь має робити влітку.

— Він надає мені велику свободу дій у межах фонду, — додав Волтер. — Достатньо просто присвятити частину літератури блакитному співуну, і я можу робити все, що мені заманеться.

— Але все має відбутися швидко, — зазначила Лаліта. — Молодь уже зараз вирішує, на що витратити вільний час влітку. Ми маємо достукатися до них у найближчі кілька тижнів.

— Як мінімум, нам знадобиться твоє ім’я і твій імідж, — пояснив Волтер, — Якби ти зміг зробити для нас відеосюжет, то було б просто чудово. А якби ти зміг подзвонити Jeff Tweedy, Ben Gibbard, Jack White і знайти кілька людей, які б погодилися виступити на нашому фестивалі безкоштовно чи профінансувати його, хоча б частково, — це було б ідеально.

— Також було б чудово, якби ми могли повідомити потенційним практикантам, що вони працюватимуть безпосередньо з тобою, — розвинула його думку Лаліта.

— Але навіть проста обіцянка мінімального контакту з тобою особисто — це вже прекрасно, — запевнив його Волтер.

— Якби можна було написати на постері щось на кшталт «Приєднайся влітку у Вашингтоні до рок-легенди Річарда Катца», — підхопила Лаліта.

— Ми маємо зробити так, щоб реклама виглядала крутою і діяла, наче вірус, — резюмував Волтер.

Катц, опинившись під їхнім натиском, мав понурий і байдужий вигляд. Волтер і ця дівчина, схоже, просто з глузду з’їхали через надмірно ретельне міркування над кожною складовою огидності цього світу. Вони захопилися цією точкою зору і вмовили одне одного повністю прийняти її як свою. Надули пузир, а той відірвався від реальності й поніс їх геть від неї. Схоже, вони й гадки не мали, що живуть у світі, населення якого складає лише дві особи.

— Не знаю, що й сказати, — промовив він.

— Скажи «так»! — вигукнула Лаліта, не зводячи з нього блискучого погляду.

— Я день чи два буду в Г’юстоні, — повідомив Волтер, — але скину тобі пару повідомлень, і ми можемо повернутися до цієї розмови у вівторок.

— Чи просто скажи «так» зараз, — не відставала Лаліта.

Їх сповнене надії очікування нагадувало нестерпно яскраву лампочку. Катц відвернувся від неї і відповів:

— Я подумаю.

На тротуарі, вже залишивши кафе і прощаючись із дівчиною, він упевнився в тому, що нижче талії фігура в неї теж була гарна, але тепер це, схоже, не мало значення, бо лише посилювало його смуток щодо Волтера. Дівчина їхала до Брукліна, щоб побачитись із подругою з коледжу. Оскільки Катц легко міг сісти на швидкісний потяг і на станції Пенн-стейшн, він пройшовся разом з Волтером до Канал-стрит. Попереду, в сутінках, що з кожною хвилиною густішали, по-дружньому світилися вікна найбільш перенаселеного у світі острова.

— Господи, я просто обожнюю Нью-Йорк, — зізнався Волтер. — У Вашингтоні є щось цілком неправильне.

— Тут також неправильного вистачає, — відповів Катц і став на швидкісну смугу для матусь із колясками.

— Але це місто, принаймні, справжнє. Вашингтон — то суцільна абстракція. Він зосереджений на близькості до влади і більше ні на чому. Тобто, я впевнений, це круто, коли у сусідньому домі живе Сайнфелд[116], чи Том Вулф[117], чи Майк Блумберг[118], але жити поряд із ними не є головною метою в Нью-Йорку. А у Вашингтоні люди буквально розмовляють про те, скільки кроків треба зробити з їхнього будинку, щоб дістатися будинку Джона Керрі[119]. У тутешніх житлових районах так нудно, що єдине, що здатне зацікавити людину, так це наближеність до влади. Тут усе фетишизовано. Люди просто здригаються в оргазмі, коли кажуть тобі, що на якійсь конференції сиділи поряд із Полом Вулфовіцем[120] чи їх запросили на сніданок до Ґрувера Норквіста[121]. Всі думають про це двадцять Чотири години на добу, сім днів на тиждень і намагаються позначити своє місце по підношенню до влади. Навіть із ситуацією з чорними щось негаразд. Створюється враження, що бути бідним негром у Вашингтоні набагато гірше, ніж будь-де в країні. Це навіть не лякає. Ти просто не встигаєш про це подумати.

— Хочу нагадати тобі, що «Бед Брейнз»[122] і Ян Маккей[123] починали саме з Вашингтона.

— Так, це якась дивна історична випадковість.

— І все ж таки, коли ми були молодими, то обожнювали їх.

— Господи, як я люблю нью-йоркську підземку! — вигукнув Волтер, разом із Катцом спускаючись на платформу, де стояв сильний запах сечі. — Саме так і має жити людина! Висока густота! Висока продуктивність! — І він винагородив стомлених пасажирів захопленою посмішкою.

Катц хотів спитати про Петті, але йому не вистачило хоробрості навіть промовити й ім’я.

— То ця чікса заміжня чи ні?

— Хто, Лаліта? Так. Вона зустрічається з одним хлопцем, ще з коледжу.

— Він теж живе з вами?

— Ні, він у Нешвілі. Закінчив медичний факультет у Балтиморі, а зараз проходить інтернатуру.

— Але вона залишилась у Вашингтоні.

— Наш проект сильно її захопив. І, чесно кажучи, мені здається, що скоро вона з цим хлопцем розпрощається. Він теж індус, але старої школи, дуже консервативний. Коли вона відмовилась переїжджати з ним до Нешвіла, він сильно розлютився.

— А ти їй що порадив?

— Спробував переконати її відстоювати власну точку зору. Бо коли б він захотів, по-справжньому захотів, то знайшов би собі місце й у Вашингтоні. Я сказав їй не жертвувати геть усім заради його кар’єри. У нас із нею відносини, наче в батька з донькою. Її батьки дуже консервативні. Гадаю, вона вельми цінує можливість працювати на людину, яка вірить у неї і не дивиться на неї просто як на чиюсь майбутню дружину.

— У мене питання — просто, щоб розставити всі крапки над «і», — сказав Катц. — Ти розумієш, що вона закохана в тебе?

Волтер почервонів.

— Не знаю. Може, трошки. Але особисто я гадаю, що це просто інтелектуальна ідеалізація. Більш як у батька й дочки.

— Гаразд, друже мій, мрій і надалі. І ти хочеш, аби я повірив, ніби ти ніколи не уявляєш собі, як ці сяючі очі дивляться на тебе, а її голівка лежить у тебе на колінах?

— Господи, звісно ж, ні. Я намагаюся ніколи таких речей собі не уявляти. Особливо коли мова йде про мого підлеглого.

— Але, мабуть, тобі не завжди вдається не уявляти собі таке.

Волтер швидко озирнувся, перевіряючи, чи не чують його пасажири на платформі, і понизив голос:

— Окрім усього іншого, я вважаю, що коли жінка стоїть на колінах, то об’єктивно це є приниженням.

— Чому б тобі це одного разу не спробувати й не дати їй можливість самій про це судити?

— Ну, Річарде, хоча б тому, — відповів усе ще червоний Волтер і вимушено розсміявся, — що я розумію: жінки зроблені трохи з іншого тіста, ніж чоловіки.

— А що ж трапилось із рівністю статей? Наскільки я пам’ятаю, це була одна з твоїх улюблених тем.

— Я просто думаю, що коли б у тебе була дочка, то, можливо, ти б дивився на становище жінки трохи з більшим співчуттям.

— Ти щойно навів мою улюблену причину не заводити дочок.

— Ну, коли б у тебе була дочка, мабуть, ти б тоді дозволив собі визнати той факт (який взагалі-то визнати досить легко), що дуже молоді жінки можуть мати до чоловіка змішані почуття: бажання, захоплення, любов, — і не розуміти...

— Не розуміти чого?

— Того, що для хлопця вони не більше як бездушний предмет. Що хлопець, можливо, просто хоче засунути свій, ну, ти розумієш, свій, ну, ти розумієш... — Волтер перейшов на шепіт: — Свій член до молодого й привабливого ротика. Що, можливо, це єдине, що його цікавить.

— Вибач, щось не допетрав, — відповів Катц. — Що поганого у тому, коли хтось тобою захоплений? Це неможливо зрозуміти.

— Я правда не хочу про це говорити.

Під’їхав потяг, і вони насилу увіпхнулись у нього. Майже тієї ж миті Катц помітив вогник упізнавання в очах хлопця студентського віку, який стояв біля дверей на протилежному боці. Катц опустив голову й відвернувся, але той виявився безрозсудно сміливим і торкнувся його плеча.

— Мені шкода вас турбувати, — промовив він, — але ж ви музикант, чи не так? Ви Річард Катц.

— Гадаю, мені шкода більше вашого, — буркнув Катц.

— Я не набридатиму вам. Просто хотів сказати, що мені дуже подобається ваша творчість.

— А, ну дякую, друже. — Катц усе ще не піднімав очей від підлоги.

— Особливо рання творчість, я з нею тільки починаю знайомитись. «Реакційна розкіш» — Боже, ця пісня просто до біса геніальна. Я навіть скинув її собі на «ай-под». Зараз покажу.

— Та не треба. Я тобі вірю.

— Ой, вибачте, звичайно ж. Вибачте. Не хотів вам набридати. Просто я від неї фанатію.

— Не переймайся.

Волтер слухав цю розмову з виразом обличчя, що було знайоме Річарду ще з часів вечірок у коледжі, які вони разом відвідували із завидним мазохізмом, — суміш здивування, й гордості, й любові, й люті, й самотності невидимки. Цей вираз дратував Катца тоді, у коледжі, а ще більше — зараз.

— Напевно, бути тобою — це щось незвичайне, — припустив Волтер, коли вони вийшли на Тридцять четвертій вулиці.

— Ніким іншим я бути не можу, тож і порівнювати мені немає з чим.

— Але, мабуть, це чудово. Я ніколи не повірю, що тобі це не подобається — в глибині душі.

Катц чесно замислився.

— Це схоже на ситуацію, коли відсутність певної речі мене б розлютила, але сама ця річ захвату в мене не викликає.

— А от мені б, напевно, сподобалось.

— Я теж так думаю.

Але оскільки Катц не міг дарувати Волтерові славу, він просто пройшовся разом із другом аж до інформаційної дошки залізничної компанії «Амтрак», де висіла об’ява про затримку на сорок п’ять хвилин експреса «Асела», який мав відвезти того у південному напрямку.

— Я вірю в поїзди, — заявив Волтер, — і постійно розплачуюсь за це.

— Я почекаю разом із тобою, — запропонував йому Катц.

— Не треба, не треба.

— Ні, давай я куплю тобі кока-коли. Чи Вашингтон, врешті-решт, навчив тебе пити?

— Ні, я все ще непитущий. Боже, яке дурне слово.

Для Катца затримка потяга означала, що питанню Петті судилося отримати певну увагу. Однак коли він це питання порушив (що трапилось у барі на станції), під акомпанемент пісні Аланіс Морісетт[124], від якої нерви лускалися, наче струни, — погляд Волтера став важким і несфокусованим. Він набрав у груди повітря, наче збираючись щось сказати, але не промовив ані слова.

— Для вас це, напевно, трохи дивно, — припустив Катц, — коли поверхом вище живе дівчина, а поверхом нижче розташований офіс.

— Навіть не знаю, що тобі сказати, Річарде. Правда, я не знаю, що тобі відповісти на це.

— У вас усе гаразд? Петті знайшла собі цікаве заняття?

— Вона працює в спортзалі у Джорджтауні. Як вважаєш, це щось цікаве? — І Волтер похмуро похитав головою. — Я давно вже живу з людиною, яка постійно знаходиться в депресії. Я не знаю, чому вона така нещасна, я не знаю, чому вона ніяк не може вийти з цього стану. Був невеличкий період, коли ми переїхали до Вашингтона і мені здалося, що їй трохи краще. У Сент-Полі вона відвідувала психотерапевта, і той порекомендував їй почати щось писати. Щось на зразок особистої історії чи живого журналу, про який вона мені ані слова не казала, наче це якась велика таємниця. Поки вона це робила, все було не так уже й погано. Але останні два роки ситуація лише погіршується. Ми планували, що вона почне шукати роботу, щойно ми переїдемо до Вашингтона, почне все спочатку, але в її віці та за відсутності ходових навичок — це дуже важко. Вона дуже розумна й дуже горда, і вона не могла стійко переносити відмови і не могла змиритися з тим, що має починати з самого низу. Вона спробувала зайнятися волонтерством, відкрити кілька спортивних гуртків у школах в окрузі, але це їй також не вдалося. Врешті-решт, я умовив її спробувати приймати антидепресанти, і я гадаю, вони б допомогли їй, коли б вона продовжувала їх приймати, але їй не сподобалось відчуття після прийому ліків, і до речі, поки вона їх приймала, її важко було терпіти. Вони робили з неї якусь ненормальну, тож вона кинула лікування ще до того, як їй змогли підібрати правильну суміш та дозування. І нарешті, минулої осені я більшою чи меншою мірою примусив її знайти роботу. Не заради мене — мені Платять більш ніж достатньо, та й Джесіка вже закінчила школу, а Джоуї я тепер утримувати не зобов’язаний. Але в неї було стільки вільного часу, і я зрозумів, що це вбиває її. І вона обрала роботу реєстратора у спортзалі. Тобто спортзал дуже приємний, туди навіть ходить один із членів ради директорів нашого фонду і принаймні один із моїх найбільших спонсорів. І ось моя дружина, одна з найрозумніших людей, яких я знаю, працює там: сканує їхні картки і бажає їм добряче попотіти. Також вона сильно захопилася комплексом фізичних вправ, які робить цілу годину кожного дня. Результат — принаймні вигляд у неї пречудовий. Об одинадцятій вона приходить додому, приносить готову їжу, і коли я в місті, ми їмо разом, і вона розпитує мене, чому я досі не займаюсь сексом зі своєю помічницею. Приблизно так, як ти мене про це питав, лише не настільки наочно. Не так відверто.

— Вибач, я і гадки не мав.

— Та звідки тобі знати? Хто б міг таке подумати? І кожного разу я кажу їй одне й те саме: що вона — єдина жінка, яку я кохаю, єдина, кого я бажаю. І потім ми розмовляємо на інші теми. Наприклад, останні два тижні — гадаю, просто для того, аби звести мене з розуму, — вона говорить про те, що хоче збільшити цицьки. Мені від цього хочеться плакати, чесно, Річарде. Тобто з нею все гаразд. Зовні все чудово; Це якесь божевілля. Але вона каже, що скоро помре і що це може виявитися цікавим: перш ніж померти, дізнатись, як це — мати груди. Вона каже, що це може стати метою, заради якої вона збиратиме гроші, коли... — Волтер знову похитав головою.

— Коли що?

— Та нічого. Раніше вона витрачала гроші на іншу справу, яку я вважав негідною.

— Вона хвора? У неї якісь медичні проблеми?

— Ні. Фізично вона здорова. Коли вона каже, що скоро помре, то гадаю, має на увазі — в найближчі років сорок. Ну, ми всі маємо померти, і таке інше.

— Вибач, друже, я й гадки не мав.

Навігаційний маяк у чорних «левайзах» Катца, передавач, який уже довгий час перебував у пасивному стані, бо його поховала більш розвинена цивілізація, почав прокидатися до нового життя. Він мав би відчувати провину, але замість цього відчував лише бажання. О прозорливість члена! Ти вмієш миттєво заглядати у майбутнє, примушуючи мозок наздоганяти тебе, шукаючи вірну стежину, що веде із закритого теперішнього до визначеного наперед результату. Катц бачив, що Петті, начебто блукаючи по життю без цілі, як це щойно описав йому Волтер, насправді навмисно витоптує символи на житньому полі: вони складають послання, яке Волтер, перебуваючи на рівні землі, прочитати не може, але Катцу з висоти видно, що там написано: «Це не кінець, це не кінець». Паралелі між її життям і його просто моторошні: короткий період творчої продуктивності, потім відбувається несподіваний поворот, який призводить до розчарування, потім з’являються наркотики і відчай, потім вони беруться за дурну роботу. Раніше Катц вірив, що його просто зруйнував несподіваний успіх, але зараз він раптом усвідомив, що його гірші роки як автора пісень збігаються з роками, що він їх провів у відстороненні від родини Берґландів. Так, останні два роки він не дуже й часто згадував Петті, але зараз він відчував (просто у штанях), що так трапилось більшою мірою через те, що він вважав, ніби їхній роман скінчився.

— Як Петті відноситься до дівчини?

— Вони не розмовляють, — коротко відповів Волтер.

— Отже, друзями їх не назвеш.

— Ні, я мав на увазі, що вони буквально не розмовляють. Кожна з них знає, коли саме інша з’явиться на кухні. Вони зі шкіри лізуть, аби раптом не зустрітися.

— І хто почав?

— Не хочу про це.

— Гаразд.

У стереосистемі в барі звучала пісня «Зете вот ай лайк ебаут ю». Катц вирішив, що то ідеальний саундтрек до неонової вивіски «Бад лайт», абажурів з фальшивого скла в свинцевій оправі, оббитих пластиком жахливих меблів, у які глибоко в’ївся бруд. Він усе ще був у відносній безпеці, бо навряд чи в такому місці заграє одна з його пісень, але розумів: безпека та відносна, а не абсолютна.

— Петті раптом вирішила, що не любить людей, молодших за тридцять років, — знову заговорив Волтер. — У неї з’явилась упередженість проти цілого покоління. А оскільки вона та ж сама Петті, прояви цієї упередженості досить кумедні. Утім, це вже зайшло надто далеко.

— А ти, здається, навпаки, у захваті від молодшого покоління, — не втримався Катц.

— Для того, щоб відмінити загальне правило, достатньо знайти один-два протилежні приклади. У мене їх два, і пречудові: Джесіка й Лаліта.

— Але не Джоуї?

— А коли є два, — продовжив Волтер, наче не почувши ім’я власного сина, — то неодмінно мають бути ще. Це передумова того, що я хочу зробити влітку. Треба повірити, що у молодих таки є мізки і соціальна свідомість, а потім залишається лише дати їм щось цікаве й корисне.

— Знаєш, ми з тобою дуже різні, — зізнався Катц. — Я нічого собі не уявляю. Я нічому не вірю. І мені не вистачає терпіння з дітлахами. Ти ж це пам’ятаєш, чи не так?

— Я також пам’ятаю, що ти часто-густо помиляєшся щодо себе. Гадаю, ти віриш у більшу кількість речей, ніж дозволяєш собі зізнатися. Саме через твою цілісність у тебе стільки прихильників. Це майже культ!

— Цілісність — то нейтральна якість. У гієн також є цілісність, ага. Вони — гієни в чистому вигляді.

— То що, значить, не варто було мені турбувати тебе? — спитав Волтер; було чутно, як тремтить його голос. — Якась частина мене не хотіла тобі дзвонити, але Лаліта мене переконала.

— Та ні, я радий, що ти подзвонив. Ми так давно не спілкувалися.

— Гадаю, я здогадався, що ти переріс нас, чи щось таке. Тобто я усвідомлюю, що сам я зовсім не крутий. Я здогадався, що ми тобі набридли.

— Вибач, друже. Я просто був шалено заклопотаний.

Але Волтер уже так засмутився, що ледь не плакав.

— У мене почало складатися враження, що ти бентежишся через спілкування зі мною. Я це розумію, але мені все одно неприємно. Я ж вважав, що ми друзі.

— Я ж вибачився, — повторив Катц. Його почала дратувати емоційність Волтера, а також іронія чи несправедливість того, що йому доводиться вибачатися, та ще й двічі, лише за те, що він намагався зробити другові ласку. Взагалі, у нього було правило: ніколи не вибачатися.

— Не знаю, чого я очікував, — продовжував Волтер. — Мабуть, визнання того факту, що ми з Петті допомогли тобі. Що всі ті пісні ти написав у будинку, що належав моїй матері. Що ми — твої найдавніші друзі. Не хочу довго розпатякувати про це, але хочу розставити всі крапки над «і» та пояснити тобі, що саме відчував; і тоді, можливо, мені більше не доведеться це відчувати.

Кров у Катца кипіла, але частково це відбувалося через пророцтва його члена. Що ж, старий друже, тепер я зроблю тобі іншу ласку, подумав він. Ми закінчимо одну справу, яка залишилась відкритою, і ти разом із дівчиною мені ще дякувати за це будеш.

— Добре, коли всі крапки розставлено, — погодився він.

Жіноча територія

Оскільки Джоуї Берґланд виріс у Сент-Полі, він отримав безліч доказів того, що його життя неодмінно буде щасливим. Як зірки-хафбеки розмовляють про пробіжку відкритим полем; яке відчуття виникає, коли підрізаєш суперників і на повному ходу прориваєш їхню оборону, що ледь рухається; як одним поглядом бачиш геть усе навколо і миттю розумієш, що і де відбувається, наче граєш у відеогру на рівні новачка, — саме так він і сприймав кожний аспект свого життя протягом вісімнадцяти років. Увесь світ відкривався перед ним, і він з радістю приймав це. На першому курсі він приїхав до коледжу в Шарлоттсвіллі, маючи ідеальний одяг й ідеальну зачіску, і дізнався, що факультет Подарував йому ідеального сусіда по кімнаті, яким був родом із НоВа (так місцеві жителі називали частину округу Колумбія, що переходив у передмістя Вірджинії). Два з половиною тижні коледж здавався йому продовженням світу, як він його знав, тільки кращим. Він так був у цьому переконаний, так спокійно сприймав це як належне, що вранці одинадцятого вересня залишив свого сусіда Джонатана дивитися, як палають Всесвітній торговельний центр і Пентагон, а сам похапцем побіг на лекцію з економіки. Лише добігши до великої аудиторії та побачивши, що вона геть порожня, він зрозумів: трапилося щось серйозне.

Як би важко він не пригадував, він так і не міг зрозуміти, про що думав, коли перетнув напівпорожній кампус. Така безпорадність була зовсім не в його стилі, і глибока досада, яку він відчув на сходинках хімічного факультету, стала насінням, з якого виросло глибоко особисте обурення терактами. Пізніше, коли проблеми почали накопичуватися, у нього склалося враження, що удача, яку в дитинстві він звик вважати своїм правом за народженням, загинула від удару невдачі вищого порядку, удару такого неправомірного, що навіть здавався нереальним. І він чекав, коли ж ця неправомірність, це шахрайство випливе назовні і світ знову виправиться, надавши йому той досвід навчання в коледжі, на який він очікував. Коли цього чомусь так і не сталося, Джоуї охопив гнів, але річ, на яку цей гнів був спрямований, ніяк не бажала з’являтися у фокусі. Думаючи про це зараз, коли пройшло вже стільки часу, він розумів, що порушник був дуже схожий на бен Ладена — дуже, але не повністю. Порушник був чимось глибшим, не мав жодного відношення до політики, був злобним за природою, наче вибоїна на тротуарі, у яку потрапляєш і через секунду вже лежиш на землі, обличчям донизу, хоча секунду тому йшов вулицею і нікого не чіпав.

Упродовж днів, що послідували за одинадцятим вересня, Джоуї все здавалося надзвичайно дурним. Було дурістю організовувати «пильнування небайдужих», яке не мало жодної зрозумілої мети; було дурістю знову й знову переглядати записи однієї катастрофи; було дурістю з боку хлопців — членів найстарішого студентського братства «Хі фіта» вивісити з вікна їхнього дому «прапорець підтримки»; було дурістю відмінити футбольний матч із Університетом Пенсільванії; було дурістю, що стільки дітлахів залишили містечко, аби провести час із родиною (і дурістю також було називати кампус «містечком»), Чотири студенти-ліберали з гуртожитку Джоуї вели нескінченні дурні суперечки із двадцятьма студентами-консерваторами, наче комусь було якесь діло до того, що купка вісімнадцятирічних юнаків думає про Близький Схід. Навколо тих студентів, хто під час теракту втратив родичів чи друзів родини, влаштували дурнувату метушню, наче інші види жахливої смерті, що відбувалися кожного дня, мали набагато менше значення; і було дурістю влаштовувати овації кільком студентам-старшокурсникам, які урочисто вирушили до Нью-Йорка на допомогу робітникам «Ґраунд-Зеро»[125], наче людей у Нью-Йорку для цього не вистачає. Джоуї просто хотів, аби нормальне життя повернулось до нього якнайшвидше. У нього було таке відчуття, наче він розбив об стіну свій старенький CD-плеєр, внаслідок чого лазер зіскочив із його улюбленого треку й почав грати пісню, яку він навіть пригадати не міг (і яка йому зовсім не подобалась), і зупинити це було неможливо. Дуже скоро він став таким самотнім й ізольованим, він так скучив за знайомими речами, що зробив досить-таки серйозну помилку, дозволивши Конні Монаген сісти на міжміський автобус і відвідати його в Шарлоттсвіллі, таким чином знищивши важку роботу (виконання якої зайняло все літо) з підготовки дівчини до їх неминучого розлучення.

Все літо він важко працював над тим, щоб виростити в Конні розуміння того, що для них обох дуже важливо не зустрічатися принаймні дев’ять місяців, аби перевірити їхні почуття одне до одного. Ідея полягала в тому, щоб створити окремі особистості й подивитися, чи ці окремі особистості все ще добре підходять одна одній, але для Джоуї це було «перевіркою почуттів» тією ж мірою, як шкільний «експеримент» з хімії був дослідженням. Врешті-решт, Конні залишиться в Міннесоті, а він будуватиме кар’єру бізнесмена й зустрічатиметься з дівчатами — більш екзотичними, розумними й такими, що мають зв’язки. Принаймні, так він думав до подій одинадцятого вересня.

Він призначив приїзд Конні саме на той день, коли Джонатан поїхав додому, до НоВа, на якесь єврейське свято. Весь вікенд вона провела, розбивши табір на ліжку Джоуї, поставивши дорожню сумку на підлогу, і ховала речі назад у сумку, щойно закінчувала користуватися ними, наче намагаючись не залишати жодних слідів свого перебування в кімнаті. Поки Джоуї старанно читав Платона, готуючись до заняття в понеділок, вона роздивлялась обличчя у фотоальбомі з першого курсу і сміялася над тими, в кого був дивний вираз обличчя чи некрасиві імена. За ретельними підрахунками Джоуї, вони займалися сексом вісім разів за сорок годин, регулярно звертаючись по допомогу до марихуани, яку вона привезла. Коли настав час відвозити дівчину на автобусну станцію, Джоуї завантажив купу нових пісень на її МП3-плеєр, щоб вона їх слухала всю добу, подорожуючи до Міннесоти. Сумна правда полягала в тому, що він відчував себе відповідальним за неї, розумів, що все одно має розірвати стосунки, але ніяк не міг придумати, як саме це зробити.

На станції він порушив Питання її освіти: вона обіцяла зайнятися цим, але якось, через дурну впертість, не поворухнула і пальцем — і не пояснила чому.

— Ти маєш почати відвідувати заняття в січні, — наполягав він. — Почни з «Інвер-Гіллз коледж», а наступного року, мабуть, варто перевестися до університету.

— О’кей, — кивнула вона.

— Ти дуже розумна, — продовжував він. — Ти не можеш і далі працювати офіціанткою.

— О’кей. — Вона безутішно подивилась на чергу до автобуса. — Я зроблю це лише заради тебе.

— Не заради мене. Для себе самої. Ти ж обіцяла.

Вона похитала головою.

— Ти просто хочеш, щоб я про тебе забула.

— Це неправда, цілковита неправда, — заперечив Джоуї, хоча насправді Конні влучила в яблучко.

— Я буду вчитися, — зітхнула вона, — але це зовсім не примусить мене забути тебе. Ніщо не примусить мене забути тебе.

— Вірно, — погодився він. — Але ми все ще маємо дізнатися, хто ми такі. Нам обом треба трохи вирости.

— Я вже знаю, хто я.

— Але, може, ти й помиляєшся. Може, тобі все ще слід...

— Ні, — перервала його Конні. — Я не помиляюсь. Я хочу просто бути з тобою — і все. Більше від життя мені нічого не треба. Ти найкраща людина в світі. Ти можеш займатися чим завгодно, а я просто буду поруч. Ти володітимеш багатьма компаніями, а я працюватиму на тебе. Чи ти балотуватимешся на посаду президента, а я братиму участь у передвиборній агітації. Я робитиму те, чого ніхто інший не робитиме. Якщо тобі знадобиться людина, готова порушити закон, то це я. Якщо ти захочеш дітей, я виховуватиму їх для тебе.

Джоуї розумів, що йому треба максимально напружити мізки, аби відповісти на такі тривожні заяви, але, на жаль, він все ще перебував під дією наркотику.

— Ось що я від тебе хочу, — заявив він. — Я хочу, щоб ти отримала освіту в коледжі. Оскільки, — нерозсудливо додав він, — якщо ти на мене працюватимеш, тобі доведеться багато на чому розумітися.

— Тому я і сказала, що піду вчитися заради тебе, — стенула плечима Конні. — Ти мене взагалі слухав?

Він почав розуміти те, чого не розумів у Сент-Полі: що вартість речей не завжди можна побачити з першого погляду, що справжнє стрімке зростання платні за задоволення, яке він отримав у старших класах школи, може все ще чекати на нього попереду.

— Краще нам стати у чергу, — змінив тему Джоуї. — Інакше ти не отримаєш хорошого місця.

— О’кей.

— І ще: я гадаю, нам варто принаймні тиждень не дзвонити одне одному. Час повертатися до більшої стриманості.

— О’кей, — відповіла, вона й слухняно пішла до автобуса. Джоуї пішов за нею, тримаючи в руці її дорожню сумку. Принаймні, йому не треба турбуватися через те, що вона може влаштувати йому сцену. Вона ніколи не вимагала від нього компромісів чи прогулянок рука в руці, ніколи не липла до нього, не надувала губи, не дорікала йому. Всю свою пристрасть вона зберігала для того часу, коли вони опиняться наодинці; у цьому вона стала справжнім фахівцем. Коли двері автобуса відчинились, вона обпалила його поглядом, передала сумку водієві і зайшла до салону. Не було жодних дурниць типу махання у вікно чи повітряних поцілунків. Вона просто вставила у вуха навушники й відкинулась на сидінні так, що він її більше не бачив.

У наступні кілька тижнів теж жодних дурниць не було. Конні слухняно утримувалась від дзвінків, і коли національна лихоманка почала спадати, а осінь у горах Блу-Рідж заявила про свої права, даруючи сонячне світло кольору сухого сіна, густі пахощі теплої землі та жовтіюче листя, Джоуї відвідав історичний програш футбольної команди «Кавалерів», почав пропадати у спортзалі й набрав кілька фунтів ваги, позаяк полюбляв пиво. Частіше за все він спілкувався з тими хлопцями з гуртожитку, хто міг похизуватися багатими батьками й вважав, що США мають влаштовувати ісламському світу килимові бомбардування, аж доки той не навчиться добре поводитися. Сам він до правої партії не належав, але серед її представників почувався добре. Повне знищення Афганістану не повністю відповідало його розумінню поводження із ворогом, але було достатньо близьким до цього, щоб надати відчуття задоволення.

Лише коли кількість випитого пива виявлялась достатньою, аби розмови в групі перейшли на секс, він відчував себе наче в ізоляції. Його відносини із Конні були надто палкими і дивними — надто відвертими, надто одурманеними коханням, щоб слугувати розмінною монетою вихваляння. Він зневажав своїх товаришів по гуртожитку, але водночас і заздрив — заздрив їхній колективній браваді, порнографічним зізнанням у тому, що саме вони хочуть зробити із найпопулярнішими дівчатами в альбомі чи начебто вже зробили, коли раптом опинялися наодинці з ними, перебуваючи «під градусом» (схоже, вони навіть не відчували жодного розкаяння через це, та і наслідків така поведінка чомусь не мала), із різними п’яними дівчатами в своїх академіях чи на підготовчих курсах. Найсильнішим бажанням його товаришів й досі лишався мінет, так що Джоуї, схоже, залишався єдиним мешканцем гуртожитку, який вважав цю розвагу не набагато кращою, ніж мастурбація, щось подібне до забавки на парковці під час обідньої перерви.

Сама по собі мастурбація була принизливим марнотратством, корисність якого він, тим не менш, почав цінувати, коли намагався відвикнути від Конні.

Улюбленим місцем для отримання розрядки у нього став туалет для інвалідів наукової бібліотеки, де він працював на видачі й збирав сім доларів шістдесят п’ять центів за можливість попрацювати з підручником чи почитати «Уолл-стрит джорнал», а час від часу — і за те, що приносив тексти для нетямущих в науці. Те, що робота в бібліотеці дозволяла йому водночас і вчитися там, свого часу здавалось йому ще одним підтвердженням того, що йому судилося бути щасливчиком. Його вразило, що в бібліотеці є дуже рідкісна друкована література, і зацікавило, що за нею треба пильно наглядати, зберігати в окремому місці й ніколи не виносити з будівлі. Зрозуміло, що їй не вдасться уникнути оцифрування у найближчі рік чи два. Багато книжок у його відділку були написані колись популярними іноземними мовами й ілюстровані розкішними повноколірними зображеннями; особливу завзятість у каталогізуванні людських знань виявляли німці дев’ятнадцятого століття. Навіть мастурбацію можна було облагородити, хоч і трошки, коли використовувати як допоміжний засіб столітній німецький статево-анатомічний атлас. Він розумів, що рано чи пізно йому доведеться перервати мовчанку з Конні, але наприкінці кожного вечора, повернувши широкі ручки кранів туалету для інвалідів і змивши в каналізацію гамети й сік передміхурової залози, він вирішував ризикнути й почекати ще один день, доки, нарешті, одного пізнього вечора, все ще перебуваючи на робочому місці, того самого дня, коли він подумав, що, мабуть, чекав надто довго, йому подзвонила мати Конні.

— Привіт, Керол, — люб’язно сказав він.

— Привіт, Джоуї. Мабуть, ти знаєш, чого я дзвоню тобі.

— Взагалі-то, ні.

— Ну, тому, що ти, схоже, щойно розбив серце нашої маленької подруги.

У нього запекло під грудьми, і він відійшов у затишний куточок поміж куп книжок.

— Я збирався подзвонити їй сьогодні ввечері, — повідомив він Керол.

— Сьогодні? Справді? Ти збирався подзвонити їй сьогодні ввечері?

— Так.

— Чому я тобі не вірю?

— Не знаю.

— Вона пішла спати, тож добре, що ти не подзвонив. Пішла спати, навіть не повечерявши. О сьомій вечора.

— Тоді добре, що я не подзвонив.

— Джоуї, це зовсім не смішно. Вона у відчаї. Це через тебе у неї такий настрій, і ти маєш припинити водити її за носа. Зрозумів? Моя дочка — не собака, її не можна прив’язати до лічильника на стоянці і просто залишити там.

— Мабуть, вам слід дати їй антидепресанти.

— Вона не тваринка, яку можна залишити на задньому сидінні авто із зачиненими вікнами, — продовжувала Керол, розвиваючи вдалу метафору. — Джоуї, ми — частина твого життя. Гадаю, ми заслуговуємо на щось більше, ніж той нуль, який ти даруєш нам останнім часом. Для всіх небайдужих ця осінь була просто жахлива, а тебе не було поряд.

— Знаєте, у мене взагалі заняття в коледжі, і все таке.

— Ти занадто зайнятий, щоб просто подзвонити. Після трьох із половиною тижнів повної мовчанки.

— Я справді збирався подзвонити їй сьогодні.

— Забудьмо про Конні, — зітхнула Керол. — Давай не згадувати її зараз. Ми з тобою прожили разом, як родина, майже два роки. Я ніколи не думала, що змушена буду сказати це, але я, схоже, починаю розуміти, через що довелося пройти твоїй мамі. Серйозно. Я навіть не здогадувалась, яка ти бездушна людина, — до цієї осені.

Джоуї адресував стелі пригнічену посмішку. У його взаємодії з Керол завжди було щось негаразд. Вона належала до того типу жінок, яких хлопці з підготовчих курсів у його гуртожитку і хлопці з університетського братства зазвичай називали ЦМЯТ[126] (цей акронім, на думку Джоуї, звучав трохи по-ідіотськи, оскільки в ньому не було літери «б» для позначки «би»), І хоча він частіше за все спав уночі дуже міцно, іноді траплялись ночі, ще за часів його проживання у будинку Монагенів, коли він прокидався у ліжку Конні після дивних, тривожних снів, де він виступав як мимовільний й наляканий порушник кордонів ліжка власної сестри; чи як людина, що ненавмисно пробила цвяхом голову Блейка, випустивши цей цвях із пневматичного молотка Блейка; чи, найдивніший із його снів, як кран у центральних доках Великих озер, де його горизонтальний член піднімав важкі контейнери з палуби материнського корабля й обережно опускав їх на маленьку пласку баржу. Такі видіння, частіше за все, з’являлись у його уяві після випадків недоречного зв’язку з Керол: проблиск оголеної сідниці у щілині майже зачинених дверей до її з Блейком спальні; промовисте підморгування в бік Джоуї, коли Блейк під час обіду ригнув; довга й відверта аргументація, чому Конні варто приймати пігулки (з яскравими ілюстраціями подій її власної розпусної молодості). Оскільки Конні за своєю природою не могла відчувати невдоволення вчинками Джоуї, саме її матері довелось висловлювати йому невдоволення. Саме Керол була рупором бажань і почуттів Конні, її промовистим адвокатом, і в Джоуї іноді виникало відчуття (особливо вечорами на вихідних, колі; Блейк гуляв із друзями), що він займається віртуальним сексом утрьох: рот Керол виливав на нього подробиці того, чого Конні ні за що б не сказала потім Конні робила з Джоуї все те, чого Керол зробити не могла, а Джоуї раптом прокидався посеред ночі, відчуваючи, що не може вибратися з неприємної та неправильної ситуації. Цю матусю я би трахнув.

— І чого ти від мене чекаєш? — прямо спитав він.

— Ну, почнемо з того, що я хочу, аби ти став більш відповідальним хлопцем.

— Я не її хлопець. Ми взяли перерву.

— Перерва? Що це таке? Що ти маєш на увазі?

— Що ми вирішили подивитись, як нам буде нарізно.

— Конні мені казала зовсім інше. Конні сказала мені, ніби ти хочеш, аби вона пішла вчитися, щоб отримати навички в управлінні і стати твоєю помічницею.

— Керол, слухай, — зітхнув Джоуї. — Коли я казав це, я був під кайфом. Я випадково сказав не те, що треба, бо був укурений — ця травичка, яку привезла мені Конні, занадто міцна для мене.

— То ти гадаєш, я не знаю, що в неї за цигарки? Ти гадаєш, у нас із Блейком нюх відбило? Ти зараз мені жодних новин не повідомив. Єдине, чого ти досяг, — оскільки почав стукати на неї, — так це переконав мене, що ти і справді поганий хлопець для моєї дівчинки.

— Я просто хотів пояснити, що сказав не те, що думав. А шансів виправити ситуацію в мене не було, бо ми погодилися певний час не розмовляти.

— А хто у цьому винен? Ти ж знаєш, ти для неї наче бог. Буквально, наче бог. Якщо ти накажеш їй затамувати подих, вона не дихатиме, доки не втратить свідомість. Якщо ти накажеш їй сидіти у куточку, вона сидітиме там, доки не впаде від голоду.

— Ну, то хто в цьому винен? — спитав Джоуї.

— Звісно ж, ти.

— Ні, Керол. Ти. Ти ж її мати. Саме в твоєму домі вона мешкає. Я просто приєднався до вас.

— А то ж бо, а тепер ти рушиш власним шляхом, не бажаючи брати на себе відповідальність. Після того, як у вас із нею було все, окрім весілля. Після того, як був частиною нашої родини.

— Ух ти. Ух ти. Керол, я вчусь на першому курсі коледжу. Ти це розумієш?

Тобто, чи розумієш ти неприродність цієї розмови?

— Я лише розумію, що коли була на рік старшою за тебе, то мала немовля на руках і мала сама прокладати собі шлях у житті.

— Ну то як, тобі це вдалося?

— Правду кажучи, так. Я не збиралася казати тобі це, бо ще зарано, але коли ти вже спитав, то слухай: у нас із Блейком буде дитина. Наша маленька родина стане трохи більшою.

До Джоуї не відразу дійшло, що вона каже, що вагітна.

— Слухай, я все ще на роботі. Тобто мої вітання, і все таке. Просто саме у цю мить я трохи зайнятий.

— Зайнятий. Звичайно.

— Обіцяю подзвонити завтра після обіду.

— Ти мені вибач, — відповіла Керол, — але так не годиться. Ти маєш негайно приїхати та провести з нею певний час.

— Це навіть не обговорюється.

— Тоді приїзди на тиждень на День подяки. У нас буде миле сімейне свято, вся родина разом, усі четверо. Це дасть їй мету, вона чекатиме цього, а ти сам бачиш, яка вона пригнічена.

Джоуї планував провести День подяки у Вашингтоні, разом із сусідом по кімнаті, Джонатаном, чия старша сестра, студентка передостаннього курсу Університету Дюка, або виглядала на фотографіях краще, ніж у житті, або ж була дівчиною, особисту зустріч із якою не можна пропустити. Звали її Дженна, що, на думку Джоуї, пов’язувало її з близнюками Буш і всіма вечірками та вільною мораллю, з якими асоціювалося це прізвище.

— У мене немає грошей на літак, — збрехав він.

— Можеш поїхати автобусом, як Конні. Чи автобус — недостатньо гарний засіб пересування для Джоуї Берґланда?

— До того ж у мене інші плани.

— Тоді краще тобі ці плани змінити, — рішуче заявила Конні. — Дівчина, з якою ти зустрічаєшся чотири роки, в глибокій депресії. Вона годинами плаче, нічого не їсть. Мені довелось побалакати з її начальником, інакше він звільнив би її, бо вона плутає замовлення, ходить із пісним обличчям, нічого не пояснює клієнтам. Може, вона працює під кайфом — мене б це не здивувало. Потім вона приходить додому, відразу ж лягає у ліжко і не встає. Коли вона працює у другу зміну, мені доводиться їхати додому в обідню перерву, аби перевірити, чи вона встала, чи вдяглася на роботу, бо на дзвінки вона не відповідає. Потім мені доводиться відвозити її до кафе і перевіряти, чи зайшла вона всередину. Я спробувала передоручити це Блейку, але вона більше з ним не розмовляє і не виконує його прохань. Іноді мені здається, що вона намагається примусити нас розлучитися, просто через свою злість, просто тому, що тебе немає поряд. Коли я раджу їй піти до лікаря, вона відповідає, що здорова. Коли я питаю, що вона хоче довести, як вона житиме далі, вона каже лише, що житиме з тобою. Це єдине її бажання. Тож, що б ти там собі не запланував на День подяки, краще зміни плани.

— Я ж сказав: подзвоню їй завтра.

— Невже ти і справді думав, що зможеш користуватися моєю дочкою як лялькою з секс-шопу протягом чотирьох років, а потім просто піти, коли заманеться? Коли у вас почались дорослі стосунки, вона була ще дитиною!

Джоуї пригадав той важливий день у його форті на дереві, коли Конні потерла промежину своїх коротеньких шортів, а потім взяла його за руку (його долоня виявилась меншою за її) і показала, де саме треба торкатися її тіла: і як недовго їй довелось його умовляти.

— Я тоді теж був дитиною, — заперечив він.

— Любий, ти ніколи дитиною не був, — несподівано відповіла Керол. — Ти завжди був такий крутий і стриманий. Тільки не думай, ніби я не знала тебе, коли ти ще під стіл пішки ходив. Ти навіть жодного разу не плакав! За все своє життя я такої дитини не бачила. Ти не заплакав навіть тоді, коли зламав собі пальця на нозі. Личко у тебе зморщилось, але ти навіть не пискнув.

— Та ні, я заплакав. Я це дуже чітко пам’ятаю.

— Ти використав її, використав мене, використав Блейка. А тепер вважаєш, ніби можеш просто повернутися до нас спиною та піти собі далі? Гадаєш, саме так заведено в світі? Думаєш, ми прийшли на цю землю виключно заради того, щоб забезпечити тобі комфорт?

— Я спробую вмовити її сходити до лікаря, нехай їй щось пропише. Але. Керол, у нас із тобою відбувається якась дуже дивна розмова. Не дуже гарна розмова.

— Що ж, тобі краще звикати до цього, бо завтра вона повториться, і післязавтра, і після того дня також, і так доти, доки я не почую від тебе, що та приїдеш до нас на День подяки.

— На День подяки я не приїду.

— Тоді тобі краще звикати до розмов зі мною.

Коли бібліотека зачинилась, Джоуї вийшов у холодну ніч і сів на лаву перед гуртожитком. Він погладжував свій мобільний і думав, кому б подзвонити. У Сент-Полі він би чітко дав зрозуміти усім друзям, що на розмови про їх із Конні відносини накладено табу, але у Вірджинії він про це мовчатиме. Майже всі студенти з його гуртожитку спілкувалися з батьками кожного дня, а може, й кожної години, і хоча це змусило його несподівано відчути вдячність до власних батьків, які виявилися значно стриманішими й поважали його бажання більше, ніж він це зміг оцінити, поки жив поряд із ними, — утім, у глибині його душі з’явилося щось дуже схоже на паніку. Він попросив дати йому свободу, і вони виконали його бажання — тож ходу назад не було. Після одинадцятого вересня пролився недовгий, хоч і сильний, дощ дзвінків до них і від них, але розмовляли вони, частіше за все, на нейтральні теми: мати кумедно скаржилась на те, що просто не може припинити дивитися Сі-ен-ен, хоча й була впевнена, що перегляд новин у таких масштабах їй шкодить; тато скористався можливістю вилити свою давню ворожість до організованої релігії; а Джесіка похизувалася знанням східних культур і пояснила законність їхніх претензій до американського імперіалізму. Джесіка займала найнижчу позицію у переліку людей, кому Джоуї подзвонив би у важку хвилину. Мабуть, коли б вона була його останнім знайомим, що залишився серед живих, а сам він перебував би під арештом у Північній Кореї і його б переповнило бажання вислухати сувору нотацію... може, тоді він і подзвонив би їй.

Ніби з метою запевнити самого себе, що Керол у ньому помилилась, він трохи поплакав на самоті, у темряві, просто там, на лаві. Поплакав через нещастя Конні, через те, що залишив її сам на сам із Керол... через те, що не був тим, хто міг би її врятувати. Потім він витер сльози і подзвонив своїй матері, і Керол навіть могла б чути, як дзвонить телефон, якби стояла поряд із вікном його батьків і прислухалась.

— Джозеф Берґланд? — здивовано спитала його мати. — Здається, це ім’я мені трохи знайоме.

— Привіт, мамо.

Повисло мовчання.

— Вибач, що не телефонував певний час, — сказав він.

— Та пусте! — відгукнулася мати. — Тут у нас нічого й не відбувається, коли не враховувати загрозу сибірської язви, дуже нереального ріелтора, який намагається продати наш дім, і того факту, що твій тато постійно літає до Вашингтона та назад. Тобі відомо, що всі, хто летить до Вашингтона, вимушені цілу годину чекати дозволу на посадку, сидячи на місцях? Начебто хтось випустив таку дивну постанову. Тобто що вони взагалі думають? Що терористи відмовляться від своїх жахливих планів лише тому, що в літаку горить напис «пристебніть ремені»? Тато каже, вони навіть не встигають піднятися в повітря, а стюардеси вже попереджають їх, що краще скористатися туалетом просто зараз, інакше може бути пізно. А після цього починають роздавати великі порції напоїв.

Вона розмовляла, наче буркотлива бабуся, а зовсім не та життєва сила, яку він завжди уявляв, коли дозволяв собі пригадати її. Йому довелося міцно заплющити очі, аби знову не розплакатися. Все, що він робив по відношенню до неї останні три роки, було розраховано на те, щоб виключити раз і назавжди той надзвичайно особистий тип розмов, які вони вели, коли він був молодшим: примусити її замовкнути, навчити стримуватися, підштовхнути її до рішення припинити набридати йому своїм переповненим любов’ю серцем і своєю особистістю, що не знала меж. А тепер, коли таке навчання досягло успіху і вона слухняно дотримувалась у розмовах із ним лише тривіальних питань, він відчув, як йому її не вистачає, і захотів усе змінити.

— Можна мені спитати, чи у тебе все гаразд? — ризикнула вона.

— У мене все гаразд.

— У колишніх рабовласницьких штатах живеться добре?

— Дуже добре. Погода просто чудова.

— Так, це перевага, яку надає дитинство, що ти його провів у Міннесоті. Тепер, куди б ти не поїхав, погода там буде значно кращою.

— Еге ж.

— У тебе багато нових друзів? Нових знайомих?

— Еге ж.

— Що ж, добре-добре-добре. Добре-добре-добре. Дуже люб’язно з твого боку, що подзвонив. Тобто я розумію, що ти не зобов’язаний цього робити, тому дуже дякую. Тут, вдома, у тебе багато прихильників.

Гурт хлопців із першого курсу вивалив з дверей гуртожитку просто на газон; після випитого пива розмовляли вони дуже голосно. Він стримано кивнув їм у відповідь.

— Джоуї, Джоуї! — радісно бурмотіли вони.

— Схоже, там у тебе також є прихильники, — зазначила його мати.

— Еге ж.

— Мій популярний хлопчик.

— Еге ж.

Повисла ще одна пауза, а гурт попрямував до шинку. Дивлячись їм у спину, Джоуї відчув укол заздрості. Він уже майже на місяць уперед витратив гроші, які отримав на перший семестр навчання. Він не хотів бути бідним хлопцем, який п’є лише один бокал пива, коли всі інші купують уже шостий поспіль, але також не хотів і виглядати людиною, що полюбляє випивати й закусувати за чужий рахунок. Він хотів бути поважним і щедрим, а це вимагало коштів.

— Татові подобається нова робота? — примусив він себе спитати в матері.

— Гадаю, що так. Але вона зводить його з розуму. Ну, ти ж розумієш: раптом у нього в руках опинилися шалені гроші, чужі гроші, і він може їх витрачати на те, аби виправити недоліки цього світу. Раніше він жалівся мені, що всім до тих недоліків байдуже, а тепер йому доводиться реально самому їх виправляти, що, звичайно ж, неможливо, бо всі ми разом йдемо до біса. Він надсилає мені е-мейли о третій годині ночі. Не думаю, що сна йому вистачає.

— А ти? Як у тебе справи?

— Ну, дуже приємно, що ти питаєш, але ти й чути про це не захочеш.

— Ще й як хочу.

— Ні, повір, мені краще знати. І не хвилюйся, я тобі не дорікаю. Зовсім ні. У тебе своє життя, у мене своє. І все в ньому добре-добре-добре.

— Ні, я просто... слухай, а що ти робиш удень?

— Взагалі-то, до твого відома, такі питання порядні люди не ставлять. Це все одно, що спитати бездітну пару, чого це в них немає дітей, чи незаміжню жінку — чого це вона все одна та одна. Треба бути дуже обережним із деякими питаннями, які, можливо, тобі здаються зовсім невинними.

— Гм.

— Я зараз трошки відірвана від реальності, — продовжувала вона. — Дуже важко робити значні зміни в житті, коли знаєш, що скоро все одно переїжджати. Правда, я почала невеличкий творчий проект — я пишу, просто для власного задоволення. Також я маю підтримувати будинок у стані приватного готелю, на той випадок, коли сюди раптом заїде гарний ріелтор. Я багато часу витрачаю на те, щоб перевірити, чи журнали відкриті на потрібній сторінці.

Відчуття тяжкої втрати залишило душу Джоуї, а на зміну йому прийшла дратівливість, бо, як би часто вона не повторювала, що не робить цього, все одно вона постійно докоряла йому. От же ж ці матусі зі своїми докорами — їм кінця-краю не видно. Він подзвонив їй заради невеличкої підтримки, але й оком не мигнув, як зрозумів, що відчуває провину через те, що не може підтримати її.

— А як у тебе з грошима? — спитала вона, наче відчувши, що він роздратований. — Тобі вистачає?

— З грошима повний порядок.

— Ще б пак!

— Як тільки я проживу тут певний час, плата за навчання складатиме значно меншу суму. Це тільки перший рік важко.

— Ти хочеш, щоб я тобі ще грошей вислала?

Він посміхнувся темряві. Що б там не було, вона йому подобалась; він не міг цього перебороти.

— А мені здавалось, тато чітко сказав: більше жодних грошей.

— Таткові зовсім не обов’язково знати кожну дрібницю.

— До речі, в деканаті мене не вважатимуть переміщеною особою, коли я прийматиму від тебе гроші.

— Деканату теж не треба знати все. Я могла б вислати тобі чек для оплати готівкою, коли це допоможе.

— Так, а потім що?

— Нічого, обіцяю. Жодних зобов’язань із твого боку. Тобто ти вже чітко висловив свою позицію таткові. Немає жодної потреби брати жахливі позички під кошмарні відсотки, і все це лише задля того, щоб довести свою рішучість.

— Дай мені час подумати.

— Я можу просто покласти чек до конверта з листом. І ти сам вирішуватимеш, чи варто отримувати по ньому готівку. Тобі не доведеться обговорювати це зі мною.

Він знову посміхнувся.

— Чому ти це робиш?

— Знаєш, Джоуї, віриш ти у це чи ні, але я хочу, щоб у тебе було таке життя, якого ти бажаєш. У мене було трохи вільного часу подумати, коли я розкладала розкриті журнали на кавовому столику, і все таке інше. Наприклад, над таким питанням: якщо ти одного дня повідомиш нам, що більше ніколи не хочеш бачити нас із татом, — чи бажатиму я тобі щастя, незважаючи на це?

— Питання дуже дивне й цілковито гіпотетичне. Воно не має жодного відношення до реальності.

— Приємно чути, але я не про це. Я хочу сказати ось що: ми всі думаємо, ніби знаємо відповідь на це питання. Батьки запрограмовані на те, щоб бажати найкращого своїм дітям, незалежно від того, що вони отримують у відповідь. Любов і має такою, бути, чи не так? Але насправді, коли замислитись, така віра досить дивна. Коли враховувати, наші знання про те, які люди насправді. Егоїстичні, короткозорі, жадібні. Чого б це статус батька, він і лише він, надавав кожному, хто його отримує, таку альтруїстичність? Вочевидь, цього й не відбувається. Я розповідала тобі трохи про власних батьків; наприклад...

— Не дуже багато, — перервав її Джоуї.

— Ну, може, колись я розповім тобі більше, коли ти дуже попросиш. Але я що хочу сказати: я дуже ретельно обміркувала це питання любові — по відношенню до тебе. І я вирішила...

— Мамо, ти не проти, коли ми обговоримо щось інше?

— Я вирішила...

— Чи, може, просто іншим разом? Наступного тижня, чи щось таке? Мені багато чого треба зробити, перш ніж іти спати.

У Сент-Полі розтеклось обурене мовчання.

— Вибач, — сказав він, — але дійсно вже дуже пізно, я втомився, а мені ще треба вчитися.

— Я просто пояснювала тобі, — значно тихіше відповіла мати, — чому я все одно надішлю тобі той чек.

— Так, дякую. Дуже мило з твого боку. Напевно.

Ще тихішим і якимось тоненьким голосом мати подякувала йому за дзвінок і поклала слухавку.

Джоуї огледів газон, шукаючи якісь кущі чи ніші, де б можна було поплакати так, щоб його не побачили перехожі. Оскільки він нічого такого не знайшов, то забіг до гуртожитку і, не дивлячись навколо, наче йому терміново треба проблюватись, заскочив до першого-ліпшого сортиру, який, до речі, належав до іншого Крила, заперся у кабінці і розридався від ненависті до власної матері. Поряд хтось купався у хмарині ароматного мила й плісняви. На дверях кабінки, вкритих іржею, хтось намалював маркером великий член із усміхненим обличчям, який літав, наче Супермен, розбризкуючи краплі Під малюнком хтось написав: «Приєднуйся або всерися».

Природа дорікань його матері не була такою простою, як у Керол Монаген. Керол, на відміну від власної дочки, не відрізнялась розумом. Конні мала сухий, компактний інтелект, твердий маленький клітор проникливості й чутливості, до якого вона дозволяла Джоуї торкатися лише за зачиненими дверима. Коли вони обідали всією сім’єю: вона, Джоуї, Керол, Блейк, — то Конні їла, опустивши очі, і здавалось, наче вона занурилась у дивні й глибокі роздуми; але після обіду, наодинці з Джоуї, у спальні, вона могла пригадати кожну жалюгідну деталь поведінки Керол і Блейка за столом. Одного разу вона спитала Джоуї, чи помітив він, що кожна фраза Блейка була на темі, які дурні всі люди і який розумний і надзвичайний він, Блейк. За словами Блейка, вранішній прогноз погоди на радіостанції «Кей-ес-ті-пі» був дурним; Полсени поставили бак для сміття у дурному місці; сигнал ременя безпеки у його вантажівці дурний, бо не вимикається через шістдесят секунд; люди, що їдуть на роботу по Саміт-авеню, не перевищуючи дозволену швидкість, ідіоти; світлофор на розі Саміт-авеню та Лексінгтон-стрит вмикається по-дурному у незручну мить; його бос ідіот, і будівельні норми у місті також ідіотські. Джоуї розсміявся, а Конні продовжувала наводити приклади, безжально пригадуючи найменші деталі: новий пульт від телевізора розробляли ідіоти, розклад прайм-тайм на каналі «Ен-бі-сі» переробили по-ідіотськи, в Національній бейсбольній лізі сидять ідіоти, які не схотіли прийняти правило щодо десятого гравця, команда «Вайкінгз» повела себе по-ідіотськи, відпустивши Бреда Джонсона та Джеффа Джорджа; модератор других президентських дебатів по телевізору повний ідіот, бо не натиснув на Альберта Ґора і не показав, який той брехун; Міннесота — дурнувате місце, бо примушує громадян, які важко працюють, платити за безкоштовну медичну допомогу — екстракласу! — мексиканським нелегалам і дурисвітам, що живуть на допомогу від держави, подумати лише — безкоштовну медичну допомогу екстракласу!

— І знаєш що? — спитала Конні.

— Що?

— Ти так ніколи не поводишся. Ти насправді набагато розумніший за оточуючих, тому тобі немає потреби називати їх дурними.

Почувши цей комплімент, Джоуї трохи зніяковів. Перш За все, його сильно підштовхувала конкуренція, коли його порівнювали з Блейком, — тривожне відчуття, що він усього лише застава чи приз у складній боротьбі між матір’ю і дочкою. І хоча він насправді залишив багато упереджень за дверима, коли переїхав до Монагенів, ще до тієї події він багато чого називав дурним, зокрема — власну матір, яка поступово стала здаватися йому джерелом нескінченної, ослячої дурості, яка серйозно діє на нерви. А тепер Конні, схоже, робила припущення, що скаржитися на чиюсь дурість людей примушує їх власна нестача розуму.

Насправді, єдиним, до чого його мати дійсно ставилась по-дурному, був сам Джоуї. Звичайно ж, дуже дурним з її боку також було те, що вона, наприклад, так зневажала Тупака[127], найкращі пісні якого Джоуї вважав безперечно геніальними; чи так вороже відгукувалась про серіал «Одружені... та з дітьми», дурість якого була такою виваженою та крайньою, що межувала з геніальністю. Але їй ні за що б не спало на думку критикувати цей серіал, коли б Джоуї так не полюбляв дивитися його у повторі, і вона ні за що б не опустилася до того, щоб нахабно, але невдало пародіювати Тупака, коли б Джоуї так ним не захоплювайся. Справжнє коріння її дурості полягало в бажанні якомога довше затримати сина на стадії «хлопця-друга»: щоб його більше розважала та зачаровувала мати, аніж великий екран телевізора чи справжня геніальна реп-зірка. У цьому й полягала головна причина її дурості: вона змагалася, конкурувала.

З часом він став достатньо відчайдушним, щоб вбити їй у голову своє небажання залишатися її маленьким хлопчиком-другом. Він навіть не планував цього, це трапилось лише як побічний ефект роздратованості, що довго накопичувалась у нього на душі, роздратованості сестрою-моралісткою; він не бачив ліпшого способу розсердити та налякати її, як запросити до себе купу друзів і напитися всім разом віскі «Джим Бім», поки батьки сиділи з недужою бабусею у Гранд-Репідз, а потім, наступного вечора, сильніше, ніж зазвичай, притиснути Конні до стіни, що відділяла його кімнату від спальні Джесіки, примушуючи Джесіку вмикати своїх нестерпних «Белл енд Себестьян»[128] на клубну гучність, а пізніше, вже після опівночі, щосили стукати у двері його спальні Цнотливими білими кісточками пальців.

— Хай тебе чорт візьме, Джоуї! Припини негайно! Негайно, ти мене чуєш?

— Гей, послухай, я ж роблю тобі послугу!

— Що?!

— Хіба тобі не зле, що нічого доносити батькам? Я роблю тобі послугу! Даю таку жадану можливість!

— Я викажу тебе просто зараз. Все, я пішла дзвонити татові!

— Давай уперед! Ти що, не чула мене? Я ж сказав, що роблю тобі послугу.

— Ах ти ж розпусник! Самовдоволений маленький розпусник. Я дзвоню татку просто зараз...

У цей час Конні, повністю оголена, з яскраво-червоними губами й сосками, сиділа в його кімнаті, затамувавши подих, і дивилась на Джоуї з сумішшю страху, і захоплення, і здивування, і відданості, і збудження — і це переконувало його, як ніщо раніше і мало що пізніше, що жодне правило, чи пристойність, чи моральна норма не важили для неї навіть однієї тисячної долі того, що вона його обрана дівчина і співучасниця злочину.

Він не очікував, що бабуся помре саме того тижня; вона була не така вже й старенька; Коли він наробив справ за день до її смерті, він жорстоко помилився. Те, наскільки він помилився, можна було зрозуміти хоча б з того факту, що на нього навіть не нагримали. У Гіббінгу, на похороні, його батьки поводились, так, наче не знайомі з ним. Його залишили варитися у власній провині, одного, поки всі інші члени родини об’єднались у своєму горі, яке йому слід було ділити з усіма. Окрім Дороті, він не знав інших бабусь, а дідуся в нього взагалі не було, і вона вразила його, коли він був ще зовсім малим, запропонувавши йому потримати її за покалічену руку й переконатися, що це рука людини, а отже, її нічого боятися. Після цього випадку він жодного разу не заперечив батькам, які просили його щось для неї зробити під час її візитів. Вона була людиною — може, єдиною в світі, — до якої він був добрим на сто відсотків. А тепер раптом вона померла.

Кілька тижнів після її смерті його мати дала йому перепочити, і це був час довгоочікуваної прохолоди у відносинах між ними, але потроху вона знову вийшла на полювання за його увагою. Вона нещадно експлуатувала той привід, що він так відверто розповідав їй про Конні, і в свою чергу, стала недоречно відвертою з ним. Вона хотіла зробити з нього власного Офіційного Співчуваючого, і це виявилось навіть гіршим за попереднє бажання, те, з хлопчиком-другом. Воно було хитрим і непереборним. Усе розпочалося зізнанням: одного дня вона сіла на його ліжко і стала вивалювати на нього інформацію про те, як у коледжі над нею знущалася патологічно брехлива наркоманка, яку вона, тим не менш, любила, і як його тато цього не схвалював.

— Я мала це комусь розповісти, — зізналась вона, — але татові казати не хотіла. Вчора я їздила отримувати нове посвідчення водія і раптом зрозуміла, що вона стоїть переді мною в черзі. Я не бачила її з того вечора, як зламала коліно. Що, цілих двадцять років? Вона дуже розтовстіла, але я її все одно впізнала. Але побачивши її, я дуже злякалась. Я зрозуміла, що відчуваю себе винною.

— Чому злякалась? — почув він власний голос, наче в психіатра Тоні Сопрано[129]. — І чому винною?

— Не знаю. Я вискочила звідти ще до того, як вона повернулась і побачила мене. Мені доведеться повертатися туди за посвідченням. Але мене охопив жах при думці, що вона може повернутися й побачити мене. Я перелякалася того, що може статися. Тому що, розумієш, я зовсім не лесбіянка. Ти маєш повірити, що коли б я була лесбіянкою, то знала б це: половина моїх колишніх подружок віддають перевагу саме дівчатам. А я точно не така.

— Радий це чути, — відповів Джоуї, нервово посміхнувшись.

— Але вчора, побачивши її, я зрозуміла, що колись була закохана в неї. І не могла нічого з цим зробити. А тепер у неї така літійна вага...

— Що таке «літійна»?

— Від слова «літій». Його приймають як ліки при маніакально-депресивному психозі. Біполярному афективному розладі.

— А-а.

— А я просто кинула її, бо твій тато її ненавидів. Вона страждала, а я їй жодного разу не подзвонила, а листи, що вона їх мені надсилала, викидала, навіть не відкриваючи.

— Але вона ж брехала тобі. Була жахливою.

— Знаю, знаю. Але все одно відчуваю провину.

У наступні місяці вона розкрила йому ще багато таємниць. Таємниць, що походили на льодяники, прикрашені миш’яком. Якийсь час він щиро вважав себе щасливчиком, бо його мати була такою крутою та товариською. У відповідь він розкривав їй маленькі збочення та незначні правопорушення, скоєні однокласниками, бажаючи вразити її тим, наскільки його однолітки більш досвідчені та розбещені, ніж молоді люди сімдесятих років. Але одного дня, під час розмови про побачення-ґвалтування, здавалось, вона дуже природно й доречно розповіла йому про те, як колись сама потрапила на таке побачення, у підлітковому віці, і як він не має навіть натякати про це Джесіці, бо Джесіка не розуміє матір так, як він, — і взагалі ніхто її так добре не розуміє. Кілька ночей після цієї розмови він лежав без сну, відчуваючи шалений гнів до ґвалтівника матері, тяжку образу на світ за його несправедливість, а також — сильну провину за всі ті погані речі, що він колись казав чи думав про неї, а ще — вважаючи себе обраним і важливим, бо йому розкривають таємниці дорослих. А потім, одного ранку, він прокинувся з відчуттям шаленої ненависті до неї, такої ненависті, що від неї німіли руки, а шлунок болів від бажання випорожнитися. Наче в тілі почались якісь недобрі хімічні процеси. Наче з внутрішніх органів і кісткового мозку почав витікати миш’як.

Але сьогодні, у телефонній розмові, він зніяковів від того, як несподівано розумно вона поводилась. Саме в цьому й полягала суть її претензій. Схоже, їй не дуже вдавалось жити власним життям, але зовсім не через дурість. Дивно, але, схоже, все було навпаки. Вона сприймала себе з гумором і водночас з жалем, і більш того: схоже, відчувала провину за те, що вона така, яка є. Але все Це, врешті-решт, закінчилось новими докорами на його адресу. Наче вона розмовляла дуже витонченою, але зникаючою мовою, і саме від нового покоління (тобто Джоуї) залежало, чи протягне ця мова ще трохи, чи щезне остаточно. Чи наче вона була однією з пташок тата, що опинились на межі вимирання і співають свою застарілу пісеньку в лісах, навіть не сподіваючись, що якась споріднена душа раптом почує їх. Спочатку йшла вона, а потім уже весь інший світ, і лише тим фактом, що вона вирішила побалакати з ним, вона докоряла йому за те, що він переніс свою вірність на бік усього іншого світу. Але хто міг кинути в нього каменем за те, що він обрав світ? У нього попереду все життя — його власне життя, і він хоче спробувати прожити його. Але, на жаль, коли він був молодшим, у своїй слабкості він дозволив їй побачити, що розуміє її мову і впізнав її пісню, і тепер вона, схоже, не могла не нагадувати йому, що ці здатності все ще знаходяться всередині нього і що будь-якої миті він може використати їх, коли захоче.

Хто б не мився у душі гуртожитку, він, нарешті, закінчив свою справу і тепер витирався рушником. Двері відчинилися й зачинилися; від раковин прийшов м’ятний запах зубної пасти, залетівши просто в кабінку до Джоуї. Після гірких сліз у нього встав, і він дістав його з «боксерів» і штанів-хакі й вчепився в нього так, наче від цього залежало його життя. Якщо дуже сильно стиснути його біля кореня, то головка ставала просто величезною, і потворною, і майже чорною від венозної крові. Джоуї так подобалося дивитися на нього, йому так подобалося відчуття захищеності й незалежності, яке надавала йому відразлива краса члена, що йому не хотілося спускати й втрачати цю ерекцію. Але ходити весь день із ерегованим членом, звичайно, означало бути збоченцем. Блейк був збоченцем. А Джоуї не хотів походити на Блейка, але ще менше він хотів стати матусиним Офіційним Співчуваючим. Мовчки, неслухняними пальцями, не зводячи з члена очей, він довів себе до кінця, спустив усе у відкриту пащу унітаза й миттєво спустив воду.

Нагорі, у своїй кімнаті, він наткнувся на Джонатана, який читав філософський трактат Джона Стюарта Мілля й дивився дев’яту подачу м’яча в чемпіонаті США з бейсболу.

— Дуже заплутана ситуація, — сказав Джонатан. — Мене просто мучить співчуття до команди «Янкіз».

Джоуї, який завжди дивився бейсбол лише за компанію, сів на своє ліжко, коли Ренді Джонсон робив швидкі кидки гравцю «Янкіз» з очима переможеного. Рахунок був 4:0.

— Вони все ще можуть розворушитися.

— Жодного шансу, — не погодився з ним Джонатан. — І вибач, але відколи це збірна отримує право брати участь у чемпіонаті після четвертого сезону? Я все ще намагаюсь змиритись із тим фактом, що в Арізони взагалі є команда.

— Радий, що ти, нарешті, побачив світ розуму.

— Зрозумій мене правильно. Для мене все ще не існує нічого приємнішого, ніж програш «Янкіз», найкраще — у першій подачі, найкраще — на ударі Хорхе Посада, цього дива без підборіддя. Але зараз той єдиний рік, коли хочеться, щоб вони перемогли. Це патріотична жертва, яку ми всі маємо принести Нью-Йорку.

— А я кожного року хочу, щоб вони перемогли, — раптом заявив Джоуї, хоча насправді йому було байдуже.

— Та невже? Але ти ж начебто полюбляєщ «Твінз»?

— Може, це через те, що мої батьки просто ненавидять «Янкіз». Тато любить «Твінз» саме тому, що їм дуже мало платять, а коли мова заходить про платню, звичайно, «Янкіз» стає затятим ворогом усіх інших. А моя мати просто маніакально ненавидить Нью-Йорк.

Джонатан здивовано подивився на нього. До сьогодні Джоуї дуже мало розповідав про батьків, рівно стільки, аби не дратувати хлопців тим, що начебто наводить про матір і тата туману.

— А чому вона ненавидить Нью-Йорк?

— Не знаю. Гадаю, тому, що саме там народилась.

У телевізорі Джонатана Дерек Джетер добіг до другої бази, і гра скінчилась.

— Дуже складна мішанина почуттів, — заявив Джонатан, вимикаючи телевізор.

— Знаєш, я навіть ніколи не бачив власних бабусю й дідуся, — продовжував Джоуї. — Мама дуже дивно до них ставиться. За все моє дитинство вони приїжджали до нас лише одного разу, та й то днів на два. І весь цей час мама поводилася, наче невротичка. А одного разу ми до них поїхали, коли були у Нью-Йорку на канікулах, і ця зустріч також не задалась. Вітання з днем народження від них надходили через три тижні після самого дня народження, і мама тільки що не проклинала їх, хоча насправді їхньої провини у тому не було. Бо невже так легко пам’ятати день народження людини, яку ти майже ніколи не бачиш?

Джонатан глибокодумно насупив брови.

— Де саме у Нью-Йорку?

— Не знаю. Десь за містом. Бабуся в мене політик, працює в якомусь законодавчому органі чи щось таке. Вона приємна, елегантна єврейка, але моя мама, вочевидь, так її ненавидить, що навіть поряд із нею стояти не може.

— Ану повтори! — Джонатан різко сів у ліжку. — Твоя мама — єврейка?

— Гадаю, це скоріше теоретично.

— Друже, тож ти єврей! А я і гадки не мав!

— Ну, не зовсім, лише на чверть, — уточнив Джоуї. — Ця кров достатньо розведена.

— Але ти б міг емігрувати до Ізраїлю просто зараз, без жодних проблем.

— Еге ж, то моя найбільша мрія.

— Та я просто так кажу. Ти б міг мати при собі «Пустельного орла»[130] чи керувати реактивним винищувачем і зустрічатися із стовідсотковою ізраїльтянкою!

Аби проілюструвати ці слова, Джонатан увімкнув ноутбук і відкрив сайт, присвячений зображенням засмаглих ізраїльських богинь, чиї груди четвертого розміру підкреслювали патронташі з величезними патронами, що перехрещувались на їх оголених торсах.

— Мені таке не до смаку, — відповів Джоуї.

— Та мені теж, — зауважив Джонатан, хоча й не на сто відсотків чесно. — Просто, коли б тобі таке подобалося, то...

— До того ж, невже ти не чув про незаконні поселення і про те, що палестинців позбавлено будь-яких прав?

— Так, чув, там справді існує величезна проблема! Проблема полягає в тому, що Ізраїль — крихітний острівець демократії та прозахідного уряду, оточений мусульманськими фанатиками й ворожими диктаторами.

— Згоден, але це означає, що той, хто помістив острівець саме туди, був йолопом, — заперечив Джоуї. — Коли б євреї не переїхали до Близького Сходу і коли б ми не мали підтримувати їх, може, арабські країни не стали б ставитися до нас так вороже.

— Друже, ти що, ніколи не чув про Голокост?

— Звичайно ж, чув. Але чому вони не переїхали до іншого місця — хоча б до Нью-Йорка? Ми б їх до себе пустили. Вони б могли побудувати тут собі синагоги і все інше, а у нас були б більш-менш нормальні відносини з арабами.

— Але Голокост відбувся в Європі, яку всі вважали цивілізованою. Коли ти втрачаєш половину свого народу в усьому світі через геноцид, то вчишся довіряти власний захист лише собі.

Джоуї стало ніяково, бо він зрозумів, що висловлює, скоріше, погляди своїх батьків, а не власні, і що через це він програє суперечку, яку навіть не хотів виграти.

— Гаразд, — тим не менш наполягав він, — але скажи мені, чому це має обходити нас?

— Бо ми маємо підтримувати демократію та вільні ринки, де б вони не були, — відповів Джонатан. — Саме в цьому й полягає проблема Саудівська Аравії: там забагато невдоволених людей і не існує жодних економічних перспектив. Ось чому бен Ладен так легко набирає там послідовників. Щодо палестинців, я цілком з тобою згоден. Це ж просто бісів величезний розплідник терористів. Ось чому ми маємо спробувати принести свободу всім арабським державам. Але цього не можна зробити, коли ми втратимо єдину працюючу демократію в усьому регіоні.

Джоуї захоплювався Джонатаном не тільки тому, що той був крутий, але й через достатню самовпевненість, яка допомагала йому не прикидатися дурним, аби не втратити цю крутість. Йому раз за разом вдавалося виконувать складний трюк: у його виконанні розумність виглядала круто!

— Слухай! — сказав Джоуї, аби змінити тему розмови. — Ти, часом, не відмінив моє запрошення на День подяки?

— Відмінив? Та в тебе тепер два запрошення! Моя родина не належить до євреїв, що ненавидять власний народ. Мої батьки просто божеволіють від євреїв. Та Вони перед тобою червону доріжку розстелять!

Наступного дня, сидячи на самоті в їхній кімнаті, пригнічений тим, що так і не зробив обіцяного дзвінка Конні щодо лікаря, Джоуї раптом зрозумів, що увімкнув ноутбук Джонатана і шукає фотографії його сестри, Дженни. Він подумав, що нічого поганого не трапиться, коли він подивиться сімейні фотографії, які Джонатан, до речі, уже йому показував. Джоуї подумав, що неприкрита радість сусіда по кімнаті, коли він дізнався про єврейську кров Джоуї, може слугувати не менш теплому прийому з боку Дженни, і тому скопіював пару найбільш вдалих знімків на свій жорсткий диск, змінивши розширення файлу, щоб ці фото міг знайти лише він сам. Мета в нього була проста: мати якусь конкретну альтернативу Конні, перш ніж насмілитися і все-таки подзвонити їй.

Ситуація з дівчатами поки що нікуди не годилась. На відміну від Конні, всі привабливі дівчата, які зустрічалися на його шляху у Вірджинії, наче були вкриті тефлоном, огорнуті підозрами щодо його мотивів. Навіть найвродливіші вживали забагато макіяжу й носили занадто офіційний одяг, і на ігри баскетбольної команди «Клівленд Кавальєре» вдягалися так, наче прийшли на Кентуккське дербі[131]. Треба зазначити, що деякі, менш шикарні, дівчата, коли занадто багато випивали на вечірках, давали йому зрозуміти, що вони зовсім не проти познайомитися ближче з таким красенем. Але яка б там не була причина: у тому, що він слабак; чи у тому, що йому не подобалося перекрикувати музику; у тому, що він був занадто високої думки про себе; у тому, що він не міг закрити очі на те, якими дурними й дратівливими алкоголь робить дівчат, — він майже відразу вирішив ігнорувати такі вечірки й знайомства та віддав перевагу зависанню з хлопцями.

Так він сидів, стискаючи в руці телефон, досить довго, може, з півгодини, і дивився у вікно, як небо сірішає, пророкуючи дощ. Він чекав так довго і перебував у такому ступорі через небажання дзвонити, що відбулося щось на кшталт дзен-буддистської стрільби з лука: його великий палець, за власним бажанням, натиснув на кнопку швидкого набору телефону Конні, і голосний дзвінок розбудив його, примусивши діяти.

— Привіт! — сказала вона своїм звичним бадьорим голосом, і він зрозумів, як йому цього голосу не вистачало. — Ти зараз де?

— У своїй кімнаті.

— І що там відбувається?

— Не знаю. Схоже, збирається дощ.

— Боже, у нас тут вранці сніг ішов, уявляєш? Все, зима прийшла!

— Так, слухай... у тебе все гаразд?

— У мене? — Його питання, схоже, здивувало її. — Так. Я сумую за тобою кожної хвилини, але потроху звикаю.

— Вибач, що так давно не дзвонив.

— Та нічого. Мені дуже подобається теревенити з тобою, але я розумію, чому ми маємо поводитися стриманіше. Я тут готувала документи — хочу спробувати поступити до коледжу в Інвер-Гіллз. Також подала заявку на здачу тесту на академічні здібності у грудні, як ти радив.

— Я справді тобі це порадив?

— Якщо восени я хочу почати отримувати справжню освіту, як ти казав, я маю це зробити. Я навіть купила книжку, яка допоможе мені готуватися. Працюватиму з нею по три години щодня.

— Бачу, у тебе справді все гаразд.

— Так! А як твої справи?

Джоуї відчайдушно намагався примирити звіт Керол щодо стану Конні з тим фактом, що розмовляла дівчина весело й упевнено.

— Вчора ввечері мені дзвонила твоя мама, — почав він.

— Знаю. Вона мені зізналася.

— Вона сказала, що вагітна...

— Так, Господь благословив їхній союз. Гадаю, народяться близнюки.

— Справді? Чому?

— Не знаю. Просто мені так здається. Відчуваю, що ця подія має бути особливо жахливою.

— Вся розмова пройшла якось дивно.

— З нею вже поговорили. Вона більше тобі не дзвонитиме, — запевнила його Конні. — А коли все ж подзвонить, повідом мене: я примушу її припинити турбувати тебе.

— Ще вона сказала, що ти сильно засмучена, — ляпнув Джоуї.

Після цього розляглася несподівана тиша, дуже схожа на чорну дірку, — такою її вміла робити лише Конні.

— Вона сказала, Що ти спиш увесь день і майже нічого не їси, — продовжував Джоуї. — Мені здалося, що вона насправді турбується про тебе.

Знову помовчавши, Конні зізналась:

— У мене була невеличка депресія, але Керол це зовсім не обходить. До того ж, зараз мені краще.

— Але, може, тобі потрібні антидепресанти чи щось таке?

— Ні. Мені набагато краще.

— Що ж, чудово, — сказав Джоуї, хоч і відчував, що все зовсім не чудово і що коли б Конні виявляла патологічну слабкість чи липла до нього, мабуть, він і зміг би знайти більш-менш пристойну причину для розриву.

— Ти спиш з іншими дівчатами? — раптом спитала Конні. — Я тут подумала — може, саме тому ти й не дзвониш мені.

— Ні! Ні. Звісно ж, ні.

— Та Не переймайся, я не проти. Я хотіла тобі це сказати ще минулого місяця. Ти ж хлопець, тобі це потрібно. Я не вимагаю, аби ти перетворився на монаха. Це просто секс, то кого це непокоїть?

— Ну, ти теж маєш на це право, — з вдячністю відповів Джоуї, відчувши появу нового приводу для розриву.

— От тільки зі мною такого ніколи не станеться, — зітхнула Конні. — Ніхто не бачить мене так, як ти. Чоловіки поводяться так, наче я невидимка.

— Повірити не можу.

— Але це правда. Іноді я намагаюсь бути привітною, навіть трохи фліртую з відвідувачами ресторану. Але мене чомусь ніхто не помічає. Утім, мені однаково. Мені потрібен лише ти. Гадаю, люди це відчувають.

— Ти мені теж потрібна, — несподівано пробурмотів Джоуї, тим самим порушуючи певні правила техніки безпеки, які сам для себе розробив.

— Знаю. Але хлопці не такі, як дівчата, от що я маю на увазі. Ви маєте відчувати свободу.

— Правду кажучи, я багато мастурбую.

— О, я теж. Цілими годинами. Трапляються дні, коли мені більше нічого не хочеться робити. Мабуть, тому Керол і вважає, ніби у мене депресія.

— Але, можливо, у тебе і справді депресія!

— Ні, я просто часто кінчаю. Думаю про тебе і кінчаю. Потім ще трошки думаю про тебе — і знову кінчаю. От і все.

Дуже швидко розмова перетворилася на секс по телефону, що вони востаннє робили ще на самому початку стосунків, коли вони ховалися кожен у своїй кімнаті й шепотіли у телефон. З часом забава стала набагато цікавішою, бо тепер вони знали, як розмовляти одне з одним. Водночас виникало відчуття, наче вони ще ніколи не займалися справжнім сексом, і наслідки могли бути руйнівними.

— Шкода, що я не можу облизати тобі пальці, — зітхнула Конні, коли вони закінчили.

— Я облизую їх за тебе, — відповів Джоуї.

— Молодець. Оближи їх якнайкраще. Подобається смак?

— Так.

— Присягаюсь, я відчуваю твій смак!

— А я відчуваю твій.

— Ох, любий...

Миттєво секс по телефону пішов на друге коло, але набув більш нервового характеру, бо заняття в Джонатана вже скінчилися і він міг з’явитися будь-якої миті.

— Любий, — повторювала Конні. — О, мій любий. Любий, любий, любий.

Коли Джоуї кінчив удруге, йому здалося, що він знаходиться разом із Конні, в її кімнаті на Бар’єр-стрит, і що його вигнута спина — то її вигнута спина, його напружені соски — то її напружені соски. Вони лежали й дихали в слухавки, наче одна людина. Він помилився вчора ввечері, коли заявив Керол, що це вона, а не він, несе відповідальність за те, якою стала Конні. Тепер він усім тілом відчував: вони обоє зробили одне одного тим, ким вони стали.

— Твоя мати хоче, щоб на День подяки я приїхав до вас, — згодом повідомив Джоуї.

— Ти не зобов’язаний приїздити, — миттєво відреагувала Конні. — Ми ж домовились витримати дев’ять місяців.

— Ну, стосовно цього питання вона влаштувала таку собі сцену.

— Вона завжди так робить. Істеричка. Але з нею поговорили, і більше вона так не вчинятиме.

— Тож тобі байдуже?

— Ти знаєш, чого я хочу. І День подяки не має до цього жодного відношення.

Він дуже сподівався (з двох, дивним чином суперечливих причин), що Конні підтримає Керол і спробує вмовити його приїхати на свята. З одного боку, йому кортіло побачити її та переспати з нею, а з іншого — прискіпатися до неї, знайти будь-який привід обуритися та розірвати стосунки. Але своєю розсудливістю та врівноваженістю вона знову насадила його на гачок, з якого в останні тижні він почав потихеньку злазити. Насадила його так глибоко, як ніколи раніше.

— Мабуть, мені вже пора прощатися, — раптом заявив Джоуї. — Зараз повернеться Джонатан.

— Гаразд, — погодилася Конні й відпустила його.

Їхня розмова настільки відрізнялася від того, що він собі нафантазував, що він тепер і пригадати не міг, чого ж він очікував. Він піднявся з ліжка з відчуттям, що прориває червоточину в тканині реальності: серце шалено стукотіло, перед очима все пливло, а він крокував кімнатою під поглядами Тупака й Наталі Портман. Конні завжди йому подобалась. Завжди. Тож чому саме, зараз, у найбільш несвоєчасний момент, його підхопив такий могутній потік справжнього, сильного почуття? Як таке могло статися, після стількох років сексу з Конні, стількох років ніжності й бажання захистити її — чому лише зараз його почало затягувати у такі глибокі води приязні? Чому він відчуває такий лякаюче-значний зв’язок із Конні? Чому саме зараз?

Це неправильно, цілком неправильно, він розумів це. Він сів за комп’ютер, аби Подивитися знімки сестри Джонатана та спробувати відновити хоч якийсь порядок. На щастя, Джонатан повернувся ще до того, як він встиг змінити розширення файлів назад, нa.jpg, а значить, сусід не піймав його на гарячому.

— Друже мій, мій єврейський брате, — урочисто звернувся він до Джоуї, падаючи на ліжко, наче підстрелений. — Як сам?

— А ти? — відповів Джоуї, похапцем закриваючи вікно програми.

— Боже, як тут тхне хлоркою! Ти що, у басейні був, га?

І тут Джоуї ледь не розповів сусіду геть усе, всю історію стосунків між ним і Конні, аж до останньої розмови. Але світ мрій, у якому він перебував, таємниче місце, де особистості зливалися в сексуальному акті, швидко відступив, злякавшись ворожої присутності Джонатана.

— Не розумію, про що ти, — заперечив Джоуї, посміхнувшись.

— Заради Бога, відчини вікно. Тобто ти мені подобаєшся, і все таке, але я все ще не готовий заходити так далеко.

Прийнявши скаргу Джонатана близько до серця, Джоуї, врешті-решт, відчинив вікна. Наступного ж дня він знову подзвонив Конні, а потім іще раз, через два дні. Він мовчки запхав подалі власні розсудливі аргументи проти занадто частого спілкування та з вдячністю долучився до сексу по телефону, вживаючи його як заміну звичайній мастурбації на самоті, в науковій бібліотеці, — тепер вона здавалась йому жалюгідним відхиленням, яке навіть пригадувати соромно. Йому вдалося переконати самого себе в тому, що коли вони не переходитимуть на звичайні балачки про новини, а розмовлятимуть лише про секс, він може користуватися цією лазівкою у суворому в інших відносинах ембарго на надмірне спілкування. Але в міру того, як вони продовжували користуватися лазівкою, а жовтень змінився листопадом і дні стали коротші, він усвідомив, що їхні відносини стали лише ще глибшими й більш реальними, і Конні вже почала згадувати те, що вони робили раніше, й торкатися того, що вони можуть зробити в майбутньому. Таке поглиблення здавалося йому трохи дивним, адже вони просто робили одне одному приємність. Але тепер, пригадуючи минуле, він розумів, що мовчання Конні в Сент-Полі створило таку собі захисну огорожу, надало їхнім спарюванням те, що політики називають «неусвідомленням наслідків». Тепер, коли Джоуї зрозумів, що Конні сприймала секс наче мову — як слова, що їх вона могла промовити вголос, — вона стала для нього набагато реальнішою, особистісною. Вони обоє більше не могли прикидатися, ніби вони — просто дві німі молоді тварини, які роблять свою справу, ні про що не думаючи. Слова привносили у світ небезпеку, слова не мали меж, слова створювали свій власний світ. Одного дня, за розповіддю Конні, її збуджений клітор виріс до двадцяти сантиметрів і перетворився на твердий олівець ніжності, яким вона обережно розвела губи його пеніса й опустилася до самого низу його списа. Іншого дня, на прохання Конні, Джоуї описав їй гладеньку теплу охайність шматка лайна і те, як він вислизнув з її ануса і впав просто до рота Джоуї, — а оскільки то були просто слова, то на смак вони були наче пречудовий чорний шоколад. Коли її слова лунали в його вухах, наполягаючи, аби він продовжував, він нічого не соромився. Він повертався до червоточини три, чотири, навіть п’ять разів на тиждень, щезав у світі, створеному удвох, а потім повертався й зачиняв вікна, ішов до їдальні чи до кімнати відпочинку та з легкістю відтворював неглибоку ввічливість, якої від нього вимагало життя в коледжі.

Як сказала сама Конні, то був просто секс. Її дозвіл отримати секс в іншому місці не йшов у Джоуї з думок, коли він разом із Джонатаном їхав у НоВа на День подяки. Вони сиділи у «Лендкрузері» Джонатана, якого той отримав як подарунок на честь закінчення школи, а тепер паркував його за межами кампусу, відкрито порушуючи правила, за якими першокурсники не могли користуватися автівками. З кіно й книжок у Джоуї склалося враження, що коли студентів відпускають на День подяки додому, багато чого може трапитися. Протягом усієї осені він намагався не питати Джонатана про його сестру, Дженну, думаючи, що краще не ризикувати й не будити підозри сусіда передчасно. Але сидячи в «Лендкрузері», він зрозумів, що його побоювання були даремними, щойно він назвав ім’я Дженни. Джонатан хитро подивився на нього й зауважив:

— У неї серйозні стосунки.

— Я й не сумнівався.

— Ой, вибач, я не так висловився. Я мав сказати, що вона дуже серйозно ставиться до свого хлопця, але той справжнє посміховисько й взагалі козел. Не стану принижувати власний розум і питати тебе, чому ти нею цікавився.

— Просто підтримував розмову, — ухилився від відповіді Джоуї.

— Ха-ха. Знаєш, коли вона поїхала до коледжу, я відразу ж дізнався, хто з моїх знайомих справжній друг, а хто приходив до мене у гості лише тому, що міг побачити її. Виявилося, що таких було десь відсотків п’ятдесят.

— У мене така ж ситуація була, хоча й не з сестрою, — посміхнувся Джоуї, пригадавши Джесіку. — У мене то був настільний футбол, настільний хокей і кегове пиво, — відчувши свободу дороги, він продовжив відкривати Джонатану подробиці свого життя в останні два роки школи. Джонатан слухав достатньо уважно, але насправді його зацікавив лише один момент — а саме проживання разом із дівчиною.

— І де вона зараз? — спитав він.

— У Сент-Полі. Все ще вдома.

— Ти диви. — Така відповідь дійсно вразила Джонатана. — Але стривай-но. Та дівчина, яку Кесі бачила, коли та заходила до нашої кімнати, на Йом кіпур, — то не вона була?

— Взагалі, вона, — зізнався Джоуї. — Ми розсталися, але одного разу зустрілися.

— Ти чортів маленький брехун! Ти ж сказав, що підчепив її в барі!

— Ні. Я лише сказав, що не хочу це обговорювати.

— Але ти примусив мене вважати, ніби підчепив її. Повірити не можу, що ти навмисно привів її до нас, коли мене не було.

— Як я вже сказав, після розриву ми зустрілися. Але розрив остаточний.

— Справді? Ти їй більше не дзвониш?

— Дуже зрідка. Вона така пригнічена!

— Я вражений тим, який ти насправді огидний брехун.

— Я не брехун, — заперечив Джоуї.

— Сказав — брехун. У тебе в комп’ютері є її фото?

— Ні, — збрехав Джоуї.

— Джоуї — таємний коханець. Джоуї — утікач. Чорт забирай. Тепер я тебе краще розумію.

— Так, але ж я все ще єврей, а отже, маю тобі подобатися.

— А я не казав, що ти мені не подобаєшся. Я сказав, що краще тебе розумію. Мені начхати, є в тебе дівчина чи немає: я нічого не казатиму Дженні. Просто хочу відразу попередити: тобі бракує ключа до її серця.

— Що за ключ?

— Робота у «Ґолдман Сакс груп»[132]. Така, як у її хлопця. Він постійно повторював, що хоче заробити сто мільйонів доларів ще до того, як йому виповниться тридцять.

— Він теж буде у твоїх батьків?

— Ні, він буде в Сінгапурі. Він закінчив навчання минулого року, а його вже відправили до бісового Сінгапуру, аби він уклав кількамільярдну угоду. Тож, брате, вона сумуватиме вдома.

Батько Джонатана був засновником і знаменитим президентом дослідного інституту, який доводив правомірність одностороннього використання американського військового верховенства заради створення більш вільного та безпечного світу — особливо для Америки й Ізраїлю. І тижня не проходило, у жовтні та листопаді, щоб Джонатан не звертав, уваги Джоуї на статтю в «Нью-Йорк таймс» чи «Уолл-стрит джорнал», де його батько розмірковував щодо загрози, яку несе в собі радикальний ісламізм. Вони також дивились його інтерв’ю в передачі «Час новин» чи на каналі «Фокс ньюс». У нього був повний рот ідеально білих зубів, які він гордовито демонстрував у посмішці кожного разу, як починав говорити, а виглядав він таким старим, наче був дідусем Джонатана, а не батьком. Окрім Джонатана й Дженни, у нього було ще троє дітей, набагато старших за сусіда Джоуї — від двох попередніх шлюбів.

Дім, де він жив зі своєю третьою родиною, містився у МакЛін, штат Вірджинія, на сліпій вулиці, обсадженій деревами, що виглядала саме так, як місце, де Джоуї мріяв оселитися, коли розбагатіє. В домі, підлога якого була зроблена з дрібношарового дуба, здавалось, немає кінця-краю кімнатам, що виходили на вкритий лісом яр, де між деревами, що майже повністю втратили листя, літали дятли. Незважаючи на те, що Джоуї виріс у домі, який він вважав повним книжок і естетично привабливим, він був приголомшений кількістю книжок у твердій палітурці та, безсумнівно, найвищою якістю цієї багатої культурної здобичі, що її Джонатанів батько зібрав під час довгого і плідного перебування в різних країнах. На зразок того, як Джонатана здивували пригоди Джоуї в останніх класах школи, Джоуї дивувався тому, з якої висококласної розкоші приїхав до коледжу його неохайний і трохи невихований сусід. Єдине, що трохи не відповідало загальному антуражу, — занадто пишно прикрашені єврейські ритуальні речі, понатикані по всіх кутках і поличках. Побачивши, як скривився Джоуї, дивлячись на особливо потворну менору, пофарбовану у срібний колір, Джонатан запевнив друга, що ця річ надзвичайно стара, рідкісна й цінна.

Мати Джонатана, Тамара, яка, вочевидь, колись була секс-бомбою і навіть зараз притягувала погляди, показала Джоуї розкішну спальню та ванну кімнату, які були виключно до його послуг.

— Джонатан каже, ти єврей, — почала вона.

— Так, судячи зі всього, так воно і є, — кивнув Джоуї.

— Але не ортодоксальний?

— Навіть не свідомий щодо своєї національності — принаймні, до минулого місяця.

Тамара похитала головою.

— Не розумію, — зізналась вона. — Я знаю, що це дуже частий випадок, але мені цього ніколи не зрозуміти.

— Не те щоб я був християнином чи щось таке, — запевнив її Джоуї, наче просив за щось пробачення. — Просто це було одне з питань, які мене не цікавили.

— Що ж, ми дуже раді, що ти до нас приїхав. Гадаю, цілком можливо, що тебе трохи зацікавить інформація стосовно твого походження. Ти побачиш, що ми з Говардом не дуже ортодоксальні. Ми просто вважаємо, що дуже важливо бути обізнаним і завжди пам’ятати своє коріння.

— Вони нададуть тобі потрібної форми, — додав Джонатан.

— Не бійся, це зовсім не боляче, — сексуально посміхнулась Тамара.

— Це чудово! — з ентузіазмом відгукнувся Джоуї. — Я готовий на все.

Дуже скоро хлопці втекли до рекреаційної кімнати в підвалі: втіхи, які вона пропонувала, затьмарили навіть втіхи вітальні Блейка й Керол. На столі для більярда, що був обтягнутий синім фетром, можна було грати у великий теніс, Джонатан познайомив Джоуї зі складною, нескінченною грою, що викликала в гравця відчуття розчарування: вона мала назву «ковбойський пул» і вимагала, щоб у стола не було центрального механізму збирання м’ячів. Джоуї ледь не запропонував пограти замість цього в настільний хокей, в якому він демонстрував анігілюючі здібності, але раптом до кімнати зайшла сестра Джонатана, Дженна. Вона ледве привіталася з Джоуї, дивлячись на нього з погляду власного віку (Дженна була на два роки старшою за нього), і почала розповідати братові про якісь термінові сімейні справи.

І тут раптом Джоуї краще, ніж будь-коли, зрозумів, що таке «захоплюючий». Краса Дженни була тривожною і примушувала все навколо дівчини уповільнюватися, навіть базові реакції організму спостерігача. Її фігура, колір обличчя й товщина кісток перетворили риси, якими він так захоплювався в інших «гарненьких» дівчатах, на грубу підробку справжньої краси; навіть фото не могли передати її краси. Волосся в неї було густим і блискучим і мало світлий, із рудуватим відтінком, колір; одяглася Дженна у завеликий верх від спортивного костюма й фланелеві піжамні штанці — такий одяг зовсім не приховував ідеальних пропорцій її тіла, демонструючи, що влада її вроди перемагає будь-яку мішкуватість вбрання. Все інше, на чому зупинявся погляд Джоуї в кімнаті для відпочинку, виділялося лише тим, що не було нею, — його оточував такий самий другосортний непотріб. І все ж таки, коли йому вдалося крадькома поглянути на Дженну, його розум був занадто занепокоєний, щоб справді побачити дівчину. Вся ситуація виявилась дивним чином виснажливою. Йому здавалося, що який би вираз обличчя він не обрав, все одно він справлятиме неприродне чи соромливе враження. Джоуї було боляче розуміти, що він просто дурнувато посміхається та дивиться на підлогу, в той час коли Дженна та її дивним чином спокійний брат сваряться щодо шопінгу в Нью-Йорку, який вона хотіла здійснити у п’ятницю.

— Ти не можеш залишити нам кабріолет, — наполягав Джонатан. — У цій автівці ми з Джоуї виглядатимемо парочкою гоміків.

Єдиним помітним недоліком Дженни був її голос — різкий, з інтонаціями маленької дівчинки.

— Так, ти маєш рацію, — погодилась вона. — Парочка гоміків у джинсах, які прикривають сідниці лише наполовину.

— Я просто не розумію, чому ти не хочеш їхати у Нью-Йорк на кабріолеті, — обурювався Джонатан. — Ти ж раніше так робила!

— Бо мені заборонила мама. Це стосується лише вихідних на свята. Мама каже, що «Лендкрузер» безпечніший. Я поверну його в неділю.

— Ти жартуєш? «Лендкрузери» часто перевертаються. Він абсолютно небезпечний.

— То скажи про це мамі. Скажи їй, що автівка першокурсника — небезпечна, бо перевертається, і саме тому я не можу взяти її, щоб з’їздити до Нью-Йорка.

— Слухай! — Джонатан обернувся до Джоуї. — Ти хочеш завітати до Нью-Йорка на вихідних?

— Авжеж! — відгукнувся Джоуї.

— То візьміть кабріолет, — не здавалася Дженна. — Нічого з вами за три дні не трапиться.

— Просто чудово! — вигукнув Джонатан. — А давайте поїдемо до міста разом: візьмемо «Лендкрузер» і підемо по крамницях. І тоді ти зможеш підшукати мені штани, які б відповідали твоїм стандартам.

— Знаєш, чому нічого не вийде? По-перше, тобі навіть немає де переночувати.

— А чому б нам усім не завітати до Ніка? Він зараз все одно в Сінгапурі, чи не так?

— Ніку не сподобається, що його помешканням гасає зграя першокурсників. До того ж, може, у суботу він уже повернеться.

— Двоє — то не купа. Це ж просто я і мій неймовірно охайний сусід із Міннесоти.

— Я дуже, дуже охайний, — закивав Джоуї.

— Не сумніваюсь, — відповіла вона зі своєї башти. Однак, схоже, присутність Джоуї не давала їй чинити опір надто зухвало: одна річ — відфутболити власного брата, і зовсім інша — гостя родини. — Взагалі, мені байдуже, — нарешті заявила вона. — Я спитаю в Ніка. Але коли він скаже «ні», ви в нього не ночуватимете.

Щойно вона піднялася сходами і зникла, Джонатан повернувся до Джоуї і вигукнув:

— Дай п’ять! Нью-Йорк, Нью-Йорк, — мрійливо повторював він. — Ставлю що завгодно, що ми зможемо завалитися до Кейсі, коли Нік знову виявиться таким самим козлом, як завжди. Її родина мешкає Десь у Верхньому Іст-Сайді.

Врода Дженні просто приголомшила Джоуї. Він став туди, де щойно стояла вона, і відчув легкий запах пачулі. Можливо, він проведе цілий вікенд поблизу неї, і лише завдяки тому, що випадково проживає в одній кімнаті з Джонатаном, — це здавалося якимсь дивом.

— Бачу, і ти також, — зазначив Джонатан, сумно хитаючи головою. — Завжди одне й те саме.

Джоуї відчув, що червоніє.

— Не розумію, чому ти вийшов таким потворним?

— Ну, ти ж чув, що кажуть про літніх батьків. Коли я народився, татові було вже п’ятдесят один. Після народження моєї сестри пройшло вже два роки жахливого погіршення генетичного матеріалу. Не кожному хлопцеві вдається народитися таким красунчиком, як ти.

— Я і гадки не мав, що ти все так відчуваєш.

— Що я відчуваю? Я просто хочу бачити привабливих дівчат, адже врода — то жіноча якість.

— Та пішов ти, багатенький Буратіно.

— Красунчик, красунчик!

— Пішов ти. Давай пограємо в настільний хокей, ось побачиш: я надеру тобі дупу.

— Лише за умови, що ти хочеш тільки надерти її.

Незважаючи на погрози Тамари, протягом того часу, коли Джоуї жив у МакЛін, релігійного виховання, на щастя, виявилося небагато — власне, як і батьківського. Вони з Джонатаном влаштувалися в підвалі, в домашньому кінотеатрі зі складаними стільцями й екраном із діагоналлю у два з половиною метри; спати вони лягли лише о четвертій годині ранку, а до того часу дивилися брудні кінострічки й звинувачували одне одного в гомосексуалізмі. Коли вони прокинулися в День подяки, у будинку вже почали збиратися численні родичі. Оскільки Джонатан обов’язково мав хоч трохи потеревенити з ними, Джоуї став убивати час тим, що блукав розкішними кімнатами, наче молекула гелію, приділяючи найбільше уваги створенню поля зору, через яке може пройти Дженйа, чи навіть (і це набагато краще) приземлитися на ньому. Майбутня подорож до Нью-Йорка (а її хлопець несподівано погодився надати їм притулок) була для нього наче можливість виграти в лотерею: він, принаймні, матиме дві тривалі подорожі автівкою, щоб вразити її. Але наразі він хотів лише призвичаїтись дивитися на неї, а не відводити погляд кожного разу. На ній сьогодні була скромна сукня з високим коміром, дуже мила, й або Дженні вміла робити професійний мейкап, або просто вживала мінімум декоративної косметики. Він подумки відзначив її гарні манери, що особливо яскраво проявились у терплячості щодо голомозих дядьків та тіток, які зробили собі підтяжку обличчя і яким, схоже, багато чого треба було їй розповісти.

Ще до того, як подали вечерю, він прослизнув до своєї кімнати, щоб подзвонити у Сент-Пол. Про дзвінок до Конні мова йти не могла: сором через їхні брудні розмови, який чомусь зовсім не турбував його восени, зараз потроху охоплював його. Однак батьки — то зовсім інша справа, хоча б тому, що мати постійно надсилала йому чеки, які він інкасував, навіть не вагаючись.

Слухавку зняв його батько і розмовляв із ним не більше двох хвилин, після чого поступився місцем матері, і такий вчинок Джоуї сприйняв наче зраду. Насправді він відчував певну повагу до татка: за впертість у несхваленні, за невпинне додержання принципів, — і міг би поважати його ще більше, коли б не таткове підкреслено шанобливе ставлення до Петті. Джоуї не вистачало чоловічої підтримки, але замість цього батько постійно передоручав його матері й умивав щодо них обох руки.

— Привіт! — сказала вона так ніжно, що він зіщулився. Тієї ж миті він вирішив бути до неї суворим, але, як це постійно траплялося, своїм гумором і дзвінким сміхом вона змусила його змінити рішення. Він і оком не моргнув, як уже розповів їй геть усе про дім у МакЛін, окрім Дженни.

— Повна хата євреїв! — здивувалась вона. — Для тебе це, напевно, дуже цікаво.

— Але ж ти сама єврейка, — нагадав їй Джоуї. — А це означає, що я також єврей. І Джесіка, і діти Джесіки, коли вони в неї з’являться.

— Ні, це не так; мабуть, ти сприйняв усе, що вони тобі казали, не думаючи, — заперечила мати. Проживши три місяці на сході США, Джоуї вже почав розрізняти в її вимові легкий міннесотський акцент. — Розумієш, — додала вона, — коли мова заходить про релігію, то, гадаю, ти є тим, чим себе вважаєш. Ніхто це за тебе зробити не може.

— Але ж ти сама не є послідовницею жодної релігії.

— Саме цього я і хочу. Це було одне з небагатьох питань, у яких ми з батьками — бережи їх Господь — дотримувались однієї думки. Що будь-яка релігія дурна. Хоча, вочевидь, зараз моя сестра зі мною не погодиться, а це означає, що наш рекорд у протилежних думках стосовно абсолютно всього триває.

— Яка така сестра?

— Твоя тітка Ебіґейл. Схоже, вона занурилась у Кабалу та нове відкриття свого єврейського коріння, яке б воно не було. Питаєш, звідки мені це відомо? Бо ми отримали від неї «лист щастя», тобто е-мейл, про Кабалу. Я подумала, що ця хвороба прийняла важку форму, і тому відправила їй електронного листа з проханням більше не надсилати мені «листів щастя». Вона знову написала мені, цього разу — про свою Подорож.

— Я навіть не знаю, що таке Кабала, — зізнався Джоуї.

— О, я впевнена, вона з радістю розповіла б тобі про неї геть усе, коли б ти вирішив зв’язатися з нею. Це щось дуже Важливе й Містичне — гадаю, цим зацікавилась Мадонна, і гадаю, більше нічого знати й не треба.

— То Мадонна — єврейка?

— Еге ж, Джоуї, тому її так і назвали. — Мати просто глузувала з нього.

— Ну, як би там не було, — заявив він, — я намагаюсь тримати розум відкритим. Не хочу відмовлятись від того, про що навіть не встиг нічого дізнатися.

— Це правильно. І хто зна, може, тобі це навіть якусь користь принесе.

— Може, — байдуже відповів Джоуї.

За дуже довгим обіднім столом його посадили на тому ж боці, що й Дженну, тож бачити її він не міг, а тому зосередився на розмові з одним із лисих дядьків, який миттєво припустив, що Джоуї єврей, і тому став розважати хлопця розповіддю про поїздку до Ізраїлю, де він водночас і відпочивав, і працював. Джоуї прикинувся, що добре розуміється і вражений тим, що насправді було для нього цілковито чужим: Стіною Плачу з її тунелями, Баштою Давида, Масадою, Яд Башемом. Запізніле обурення словами матері, подвоєне казковістю дому і захопленням від Дженни, а також певним незнайомим відчуттям щирої інтелектуальної допитливості, примусило його насправді сподіватися, що він єврей, аби зрозуміти, як саме люди відчувають таку приналежність.

Батько Джонатана й Дженни, що сидів на протилежному кінці стола, виголошував таку довгу промову на тему зовнішньої політики, що всі розмови потроху затихли. Індичі зморшки в нього на шиї були значно помітніші зараз, ніж коли він з’являвся по телебаченню, а його біла-білісінька посмішка справляла таке блискуче враження через, як виявилось, крихітні розміри черепа. Той факт, що така зморщена людина народила дивовижну Дженну, здався Джоуї не менш неймовірним, ніж його знаменитість. Старий віщав про «новий кривавий наклеп»[133], що циркулює арабським світом, про брехню, наче у баштах-близнюках одинадцятого вересня не було жодного єврея, і про необхідність, у часи надзвичайної ситуації в країні, протиставити злобній брехні милосердну напівправду. Він говорив про Платона так, наче особисто отримав просвітлення біля ніг славетного афінянина. Він посилався на членів кабінету міністрів, називаючи їх на ім’я, пояснюючи, як «ми спиралися» на президента, сподіваючись скористатися цим унікальним моментом в історії, щоб вирішити непіддатливу геополітичну проблему й радикально розширити сферу свободи. У звичайні часи, наполягав він, більша частина американського суспільства дотримувалась позиції «моя хата скраю», але терористичні напади дали «нам» золоту можливість, першу з часів «холодної війни», впустити «філософа» (якого саме філософа, Джоуї не зрозумів чи прослухав), який має об’єднати країну заради місії, яку його філософія висвітлила як вірну й необхідну.

— Ми маємо навчитися спокійно ставитися до прикрашання фактів, — заявив він, широко посміхнувшись, дядькові, який дозволив собі не повністю погодитися з ними щодо ядерного потенціалу Іраку. — Наші сучасні умови — то нечіткі тіні на стіні, а філософ має бути готовим маніпулювати цими тінями заради істини.

Між раптовим бажанням Джоуї вразити Дженну та його втіленням у словах промайнула одна коротка секунда жаху вільного падіння.

— Але звідки вам знати, де істина? — спитав він.

Усі голови повернулися до нього, і серце в нього затріпотіло.

— Ми ніколи не знатимемо напевне, — відповів батько Дженни, знову увімкнувши посмішку. — Тут ви маєте рацію. Але коли ми дізнаємося, що наше розуміння світу, засноване на десятиліттях ретельного емпіричного дослідження найкращими умами, дивним чином збігається з індуктивним принципом загальної людської свободи, це буде добрим знаком того, що наші думки йдуть, принаймні, вірним шляхом.

Джоуї енергійно кивнув, бажаючи висловити повне й глибоке погодження, і дуже здивувався, коли несподівано продовжив:

— Але здається мені, що коли ми почнемо брехати щодо Іраку, ми будемо нічим не кращими за арабів, які брешуть щодо відсутності євреїв у баштах-близнюках.

Батько Дженни анітрохи не розсердився і зауважив:

— Ви дуже розумний молодий чоловік, як я бачу.

Джоуї не зрозумів, чи ця фраза мала іронічний підтекст.

— Джонатан каже, що ви Дуже хороший студент, — ввічливо продовжив старий. — Тож, гадаю, ви вже стикалися з розчаруванням, яке викликають люди, менш розумні за вас. Люди, які не тільки не можуть, але й не хочуть сприйняти певну істину, логіка якої для вас є самоочевидною. Які, схоже, навіть не переймаються тим, що їхня логіка нікуди не годиться. Невже ви ніколи не переживали таке розчарування?

— Але ж це відбувається через їхню свободу, — заперечив Джоуї. — Чи не в цьому полягає мета свободи? У наданні права думати все, що заманеться? Тобто я, звичайно, згоден, що іноді це вельми дратує.

Гості, що сиділи за столом, тихо розсміялися.

— Ви праві на сто відсотків, — несподівано погодився з ним батько Дженни. — Свобода — наче шило в дупі. І саме у цьому полягає причина того, чому нам неодмінно потрібно негайно скористатися можливістю, що випала на нашу долю цієї осені. Примусити всю країну вільних людей відмовитися від хибної логіки й долучитися до кращої логіки — за будь-яких обставин.

Джоуї зрозумів, що більше не витримає навіть секунди загальної уваги, і тому закивав ще енергійніше.

— Ви праві, — заявив він. — Я вас зрозумів, ви цілковито праві.

Батько Дженни продовжив скидати тягар подальших прикрашених фактів і твердих переконань, але Джоуї не чув ані слова із цих розлогих балачок. Усе його тіло тремтіло від хвилювання, адже він виступив у присутності Дженни і вона чула його промову. Відчуття, яке не нагадувало про себе всю осінь, відчуття того, що він гравець, знову повернулося до нього. Коли Джонатан Вийшов з-за столу, Джоуї незграбно підвівся і попрямував за ним на кухню, де вони зібрали стільки недопитого вина, що воно ледь умістилося у два півлітрові бокали.

— Друже, — зауважив Джоуї, — не можна так змішувати біле вино й червоне.

— Так роблять рожеве вино, дурнику, — відповів Джонатан. — До речі, коли це ти став добре розумітися на вині?

Вони віднесли наповнені до краю бокали вниз і випили його під час гри у настільний хокей. Джоуї так сильно тремтів від хвилювання, що випивка на нього майже не подіяла, — як виявилось, на щастя, бо трохи згодом до підвалу спустився батько Джонатана.

— Як щодо партії в «ковбойський пул»? — спитав він, потираючи руки від задоволення. — Гадаю, Джонатан уже навчив вас нашої улюбленої гри?

— Авжеж, і я йому продув, — зітхнув Джоуї.

— Це королева всіх ігор у пул: вона поєднує найкращі риси як більярду, так і пулу, — проінформував хлопців старий, виставляючи шари номер один, три та п’ять на певні місця. У Джонатана був трохи принижений вигляд, і Джоуї не міг не звернути на це уваги, бо до цього дня він вважав, що по-справжньому принизити людину здатні лише її батьки. — У нас є додаткове спеціальне правило хазяїна дому, яке я маю намір застосувати сьогодні до самого себе. Що скажеш, Джонатане? Це правило було розроблене, аби не допустити, щоб висококваліфікований гравець загнав у лузу шар номер п’ять і тим самим підвищив свій рахунок. А вам, хлопці, це робити можна, за умови, що ви вже навчилися управляти шаром, у той час як я матиму бити по іншому, намагаючись загнати його в лузу, кожного разу, коли вдарю по шару номер п’ять.

Джонатан закотив очі.

— Звучить чудово, тату.

— Отже, погнали? — спитав його батько, намазавши кий крейдою.

Джонатан і Джоуї обмінялися поглядом і, не втримавшись, гигикнули.

Але старий цього навіть не помітив.

Джоуї відчував майже фізичний біль від того, що так ганебно програв, та й ознаки випитого вина почали проявлятися, коли старий дав йому кілька підказок, а він лише став грати ще гірше. Джонатан, на відміну від нього, грав дуже серйозно, відчайдушно намагаючись виграти, і схилявся над столом із таким зосередженим виглядом, якого Джоуї ще ніколи не бачив у нього на обличчі. Коли Джонатан знову став забивати шари в лузу один за одним, його батько відвів Джоуї убік і спитав про плани на літо.

— До літа ще далеко, — відмахнувся Джоуї.

— Насправді, не так уже й далеко. Які сфери діяльності цікавлять тебе найбільше?

— Більше за все я зацікавлений у тому, щоб заробити грошей і залишитись у Вірджинії. Я сам плачу за навчання та все інше.

— Джонатан мені теж так сказав. Це дуже поважна мета. І пробач, коли я заходжу надто далеко, але моя дружина повідомила мені, що у тебе з’явилась цікавість до минулого свого народу, хоча тебе не виховували у вірі. Не знаю, чи це має якесь відношення до твого бажання іти власним шляхом, але коли це так, я хочу привітати тебе, бо ти маєш власну думку і мужність її відстоювати. З часом, мабуть, ти навіть поведеш свою родину шляхом досліджень власної історії.

— Мені дуже шкода, що я нічогісінько про це не знаю.

Старий розчаровано похитав головою — цей жест дуже нагадував жест його дружини.

— У нашого народу — найбільш дивовижна й довга історія в усьому світі, — сказав він. — Гадаю, для сучасного молодого чоловіка вона має бути особливо привабливою, бо вся вона зосереджена на питанні особистого вибору. Ніхто не наказує єврею, у що він має вірити. Кожен має це вирішити сам. Можна самому обирати свою програму і її особливості, так би мовити.

— Так, це дуже цікаво, — кивнув Джоуї.

— А які у тебе інші плани? Чи хочеш ти зробити кар’єру в бізнесі, як того, здається, сьогодні хоче кожен?

— Так, безперечно. Я думаю обрати фаховим предметом економіку.

— Це добре. Немає нічого поганого в бажанні робити гроші. Маю зазначити, що особисто мені заробляти собі на життя потреби не було, хоча можу запевнити тебе: я дуже добре розпорядився тим, що отримав. Я багато чим завдячую прадіду із Цинциннаті, який приїхав сюди без копійки. У цій країні він отримав шанс, який надав йому свободу використати свої здібності на повну. Саме тому я вирішив провести життя таким чином: віддати шану тій свободі й спробам створити підґрунтя для того, щоб наступне американське століття виявилося не менш благословенним. Немає нічого поганого у тому, щоб робити гроші, зовсім нічого. Але в житті має бути ще щось. Треба обрати, на чиєму ти боці, та боротися за нього..

— Повністю згоден, — закивав Джоуї.

— Влітку в інституті можна взятися за якусь тимчасову, але добре оплачувану роботу, коли хочеш зробити щось для своєї країни. Наше фінансування перевершило всі сподівання — вперше після терактів. Яка втіха для очей! Якщо у тебе є таке бажання, ти б міг спробувати подати заяву.

— Обов’язково! — вигукнув Джоуї. Він подумав, що зараз схожий на одного з молодих співрозмовників Сократа, чиї репліки, сторінка за сторінкою, являли собою Варіації на кшталт «Так, безсумнівно» чи «Без жодних сумнівів, саме так це і має бути». — Звучить пречудово, — додав він. — Я неодмінно подам заяву.

Джонатан занадто сильно вдарив по більярдному шару, внаслідок чого кий лише подряпав шар, і хлопець втратив усі очки, накопичені за свою чергу.

— Чорт! — скрикнув він і повторив голосніше: — Чорт! — і вдарив києм по краю більярдного стола.

Запанувала ніякова тиша.

— Коли набираєш багато очок, слід бути особливо уважним, — нагадав йому батько.

— Я знаю, тату. Я знаю! І я був дуже уважний! Просто ваші балачки мене трохи відволікли.

— Джоуї, твоя черга.

Чому, ставши свідком жахливої невдачі друга, він неконтрольовано, щиро посміхнувся? Його охопило чудове відчуття звільнення, адже йому ніколи не доводилося спілкуватися з власним батьком у такому стилі. Він відчував, як із кожною секундою до нього поверталася удача. А заради Джонатана він удав, наче зрадів, коли, вдаривши по шару, не зміг загнати його в лузу.

Але Джонатан все одно розлютився на нього. Коли його батько, одержавши Подвійну перемогу, пішов нагору, Джонатан знову почав називати Джоуї «голубим», але тепер — досить образливо, і врешті-решт заявив, що більше не вважає ідею поїхати до Нью-Йорка разом із Дженною такою вже гарною.

— Але чому? — спитав його шокований Джоуї.

— Не знаю. Просто мені це не подобається.

— Це буде щось надзвичайне! Можна спробувати потрапити на «Граунд-Зеро» і подивитися, на що воно схоже.

— Туди взагалі нікого не пускають. Тож нічогісінько ти не побачиш.

— А ще я хочу подивитися на те місце, де вони знімають ранкові новини.

— Ну і дурник. Це ж просто вікно.

— Та годі тобі, це ж Нью-Йорк! Ми просто зобов’язані все це побачити!

— Ну, тоді можеш їхати з Дженною сам. Ти ж саме цього й хотів, чи не так? Поїхати на Манхеттен разом із моєю сестрою, а наступного літа попрацювати на мого батька. До речі, матуся дуже любить їздити верхи. Може, тобі варто скласти їй компанію?

Єдиною поганою рисою вдачі Джоуї можна було вважати те, що інколи вона працювала за рахунок інших людей. Оскільки сам він заздрості ніколи не відчував, прояви цього почуття в оточуючих його неабияк дратували. Під час навчання у старших класах йому неодноразово доводилося припиняти дружбу з хлопцями, яр не могли спокійно сприймати той факт, що друзів у нього багато. У таких випадках йому завжди хотілося сказати: «Та годі вже, не будь дитиною!» Але дружбу з Джонатаном було неможливо розірвати, принаймні до кінця навчального року, і хоча поганий настрій сусіда по кімнаті дратував Джоуї, він глибоко розумів його біль — біль сина.

— Що ж, добре, — погодився Джоуї. — Отже, ми залишаємось. Тоді покажи мені округ Колумбія. Хочеш?

Джонатан знизав плечима.

— Серйозно. Давай зависнемо в окрузі.

Джонатан деякий час обмірковував нову пропозицію і, врешті-решт, відповів:

— Ти його майже зробив, друже. Все це лайно, ця благородна брехня... Ти його майже зробив, але все зіпсувала твоя бісова усмішка. Ти чортів голубий невдаха!

— Еге ж, але я не пригадую, щоб ти хоч раз рота розкрив.

— Я теж колись через це проходив.

— То чому я маю неодмінно іти твоїм шляхом?

— Тому, що ти ним ще не ходив. Ти не заслужив на право не ходити ним. Ти, чорт забирай, взагалі ні на що не заслуговуєш.

— Сказав хлопець на «Лендкрузері».

— Годі, не хочу більше про це розмовляти. Піду краще почитаю.

— Гаразд.

— Я поїду з тобою до Нью-Йорка. Мені навіть байдуже, коли ти переспиш із моєю сестрою. Напевно, ви заслуговуєте одне на одного.

— На що ти натякаєш?

— З часом сам дізнаєшся.

— Давай просто і далі будемо друзями, гаразд? Мені не обов’язково їхати у Нью-Йорк.

— Ні, ми все ж таки поїдемо, — вперто відповів Джонатан.. — І як би жалюгідно це не звучало, я не хочу їздити в кабріолеті.

Опинившись нагорі, у спальні, де стояв запах індички, Джоуї знайшов на тумбочці купу книжок: Елі Візель[134], Хаїм Поток[135], «Вихід», «Історія євреїв» — і записку від батька Джонатана: «Трохи вугілля для тебе. Можеш залишити собі чи передати іншим. Говард». Гортаючи сторінки і відчуваючи водночас повну відсутність особистої зацікавленості в темі й все більш глибоку повагу до людей, у кого ця зацікавленість була, Джоуї знову розлютився на матір. Її неповага до релігії тепер здавалася йому просто ще одним проявом її «якання»: її суперницького, Коперникового бажання бути сонцем, навколо якого крутиться весь світ. Перш ніж лягати спати, він подзвонив за номером 411 і отримав телефон Ебіґейл Емерсон у Манхеттені.

Наступного ранку, поки Джонатан ще спав, Джоуї подзвонив Ебіґейл, сказав, що він — син її сестри, і повідомив, що скоро завітає до Нью-Йорка. У відповідь його тітка якось дивно гигикнула і спитала, чи він уміє чинити сантехніку.

— Що, вибачте?

— Все йде донизу, але чомусь там не залишається, — відповіла жінка. — Точно як я після забагато великої порції бренді. — І вона почала розповідати йому про низьке розташування й старезні каналізаційні труби Ґрінвіч-Віллідж, про плани домоправителя на вихідні, про переваги й недоліки квартири на низькому першому поверсі, з вікнами у двір, і про «задоволення», яке вона отримала у День подяки, повернувшись додому опівночі й побачивши не повністю розчинені відходи життєдіяльності сусідів, що плавали в її ванні та підіймалися аж до краю раковини в кухні.

— Усе це пррросто чудово, — заявила вона. — Просто ідеальний капець двом із половиною вихідним!

— Ну, взагалі, я думав, ми могли б зустрітися, чи щось таке, — запропонував Джоуї. Правду кажучи, він почав уже вагатися, чи їм дійсно потрібно побачити одне одного, але тітка Ебіґейл раптом почала реагувати на його слова, наче той монолог був чимось схожим на купу сміття, яке неодмінно треба було викинути з душі.

— Знаєш, а я бачила твої фотокартки, і твоєї сестри також. Прррросто шикарні зображення, на яких ви знаходитесь у прррросто дивовижному будиночку. Гадаю, коли б я зустріла тебе на вулиці, то впізнала б.

— Звичайно.

— На жаль, зараз моя квартира не така красива, Та й запах у ній... Але коли ти не проти зустрітися у моєму улюбленому кафе і не заперечуєш, коли тебе обслуговуватиме найбільший гей у всьому районі (до речі, він також моя найкраща подружка), то я б із ррррадістю погодилась. Я можу розповісти про нас усе те, що твоя мати від тебе приховує.

Така пропозиція Джоуї сподобалася, і вони домовились про зустріч.

У Нью-Йорк Дженна вирішила взяти також свою шкільну подругу, Бетані, зовнішність якої здавалася звичайною лише у порівнянні з Дженною. Вони обидві сиділи на задньому сидінні, і Джоуї не міг ані бачити Дженну, ані, через нескінченне виття Емінема по радіо, якому підспівував Джонатан, не міг розібрати, про що дівчата балакають. Єдиною взаємодією між заднім сидінням і переднім можна було вважати лише уїдливі коментарі Дженни стосовно водійських навичок Джонатана. Його вчорашня ворожість до Джоуї, схоже, вилилась у агресивний стиль водіння: він їхав із шаленою швидкістю, тримався на короткій відстані від інших машин і стиха бурмотів прокльони більш витриманим водіям; загалом, складалося враження, що він насолоджується роллю мудака. «Дякую, що не повбивав нас», — сказала йому Дженна, коли позашляховик зупинився у приголомшливо дорогій підземній парковці в тихому центрі, а музика, нарешті, стихла.

Поїздка швидко набула всіх ознак гульні. Хлопець Дженни, Нік, жив у занедбаному брудному помешканні на П’ятдесят четвертій стрит разом із двома іншими стажерами з Уолл-стрит, які теж поїхали кудись на вікенд. Джоуї хотів подивитися місто, а ще більше йому хотілося, щоб Дженна не сприймала його за неповнолітнього правопорушника і любителя Емінема; утім, на його жаль, у вітальні вони побачили величезний плазмовий телевізор і гральну приставку останньої моделі, і Джонатан наполіг, аби Джоуї теж повного мірою насолодився знахідками. «Побачимося пізніше, дітки!» — крикнула їм Дженна, і вони з Бетані пішли на зустріч із подругами. Трьома годинами пізніше, коли Джоуї запропонував піти погуляти, доки ще не занадто пізно, Джонатан порадив йому не бути таким гомиком.

— Та що з тобою таке? — роздратовано спитав Джоуї.

— Та ні, друже, що таке з тобою? Коли тобі вже так хочеться бавитися дівчачими іграшками, пішов би разом із Дженною!

Насправді, «бавлення дівчачими іграшками» було для Джоуї вельми привабливим. Він любив дівчат, скучив за їхньою компанією і за тим, як вони все обговорювали... він скучив за Конні.

— Але ж це ти говорив, що хочеш піти по крамницях.

— А що таке, штани у мене на дупі недостатньо сексуально її огортають?

— Може, підемо кудись повечеряти?

— Згоден, у якесь романтичне місце, де ми зможемо побути удвох.

— Може, скуштуємо піци? Саме нью-йоркську піцу називають найкращою в усьому світі, чи не так?

— Ні, то нью-гейвенська.

— Гаразд, тоді Ходімо до гастроному. Нью-йоркський гастроном. Помираю від голоду.

— То подивись у холодильнику.

— Сам іди та дивись у клятому холодильнику. Я забираюся звідси.

— А, ну гаразд. Роби, як знаєш.

— А ти будеш тут, коли я повернусь? Впустиш мене?

— Так, коханий.

Коли Джоуї вийшов на нічну вулицю, у горлі в нього стояв клубок, а на очі наверталися сльози, наче в дівчиська. Його глибоко розчарувало те, як швидко й несподівано Джонатан утратив крутість. Він раптом усвідомив перевагу над ним, перевагу більшої зрілості; і блукаючи П’ятою авеню, сповненою натовпу пізніх покупців, він розмірковував над тим, як донести факт цієї зрілості до Дженни. Він купив дві польські ковбаски у вуличного торговця та уґвинтився у ще більш щільний натовп біля Рокфеллерівського центру: там він дивився на ковзанярів і милувався величезною, поки ще не прикрашеною вогниками ялинкою і хвилюючою, залитою світлом, височенною баштою «Ен-бі-сі». Так, він любить займатися тим самим, що і дівчата, то й що? Це ж не робить його гомиком. Це просто робило його дуже самотнім. Дивлячись на ковзанярів, він зрозумів, що скучив за Сент-Полом, і подзвонив Конні. Вона була на роботі у Кафе, а тому він встиг лише сказати їй, що скучив, описати місце, де знаходиться, і зізнатися, що хотів би, аби вона теж усе це побачила.

— Люблю тебе, милий, — сказала вона.

— І я тебе.

Наступного ранку йому підвернувся шанс із Дженною. Схоже, вона полюбляла вставати рано і вже встигла купити сніданок, коли Джоуї, і сам «жайворонок», увійшов до кухні, вдягнений лише у футболку з логотипом Університету Вірджинії та «боксери» з чудернацьким візерунком. Побачивши її за кухонним столом, із книжкою в руці, він відчув такий сором, наче був повністю оголений.

— Я купила рогаликів для тебе й мого недостойного братика, — повідомила вона.

— Дякую, — відповів він, розмірковуючи, чи треба піти одягти штани, чи можна залишитись і трусити перед нею своїм хазяйством. Оскільки вона знову зосередилась на книзі, він вирішив ризикнути й не одягатися. Але потім, доки Джоуї чекав, коли рогалик підрум’яниться, і крадькома кидав погляди на її волосся, і плечі, і голі ноги, закинуті одна на одну, у нього почав вставати. Він уже збирався втекти до вітальні, коли Дженна подивилась на нього і сказала:

— Вибач, що так зосередилась на книжці. Насправді, вона дуже нудна.

Він сховався за стулом.

— А про що вона?

— Я гадала, що про рабство, але тепер я навіть не впевнена, про що вона взагалі, — і вона показала йому дві сторінки, щільно заповнені прозовим текстом. — Знаєш, що смішно? Я вже вдруге її читаю. Бо вона стоїть у половині силабусів на курсі. А я так і не можу зрозуміти, про що тут іде мова. Ну, розумієш, що саме відбувається з героями.

— Минулого року я читав «Пісню пісень» Соломона, — повідомив Джоуї. — Мені вона здалася просто дивовижною. Кращою за будь-який роман, що я їх читав.

На її обличчі з’явився змішаний вираз: байдужість до Джоуї та роздратування книжкою. Він сів навпроти неї, відкусив від рогалика і деякий час жував його; потім ще пожував, поки, нарешті, не зрозумів, що ковтати все ж таки доведеться. Але квапитися необхідності не було; Дженна все ще намагалася читати.

— Як гадаєш, що трапилося з твоїм братом? — спитав Джоуї, коли таки зумів проковтнути рогалик.

— Тобто?

— Він поводиться як придурок. Як мала дитина. Тобі так не здається?

— А чого ти мене питаєш? Він твій друг, не мій.

Вона продовжила дивитися у книжку. Її зневажлива глухота була точною копією глухоти першокласних дівчат у Вірджинії. Єдина різниця між ними полягала в тому, що вона подобалася йому навіть більше за тих дівчат і що зараз він сидів так близько до неї, що відчував запах її шампуню. Під столом, у трусах, його напівтвердий член показував просто на неї, наче прикраса на капоті «Ягуара».

— То що ти робитимеш сьогодні? — спитав він.

Вона закрила книжку, наче змирившись із його присутністю.

— Піду по крамницях. І на вечірку в Брукліні. А ти?.

— Судячи з усього, нічого, оскільки твій брат не хоче виходити з помешкання. О четвертій я маю зустрітися зі своєю тіткою, але це всі мої плани.

— Гадаю, хлопцям трохи важче, — раптом промовила Дженна. — Сидіти вдома. Мій тато просто дивовижна людина, але мене не дратує це, не дратує його популярність. Але, схоже, Джонатан вважає, що він має щось довести.

— І саме тому він дивиться телевізор десять годин поспіль?

Вона насупила брови й подивилась прямо на Джоуї — може, навіть уперше за весь час.

— Невже мій брат тобі навіть не подобається?

— Я б так не сказав. Просто з самого вечора четверга він дуже дивно поводиться. Пригадуєш, як він учора вів машину? Я подумав, у тебе можуть бути якісь здогадки.

— Гадаю, найбільша його проблема полягає в тому, що він хоче, аби його любили за його власні переваги. Ну, ти розумієш: не за те, хто в нього батько.

— Точно, — кивнув Джоуї. І, піддавшись несподіваному натхненню, додав: — Чи за те, хто в нього сестра.

Вона почервоніла. Зовсім трохи. І похитала головою.

— Та я ж ніхто.

— Ха-ха-ха, — неприродно розсміявся Джоуї і теж почервонів.

— Ну, я точно не схожа на батька. У мене немає жодних великих ідей, ані великих амбіцій. Насправді, я досить-таки егоїстична особа, коли дивитися прискіпливо. Сотня акрів у Коннектикуті, кілька коней і штатний конюх і, можливо, власний літак — і тоді я буду задоволена..

Джоуї помітив, що достатньо було одного разу натякнути на її вроду, і вона миттєво відкрилась і почала розповідати про себе. А щойно двері відчинилися, нехай лише на міліметр, щойно йому вдалося прослизнути всередину, — він опинився на знайомій території. Він знав, як слухати і як розуміти. І це не було вдаване слухання чи вдаване розуміння. Просто з’являвся Джоуї в Країні жінок. І вже скоро, у брудному зимовому освітленні кухні, слухаючи інструкцію Дженни щодо того, як правильно їсти рогалик (на нього треба покласти цибулю, й соленого лосося, і каперси), він уже почувався не менш комфортно, ніж базікаючи з Конні, чи мамою, чи бабусею, чи мамою Конні. Врода Дженни зачаровувала його не менше, ніж раніше, але член у нього повністю заспокоївся. Він почастував її кількома цікавинками про свою сімейну ситуацію, а Дженна віддарувала його зізнанням, що її родина не дуже схвалювала її хлопця.

— Це якесь божевілля, — зітхнула дівчина. — Гадаю, це одна з причин, чому Джонатан захотів приїхати сюди і чому він уперто не бажає виходити з дому. Він вважає, ніби якимось чином зуміє стати між мною та Ніком. Наче, коли він сидітиме тут, і заважатиме нам, і крутитиметься навколо, то зможе примусити нас розійтись.

— Але чому вони так не люблять Ніка?

— Ну, по-перше, він католик. І він грав у лакрос[136] в універі. Він супер-розумний, але розумний не в тому сенсі, який вони схвалюють. — Дженна розсміялась. — Якось я йому розповіла про татів дослідний інститут, і коли цей негідник влаштував вечірку, то приклеїв на кеґ із пивом напис «Джерело ідей». По-моєму, дуже дотепно. Але ти тепер розумієш стиль його гумору.

— Ти часто напиваєшся?

— Ні, в мене шлунок не більше наперстка. І Нік теж кинув пити, щойно влаштувався на роботу. Тепер його норма — один келих віскі з кока-колою. Він повністю зосередився на просуванні вперед. У його родині він перший, хто чотири роки провчився в університеті, на відміну від моєї родини, де тебе вважають невдахою, коли ти захистив лише одну дисертацію.

— А до тебе він добрий?

Вона відвела погляд; по її обличчю ковзнула тінь.

— Із ним я почуваюся в повній безпеці. Наприклад, я гадаю, що коли б одинадцятого вересня ми з ним опинилися в одній із башт-близнюків, навіть на останньому поверсі, він би неодмінно знайшов шлях для порятунку. Він би обов’язково вивів нас на вулицю, я це просто відчуваю.

— Ну, в «Кантор Фітцджеральд»[137] було багато таких хлопців, — зазначив Джоуї. — Дуже крутих трейдерів. Але вони не вибралися.

— Але ж вони й не були Ніком, — заперечила вона.

Побачивши, як вона знову замкнула перед ним душу, Джоуї замислився над тим, яким працьовитим йому доведеться стати і скільки грошей йому треба буде заробляти, аби хоча б узяти участь у перегонах за її симпатію. У нього в штанях знову заворушився член, наче бажаючи продемонструвати готовність прийняти виклик. Але м’якіші органи його тіла, серце і мозок, захлинулися відчаєм від жахливої перспективи.

— Гадаю, мені варто завітати сьогодні на Уолл-стрит і подивитися, як там і що, — сказав він.

— По суботах там усе зачинено.

— Просто хочу подивитись, на що воно схоже; можливо, одного дня я буду там працювати.

— Ти не ображайся, — відповіла Дженна, — але ти, схоже, занадто милий для такої роботи.

Чотирма тижнями пізніше Джоуї повернувся на Манхеттен, щоб доглядати помешкання своєї тітки, Ебіґейл. Усю осінь він нервувався, бо не знав, де житиме під час зимових канікул, оскільки два конкуруючих доми в Сент-Полі дискваліфікували один одного, а нав’язувати свою присутність родині нового друга упродовж цілих трьох тижнів було занадто. Він роздумував над тим, чи можна йому зупинитися у когось із найкращих друзів часів школи (але тоді він змушений був би час від часу заходити до батьків і до Монагенів), але трапилося так, що Ебіґейл їде на свята до Авіньйона, де братиме участь у міжнародному майстер-класі для мімів, і коли Джоуї зустрівся з нею у четвер, вона поділилася з ним хвилюванням з приводу того, хто ж житиме в її квартирі на Чарлз-стрит і годуватиме, дотримуючись складних вимог дієти, її котів: Тигра й Порося.

Зустріч із тіткою виявилася цікавою, хоча й однобічною. Ебіґейл була молодшою за матір Джоуї, але виглядала значно старшою за неї в усіх відношеннях, окрім одягу — вульгарно-молодіжного. Від неї пахло цигарками, а шматок шоколадно-йогуртового пирога вона їла з дивною несамовитістю, відкушуючи малесенькі шматочки, аби краще відчути смак, — наче нічого кращого сьогодні з нею вже не відбудеться. На ті нечисленні запитання, які вона все ж таки задала Джоуї, вона сама ж і відповіла, не давши йому вставити ані слова. Більша частина їхньої «розмови» являла собою суцільний монолог тітки Ебіґейл, що був пересипаний іронічними зауваженнями та гордовитими вигуками і походив на потяг, на який йому дозволили застрибнути і трохи проїхатися ним, і Джоуї довелося самому шукати зв’язків між окремими частинами промови й здогадуватися, кого саме вона мала на увазі. Отак базікаючи, вона здавалась йому схожою на сумну карикатуру на його матір, попередженням щодо того, якою вона може стати, коли забуде про обережність.

Судячи з усього, для Ебіґейл сам факт існування Джоуї був докором, який вимагав докладного опису її життя. Вона заявила, що традиційне життя типу «шлюб, діти, дім» — то не для неї, так само як і поверховий, комерціалізований світ звичайного театру, з його принижуючими та незручними попередніми прослуховуваннями та асистентами режисера, яким кров із носа давай «дівчину року», адже вони нічогісінько не тямлять в оригінальності висловлювання; і так само як світ стенд-ап[138] — вона витратила пррросто безліч часу, намагаючись пробитися до нього, обробляючи купу матеріалу про справжнє дитинство в одноповерховій Америці, перш ніж усвідомила, що то лише тестостерон і гумор нижче пояса. Вона вилила багато бруду на Тіну Фей[139] і Сару Сільверман[140], а потім перейшла до вихвалянь геніальності кількох «митців» чоловічої статі — Джоуї вирішив, що то мають бути клоуни чи міми, — з якими вона, за її ж словами, на щастя, перебувала у тісному контакті, що з часом ставав ще тіснішим, хоча частіше за все вони спілкувалися лише під час майстер-класів. Слухаючи її, Джоуї раптом зрозумів, що захоплюється її рішучістю іти далі, не маючи жодного шансу на той успіх, який, імовірно, ще був можливий для нього. Але тітка Ебіґейл була такою ексцентричною та егоцентричною, що йому вдалося уникнути дратуючого почуття провини і відразу ж перейти до співчуття. Він усвідомлював, що, виступаючи представником не лише власної доброї вдачі, але й вдачі її сестри, не міг зробити тітці більшу послугу, ніж дати їй можливість виправдатися перед ним і пообіцяти якомога раніше приїхати подивитися її виступ. За це вона нагородила його пропозицією доглянути її квартиру.

Перші дні у місті, які він провів, мандруючи від однієї крамниці до іншої разом із однокурсником на ймення Кейсі, справляли враження неприродно яскравих продовжень урбаністичних сновидінь, що тривали цілу ніч. Куди б він не повертав, усюди натикався на людей. На Юніон-сквер дули в дудки й били в барабани величні музиканти. Навпроти поліцейської дільниці суворі пожежники кивали юрбі, що зібралася поклонитися місцю подій одинадцятого вересня. Біля торговельного центру «Блумінгдейл» парочка жінок у хутряних шубах нахабно перехопили таксі, яке спіймав Кейсі. Гаряченькі дівчата-підлітки у джинсах, вдягнених під міні-спідниці, сиділи у вагонах метро, широко розвівши ноги. Чорношкіра молодь, із заплетеним у косички волоссям, одягнена у завеликі «толстовки»; війська Національної гвардії, що патрулюють вокзал «Ґранд-Сентрал», тримаючи в руках найновішу зброю. І старенька китаянка, що продає DVD-диски з фільмами, які ще навіть не вийшли в прокат; танцюрист брейк-дансу, що порвав собі м’яз чи сухожилля і сидів, хитаючись від болю, на підлозі потяга номер шість; настирливий гравець на саксофоні, якому Джоуї дав п’ять доларів, щоб той зміг спіймати таксі, незважаючи на попередження Кейсі, що його обдурюють, — кожна зустріч була наче вірш, який Джоуї миттєво запам’ятовував.

Батьки Кейсі жили в квартирі з приватним ліфтом, і Джоуї вирішив, що неодмінно матиме такий самий, якщо йому колись вдасться стати на ноги в Нью-Йорку. Він повечеряв разом із ними й у Святвечір, і на Різдво, таким чином підкріпивши брехню своїм батькам стосовно того, де житиме на канікулах. Однак вранці Кейсі разом із родиною мали від’їжджати на лижний курорт, і Джоуї розумів, що у будь-якому разі вже зловжив їхньою гостинністю. Повернувшись до помешкання Ебіґейл, затхлого та забитого мотлохом, і побачивши, що Порося та/або Тигр наблювали у кількох місцях, висловлюючи таким чином котячий протест і караючи його за довгу відсутність, він збунтувався проти перспективи провести всі два тижні на самоті.

І він миттєво ще більше погіршив ситуацію, подзвонивши матері й визнавши, що деякі плани на канікули «зірвалися» і що «замість них» він доглядає квартиру її сестри.

— То ти зараз у помешканні Ебіґейл? Сам-Один? А вона навіть не Поговорила зі мною? У Нью-Йорку? Геть сам?

— Ага, — коротко відповів Джоуї.

— Вибач, — рішуче заявила мати, — але ти маєш повідомити їй, що це просто неприйнятно. Перекажи їй, нехай передзвонить мені. Негайно! Сьогодні ввечері. Просто зараз. Миттєво. І це не обговорюється.

— Для цього вже занадто пізно. Вона вже у Франції. Але нічого. У цьому районі дуже безпечно.

Але мати його не слухала. Вона лаялася з батьком — Джоуї не міг розібрати слів, але чув її істеричний тон. А потім тато взяв слухавку.

— Джоуї! Послухай мене. Ти ще там?

— А де мені ще бути?

— Послухай мене. Коли тобі не вистачає виховання, аби провести кілька днів із матір’ю в домі, який завжди був дуже важливий для неї, і коли ти маєш намір ніколи більше не з’являтися в ньому, мені байдуже. Це було твоє власне, жахливе рішення, і ти можеш покаятися в ньому, коли матимеш час. Увесь мотлох, який ти залишив у себе в кімнаті і який мав би розібрати, ми просто віддамо на благочинність, чи нехай його забере сміттяр. Це твоя втрата, не наша. Але перебування у місті, в якому тобі не слід перебувати, бо ти ще занадто малий для цього; у місті, на яке нещодавно скоїли замах терористи, і не день, не два, а кілька тижнів, — призведе до того, що твоя мати нервуватиме день і ніч.

— Тату, район абсолютно безпечний. Я у Ґрінвіч-Віллідж.

— Справа в тому, що ти зіпсував їй вихідні. І ти обов’язково зіпсуєш її останні дні в цьому домі. Не знаю, чому я уперто чекаю від тебе чогось доброго, але ти поводишся жорстоко й егоїстично до людини, яка любить тебе більше, ніж ти здатен навіть уявити.

— А чому вона сама мені цього не скаже? — обурився Джоуї. — Чому ти мені це кажеш? Звідки мені взагалі знати, чи це правда?

— Коли б у тебе була хоч крапля уяви, ти б знав: це правда.

— Але як? Вона ж ніколи цього не каже! Коли ти на мене за щось сердишся, чому не сказати, за що саме, навіщо ти постійно переказуєш мені, за що сердиться вона?

— Тому що, чесно кажучи, я хвилююся значно менше, ніж вона, — зізнався батько. — Я не думаю, що ти і справді такий розумний, яким себе вважаєш; я не думаю, що ти знаєш про геть усі небезпеки цього світу. Але я дійсно вірю, що ти достатньо розумний для того, щоб знати, як дати собі раду. Коли ти одного дня і справді влізеш у халепу, сподіваюся, ми будемо першими, кому ти подзвониш. Якщо це не так — що ж, ти зробив свій вибір, і я з цим нічого вдіяти не можу.

— Що ж — дякую, — відповів Джоуї, і в його словах було значно менше сарказму, ніж можна було очікувати.

— Не дякуй мені. Твої вчинки не викликають у мене поваги. Я просто усвідомлюю той факт, що тобі вже вісімнадцять, а отже, ти вільний робити все, що тобі заманеться. І зараз я просто розповідаю тобі про власне розчарування — розчарування тим, що наш власний син не може знайти в своєму серці достатньо приязні, аби поводитися зі своєю матір’ю трохи ласкавіше.

— Та чого ж ти не спитаєш її, чому я не можу? — шалено викрикнув Джоуї. — Вона пречудово знає чому! Чорт забирай, вона знає, тату. А оскільки ти так мило непокоїшся за неї, за її настрій, і все таке, то чому б тобі не спитати її, замість того щоб докучати мені?

— Не смій розмовляти зі мною в такому тоні.

— Ну, тоді не смій і ти розмовляти в такому тоні зі мною.

— Гаразд, більше не розмовлятиму.

Тато, схоже, радів тому, що вони полишили цю тему, і Джоуї теж був задоволений. Він насолоджувався відчуттям власної крутості й того, що керує своїм життям, і тому дратувався, коли йому нагадували, що глибоко всередині він має оце: повний резервуар гніву, суміш родинних відчуттів, які могли будь-якої миті вибухнути й захопити над ним контроль. Злі слова, що він кинув батькові, здалися йому підготовленими заздалегідь, наче в ньому жила друга, ображена особистість, жила двадцять чотири; години сім днів на тиждень, і зазвичай залишалась невидимою, але добре відчутною і готовою вирватися назовні — миттєво вилитись реченнями, що не залежали від його волі. Такі випадки примушували його замислюватися над тим, яка з двох особистостей у ньому справжня, і це дуже дратувало.

— Якщо зміниш думку, — заявив батько, коли весь запас різдвяних балачок було вичерпано, — то я з великою радістю придбаю тобі квиток на літак, щоб ти міг завітати до нас на кілька днів. Твоя мати ошаленіла б від щастя. І я також. Я теж був би радий тебе побачити.

— Дякую, — відповів Джоуї, — але, знаєш, я не зможу. Ну, не можу ж я полишити котів.

— Можеш узяти їх із собою, твоя тітка все одно не дізнається. Їхній переліт я також оплачу.

— Гаразд, може, й прилечу. Скоріше за все ні, але можливо.

— Ну, тоді веселого Різдва, — закінчив розмову батько. — Мама тебе теж із Різдвом вітає.

Джоуї чув, як вона це прокричала на задньому плані. Але чому ж вона не взяла слухавку і не привітала його особисто? Це просто жахливо з її боку. Ще одне марне визнання власної провини.

Хоча квартиру Ебіґейл не можна було назвати маленькою, там не існувало жодного квадратного сантиметра поверхні, вільного від Ебіґейл. Коти патрулювали територію, наче повноважні представники, всюди залишаючи сліди своєї присутності за допомогою шерсті. Комірчина у спальні була забита штанами й светрами, зваленими неохайними купами, що підіймалися поміж піджаків і суконь, які висіли на плічках, а шухляди були так заповнені, що навіть не відчинялись. Колекція CD-дисків складалася лише з французьких співачок та бурмотіння напряму «Нью-ейдж» (і тих, й інших слухати було зовсім неможливо) — диски вишикувались на поличці у два ряди та стирчали з кожної щілини. Навіть книжки були зайняті Ебіґейл, бо присвячувались таким темам, як «потік», творча візуалізація та подолання сумнівів у собі. Також по квартирі було розкидано купу містичних аксесуарів, і не лише іудейських, але й східних, на кшталт курильниць чи статуеток зі слонячими головами. Єдине, чого тут було небагато, — це їжа. Нарешті, міряючи кроками кухню, Джоуї почав розуміти: коли йому не хочеться їсти піцу тричі на день, йому доведеться ходити до крамниці й самому собі готувати. Продовольчі запаси Ебіґейл складалися з рисових тістечок, сорока семи видів шоколаду й какао та локшини миттєвого приготування того типу, який викликав відчуття ситості, а десятьма хвилинами по тому поверталося відчуття голоду — але тепер уже нестерпного.

Він пригадав великий, просторий будинок на Бар’єр-стрит, пригадав видатні кухарські здібності матері, поміркував над тим, щоб звалитися їм як сніг на голову, прийнявши батькову пропозицію придбати йому квиток, але його переповнювала рішучість не дати змоги своєму другому, прихованому «я», вирватися назовні, а єдиний шлях, який мав допомогти йому припинити думати про Сент-Пол, вів до великого мідного ліжка Ебіґейл, де можна було дрочнути, а потім дрочнути ще раз під докірливе виття котів по той бік дверей спальні; а потім, усе ще незадоволений, він міг увімкнути тітчин комп’ютер (на його власному комп’ютері тут в Інтернет не вийдеш) і пошукати порнуху і знову дрочнути. Він так і зробив; і кожний безкоштовний сайт, на який він переходив, містив посилання на ще брутальніші і збуджуючі. Через деякий час один із таких «кращих» сайтів почав викидати на екран купу вікон, наче у нічному страхітті якогось Учня Чаклуна; вікон було стільки, що він не мав іншого виходу, окрім як вимкнути комп’ютер. Нетерпляче завантажившись ізнову, тримаючи в іншій руці вже зів’ялий і липкий член, він зрозумів, що системою керує чужорідне програмне забезпечення, яке наказало перевантажити твердий диск і заморозило ввід інформації з клавіатури. Байдуже, що він натягав вірусів на тітчин комп’ютер. Головне, що він не міг отримати єдине, що зараз мало значення: побачити ще одне гарненьке дівоче личко з широко відкритим від оргазму ротом, щоб кінчити вп’яте і спробувати трохи поспати. Він закрив очі й попестив себе, відчайдушно намагаючись пригадати достатню кількість облич, щоб завершити справу, але його надто відволікало котяче нявкання. Тоді він пішов до кухні й відкоркував пляшку бренді, сподіваючись, що напій не занадто дорогий і що його можна буде відшкодувати.

Наступного дня, прокинувшись дуже пізно і з сильним похміллям, він відчув дивний запах і, сподіваючись, що то просто котяче лайно, пошкандибав до тісної та натопленої, наче пекло, ванної кімнати, де зрозумів, що насправді запах ішов від вмісту каналізації, що вийшов назовні. Джоуї подзвонив домоправителю, пану Гіменесу, і двома годинами пізніше той приїхав, тягнучи за собою візок на колесах, догори наповнений різним інструментом.

— У цій старій будівлі весь час щось ламається, — сумно повідомив пан Гіменес, фаталістично хитаючи головою. Він порадив Джоуї затикати ванну пневматичною пробкою і міцно затикати раковини спеціальними затичками, коли він не миється. Правду кажучи, ці інструкції були надані в переліку Ебіґейл, разом зі складним котячим меню, але Джоуї напередодні так поспішав залишити це місце і поїхати до Кейсі, що зовсім забув про нього.

— Весь час, весь час, — повторив пан Гіменес, орудуючи вантузом, аби запхати відходи західної частини Ґрінвіч-Віллідж назад до каналізації.

Щойно Джоуї знову залишився сам і знову зіткнувся з привидом цілих двох тижнів, які він має провести на самоті, зловживаючи бренді та/або мастурбацією, він подзвонив Конні й сказав, що заплатить за квиток на автобус, якщо вона приїде до нього і поживе тут. Вона миттєво погодилася, за винятком тієї частини, де йшла мова про гроші. Його канікули були врятовані.

Він найняв комп’ютерника, аби відремонтувати тітчину «машинку» та провести реконфігурацію своєї, витратив шістдесят доларів на готову їжу у крамниці «Дін енд ДеЛюка», а коли приїхав на автовокзал і побачив Конні, то подумав, що ніколи ще не був такий щасливий від зустрічі з нею. Минулого місяця, порівнюючи її з незрівнянною Дженною, він зовсім забув, наскільки гарною вона була сама по собі — тендітна, палка, невибаглива. Одягнена у темно-синій довгий піджак, якого він у неї ще ніколи не бачив, Конні підійшла просто до нього, притулилася щокою до його обличчя, направила на нього погляд широко розкритих очей, наче намагаючись пройти крізь дзеркало. Всі його внутрішні органи раптом наче розтанули. Джоуї миттєво закортіло переспати з нею сто разів поспіль, але його реакція виявилася глибшою. Наче весь автовокзал і пасажири, що подорожують економ-класом, які пливли навколо них двох, були оснащені контролем яскравості й кольору, і ті раптово перейшли на найнижчий рівень, щойно на вокзалі з’явилася дівчина, котру він знав завжди. Все здавалося тьмяним і віддаленим, коли він вів її переходами та залами, які були пофарбовані у жваві яскраві кольори ще півгодини тому.

У наступні години Конні зробила кілька, певною мірою тривожних, зізнань. Перше пролунало, коли вони їхали на метро до Чарлз-стрит і Джоуї спитав її, як вона змогла отримати таку довгу відпустку з ресторану — невже їй вдалося знайти Кілька чоловік, що погодилися підмінити її?

— Ні, я просто звільнилась, — відповіла дівчина.

— Звільнилась? Але ж зараз не той сезон, щоб отак кидати роботодавця, чи не так?

Вона знизала плечима.

— Я потрібна тобі тут. Я вже казала тобі: все, що ти маєш зробити, — це просто подзвонити мені.

Його неспокій від цього зізнання повернув яскравість і кольори вагону метро. У нього виникло відчуття, наче його задурманений мозок раптом повернувся до реального життя після того, як довгий час блукав серед наркотичних мрій: він побачив, що інші пасажири підземки ведуть власне життя, переслідують власні цілі, і зрозумів, що йому теж варто це спробувати. Не дозволяти собі застрявати у чомусь, чого не можна контролювати.

Пригадавши один із найбожевільніших епізодів їхнього сексу по телефону, де губи її вагіни відкрилися так фантастично широко, що накрили йому все обличчя, а його язик виявився таким довгим, що його кінчик торкався ах протилежного, таємничого кінця піхви, він дуже ретельно поголився, перш ніж їхати на автовокзал. Однак зараз, коли вони стояли поряд, такі реальні з плоті та крові, ці фантазії здались йому абсурдними, і йому не хотілося їх пригадувати. У квартирі, замість того щоб миттєво затягти Конні до ліжка, як він це зробив на вихідних у Вірджинії, Джоуї увімкнув телевізор і поцікавився рахунком гри у боулінг команди якогось коледжу, хоча насправді йому до того було байдуже. Потім треба було негайно перевірити електронну пошту, аби дізнатися, чи його друзі написали йому нового листа за останні три години. Конні сіла на диван, поряд із котами, і терпляче чекала, коли завантажиться його ноутбук.

— До речі, — раптом сказала вона, — твоя мама переказувала вітання.

— Що?!

— Твоя мама переказує вітання. Коли я вийшла, вона колола лід. Вона побачила, що я з валізою, і спитала, куди я їду.

— Невже ти їй повідомила?

Конні щиро здивувалась.

— Не треба було? Вона побажала мені гарно провести час і попрохала переказати тобі вітання.

— То був сарказм?

— Не знаю. Якщо добре поміркувати, то, мабуть, і був. Я просто зраділа, що вона взагалі зі мною заговорила. Я знаю, вона мене ненавидить. Але потім я подумала — може, вона, нарешті, починає звикати до мене.

— Навряд.

— Вибач, коли я сказала щось не те. Ти ж знаєш: я ніколи не кажу того, про що треба мовчати, коли я знаю, що цього говорити не можна. Ти ж знаєш, чи не так?

Джоуї підвівся з-за комп’ютера, намагаючись не розсердитися.

— Нічого. Це не твоя провина. Чи твоя, але трішки.

— Любий, ти мене соромишся?

— Ні.

— Ти соромишся того, про що ми розмовляли по телефону? Справа у цьому?

— Ні.

— А я, чесно кажучи, трохи соромлюсь. Дещо було просто жахливим. Не впевнена, чи захочу ще раз таке зробити.

— Але ж це ти почала!

— Я знаю. Так, так, я знаю, але не можна звинувачувати мене геть в усьому. Мене ти можеш звинувачувати лише наполовину.

Наче визнаючи її правду, він підбіг до дивана й опустився на коліна, схиливши голову й обійнявши її ноги. Притиснувшись до її джинсів, найкращих вузьких джинсів, він подумав про довгі часи, які вона провела, сидячи в міжміському автобусі, поки він дивився другосортні ігри у боулінг між командами коледжів і базікав по телефону з друзями. Він мав проблеми, його затягувало до несподіваної щілини у матерії звичайного світу, і він не міг насмілитися підняти головуй подивитися Конні в очі. Вона поклала долоні йому на голову й не стала пручатися, коли він, рухаючись потихеньку, посунувся вперед і притиснувся обличчям до «блискавки», що ховалася під денімом[141].

— Усе гаразд, — мудро зазначила вона й погладила його по голові. — Все буде гаразд, любий. Все буде гаразд.

На подяку Джоуї стягнув із Конні джинси й притулився закритими очима до її трусиків, а потім стягнув і їх також, щоб мати змогу зануритися губами й поголеним підборіддям у її дряпуче волосся, яке вона причепурила для нього. Він відчув, як кішка впилася йому в ногу, вимагаючи уваги. Кицюня, кицюня...

— Я хочу побути тут години зо три, — зізнався він, вдихаючи її запах.

— Можеш провести тут цілу ніч, — відповіла вона. — Я абсолютно вільна.

Але раптом у кишені його штанів задзвонив мобільний. Витягнувши його, аби вимкнути, він упізнав на екрані свій старий номер у Сент-Полі, і його охопила жага розтрощити телефон, аби зігнати злість на матір. Він розсунув Конні ноги й атакував її язиком, зариваючись якомога глибше, намагаючись наповнити себе нею.

Третє, й найбільш тривожне, зізнання прозвучало трохи пізніше, вже під час посткоїтальної інтерлюдії. Сусіди, яких до цього моменту не було чутно, грюкали по підлозі просто над ліжком; з іншого боку дверей лунало жалібне нявкання котів. Конні розповідала йому про іспит (у нього вилетіло з голови, що вона збирається його здавати) і про те, як здивувалась, побачивши, що питання набагато легші, ніж ті, з якими вона працювала у підручнику. Тепер, підбадьорена, вона відчувала себе готовою подавати документи до коледжів, розташованих за кілька годин подорожі від Шарлоттсвілля, включаючи Мортон-коледж, який запрошував студентів із середнього заходу країни задля географічного розмаїття і до якого вона тепер вважала себе спроможною поступити.

Але все це зовсім не сподобалося Джоуї.

— Я гадав, ти хочеш піти до університету, — нагадав він їй.

— Я і зараз можу це зробити. Але коли я подумала, наскільки краще буде жити недалеко від тебе і бачитися по вихідних... Тобто коли все буде добре і ми все ще бажатимемо цього. Правда, це буде чудово?

Джоуї посунувся від неї, аби повернути собі тверезість розуму.

— Може, й так, — погодився він, — але не забувай: приватні заклади дуже дорогі.

Так, вона знає, сказала Конні. Але Мортон пропонує фінансову допомогу, і вона поговорила з Керол стосовно її освітнього трастового фонду, і Керол підтвердила, що там залишилося досить багато грошей.

— Скільки конкретно? — спитав Джоуї.

— Схоже, що багато. Щось близько сімдесяти п’яти тисяч доларів. Якщо я отримаю фінансову допомогу, цієї суми має вистачити на три роки. А ще є ті дванадцять тисяч, що я зібрала, і я можу працювати влітку!

— Це просто чудово! — Джоуї ледь спромігся промовити це.

— Я просто хотіла почекати, доки мені виповниться двадцять один рік, і вже тоді взяти готівку. Але потім я подумала про те, що ти мені розповідав, і зрозуміла, що ти був правий щодо хорошої освіти.

— Однак, — зауважив Джоуї, — коли б ти пішла до універу, ти б отримала гарну освіту і в тебе ще й залишилися б гроші.

Нагорі загарчав телевізор, а тупотіння й не думало припинятися.

— Схоже, ти не дуже хочеш, аби я була поряд, — зазначила Конні спокійним тоном, не скаржачись, а лише констатуючи факт.

— Ні, що ти, — заперечив він. — Зовсім ні. Це якраз може бути пречудово. Я просто міркую з практичної точки зору.

— Я вже не можу жити у тому домі. І до того ж, у Керол скоро народиться двійня, і все стане навіть гірше. Я там більше не витримаю.

Вже не вперше Джоуї відчув невиразне обурення її батьком. Цей чоловік мертвий уже багато років, і Конні ніколи не знала його і дуже рідко згадувала про нього, але для Джоуї ці факти лише підсилювали його ревнощі, ревнощі до чоловіка як до суперника. Адже він був першим чоловіком, що з’явився в її житті. Він покинув дочку й відплатив Керол, залишивши їй дім з низькою орендною платнею, але гроші все не кінчалися й дозволили сплатити за навчання Конні в гарній католицькій школі. Він просто існував у її житті, не маючи жодного відношення до Джоуї, і хоча Джоуї мав би радіти, що вона має інші ресурси, не лише його (хоча саме завдяки цьому він не мав нести повної відповідальності за дівчину), він увесь час поступався моральному несхваленню батька, який здавався хлопцю джерелом усіх аморальних рис у Конні, її дивної байдужості до правил і обмежень, її нескінченної здатності до ідолопоклонницького кохання, її непереможної енергійності. А тепер, на додачу до цього, Джоуї обурювався її батьком за те, що той зробив її значно багатшою, ніж він сам. І той факт, що вона анітрохи не цікавилася грошима, на відміну від нього, лише посилював його обурення.

— Зроби щось новеньке, — прошепотіла вона йому на вухо.

— Цей телевізор сильно відволікає.

— Зроби те, про що ми розмовляли, любий. Ми можемо вдвох слухати одну музику. Я хочу відчути тебе у себе в дупі.

Він забув про телевізор, бо стук крові перекрив його, коли він зробив те, чого вона хотіла. Перетнувши новий поріг, обговоривши умови, відмітивши яскраві переваги, Джоуї пішов до ванної, прийняв душ, погодував котів Ебіґейл і затримався у вітальні, відчуваючи нагальну потребу встановити якусь дистанцію, нехай слабку і запізнілу. Він розбудив комп’ютер, але побачив лише один електронний лист. Надіслали його з невідомої адреси десь на duke.edu, а темою стояло «у місті?». Лише відкривши листа і почавши читати його, він зрозумів, що писала Дженна. Вона надрукувала його, літеру за літерою, своїми привілейованими пальчиками.

«вітаю пане бергланд. Джонатан каже, ти у великому місті, як і я. хтозна, скільки футбольних матчів можна подивитися, і скільки грошей ставлять на команди молоді банкіри? Точно не я. може, ти все ще святкуєш різдво, як то робили твої світловолосі прабатьки-протестанти, але нік хоче, аби ти приїхав: якщо у тебе є питання щодо уолл-стр., він залюбки відповість. Пропоную поквапитися, поки в нього не скінчився гарний настрій (і канікули!). Ти диви, у таку пору року зачиняється навіть „Ґолдман“. Хто б знав. Твій друг, Дженна».

Він перечитав листа п’ять разів, і лише тоді той почав втрачати приємність. Лист здавався Джоуї такою ж мірою чистим і свіжим, якою він сам здавався собі брудним і з запаленими очима. Дженна поводиться або виключно чуйно, або, коли вона хоче дати йому щигля разом із Ніком, виключно підло. Як би там не було, це свідчило про те, що йому вдалося справити на неї враження.

Зі спальні просочився дим від цигарки з марихуаною, а слідом — і Конні, гола і легконога, наче кішка. Джоуї закрив ноутбук і отримав удар рукою, яку вона піднесла просто йому до обличчя, а потім ще один удар, і ще, і ще, і ще, і ще.

Гнів доброї людини

Похмурим раннім березневим вечором, коли з неба зривався холодний і слизький дощик, Волтер, разом зі своєю помічницею Лалітою, їхав із Чарльстона до гір південної частини Західної Вірджинії. Хоча Лаліта водила машину швидко і навіть відчайдушно, Волтер з часом вирішив, що краще він нервуватиметься, сидячи на пасажирському сидінні, ніж стане жертвою неправедного гніву, що обрушувався на його голову, коли за кермом сидів він, і начебто невідворотного відчуття, що з усіх водіїв у світі лише він їде точно в межах дозволеної швидкості, лише він знаходить ідеальний баланс між занадто прискіпливим виконанням правил дорожнього руху і занадто небезпечним їх порушенням. За останні два роки він провів багато годин, закипаючи від гніву, на шляхах Західної Вірджинії, обганяючи ідіотів-черепах, а потім теж натискаючи на гальма, аби покарати тих, хто обганяє чи не дотримується дистанції, безжально захищаючи ліву смугу доріг між штатами від бовдурів, що намагаються піти на обгін по правій; а потім сам здійснював обгін по правій, коли якийсь бовдур, чи любитель потеревенити по мобільному, чи святоша, що охороняє ліву смугу, не давали йому проїхати, шалено лаючи водіїв, які відмовляються користуватися сигналами повороту (майже завжди то молоді люди, для яких скористатися сигналом повороту — то нечувана ганьба їхньої чоловічості, жахливий стан якої було видно хоча б із гігантських розмірів їхніх пікапів чи позашляховиків, що мали якось компенсувати цю нестачу); стаючи жертвою вбивчої ненависті водіїв вугільних вантажівок, які ніколи не дотримувалися правил і тому спричиняли аварії в Західній Вірджинії буквально щотижня; безсило лаючи корумпованих законодавців штату, які відмовилися знизити максимальну вагу вугільних вантажівок до цифри, меншої за п’ятдесят тонн, незважаючи на рясні докази руйнування, яке вони спричиняли; бурмочучи «Неймовірно! Неймовірно!», коли водій автівки, що йшла попереду нього, давив на гальма перед зеленим сигналом світлофора, а потім, коли той змінювався жовтим, топив у підлозі педаль акселератора й залишав його стояти на самоті перед червоним світлом, кипіти від гніву й чекати цілу хвилину на перехресті, по обидва боки якого на цілі милі не було видно жодної машини; і болісно ковтаючи, заради Лаліти, лайку, яку йому дуже хотілося виплеснути на водія, що загнав його у безвихідь незрозумілим небажанням зробити цілковито законний правий поворот на червоне світло: «Слухай! Хочеш, підкажу? У світі є й інші люди, окрім тебе! Саме їм належить реальність! Іди, повчись водити! Давай!» Краще вже відчути прилив адреналіну в крові через те, що Лаліта утоплює педаль газу, щоб обігнати вантажівки, які натужно підіймаються вгору, ніж піддати дії стресу свої мозкові артерії, взявши до рук кермо й плентатися за цими вантажівками. Бо зараз він міг дивитися у вікно на сірі сірникові палички Аппалачських лісів і хребти гір, спотворені видобутком корисних копалин, і спрямовувати свій гнів на інші проблеми, більш варті його.

Лаліта перебувала у бадьорому настрої, коли їхня орендована автівка долала довгий двадцятип’ятикілометровий підйом на шосе 1-64 — неймовірно коштовний шматок федерального пирога, на який наклав лапу сенатор Берд.

— Мені дуже хочеться відсвяткувати, — зізналася вона. — Влаштуєш мені ввечері свято?

— Побачимо, чи є в Беклі пристойний ресторан, — відгукнувся Волтер, — хоча, боюся, Навряд чи є.

— Давай нап’ємося! Можна піти в найкраще місце в місті й замовити мартіні.

— Підтримую. Можу купити тобі велетенський мартіні. А коли захочеш, то й не один.

— Але за умови, що ти також питимеш, — попередила його Лаліта. — Спробуй. Зроби один виняток, заради такої нагоди.

— Гадаю, у даний відрізок мого життя «мартіні» може мене просто вбити.

— Тоді замов собі порцію безалкогольного пива. Я ж вип’ю три «мартіні», а ти можеш віднести мене до номера.

Волтеру дуже не подобалось, коли вона починала так розмовляти з ним. Вона навіть не усвідомлювала, що промовляла, вона просто вела себе, як весела молода жінка — просто як найяскравіший промінь світла у його житті останнім часом — і не розуміла, що фізичний контакт між роботодавцем і працівником не є темою для жартів.

— Три мартіні, безперечно, нададуть нового змісту ранковому вибуху в голові, — таким чином він незграбно нагадав їй про руйнування, яке вони мали побачити вранці й задля якого їхали аж до Вайомінгу.

— Коли ти востаннє пив? — не здавалася Лаліта.

— Ніколи. Я взагалі ніколи не пив.

— Навіть у старших класах?

— Ніколи.

— Волтере, це ж нечувано! Ти маєш спробувати! Це так весело — іноді трохи випити. Від кухля пива алкоголіком не станеш.

— Та я не про це хвилююся, — відповів Волтер, водночас замислившись, чи це правда. Його батько та старший брат, це подвійне прокляття його юності, були алкоголіками, а дружина, яка швидко ставала прокляттям його зрілості, мала чітку схильність до алкоголізму. Свою невпинну тверезість він завжди сприймав як опозиційність до них — спочатку як бажання будь-що не стати схожим на батька й брата, а потім як бажання поводитися з Петті так само бездоганно добре, як її відношення до нього, коли вона напивалась, було бездоганно поганим. Це був один із способів, завдяки яким вони з Петті все ще трималися разом: він — завжди тверезий, вона — інколи п’яна, але жоден із них жодного разу не пропонував іншому змінитися.

— Тоді чого тобі боятися? — не зрозуміла Лаліта.

— Гадаю, я просто боюся вносити зміни у те, що ідеально працює ось уже сорок сім років. Коли воно не зламалося, нащо його лагодити?

— Але ж це весело! — Вона крутонула кермо орендованої машини, щоб обігнати напівпричіп, що ледь просувався уперед. — Я неодмінно замовлю тобі пиво і примушу зробити хоч один ковток на знак свята.

Ряснолистий північний ліс на південь від Чарльстона зараз, на порозі рівнодення, був одноманітним: суворий гобелен чорних і сірих відтінків. Через тиждень чи два теплі вітри з півдня принесуть до лісів зелений колір, а ще через місяць співочі птахи, що майже ніколи не полишають тропіків, наповнять їх своїми піснями; але саме сіра зима здавалась Волтерові природним станом північного лісу. Літо було лише щасливим випадком милості, що траплявся кожного року.

На початку того ж дня, у Чарльстоні, вони з Лалітою та місцевими юристами передали Нардоне і Бласко, промисловим партнерам трастового «Фонду лазурної гори», всі документи, які надавали тим право починати руйнування у Лощині Форетера та відкрити п’ять з половиною тисяч гектарів майбутнього заповідника співуна для знесення верхівок гір. Представники Нардоне і Бласко підписали гори паперів, які юристи фонду готували упродовж останніх двох років, офіційно прирекли вугільні компанії до підписання безлічі угод з меліорації й передачі прав, які, коли їх зібрати докупи, гарантуватимуть, що вироблена руда навічно залишиться «дикою». Він Гейвен, голова ради директорів фонду, був «присутній» на зустрічі за допомогою конференц-зв’язку, а потім особисто зателефонував Волтерові на мобільний, аби привітати його. Але настрій Волтера святковим не був. Адже йому нарешті вдалося гарантувати знищення десятків пагорбів, укритих лісом, і безлічі миль чистих, біотично багатих струмків класів III, IV і V. Аби досягти цього, Віну Гейвену довелося продати права на видобуток корисних копалин на загальну суму двадцять мільйонів доларів в іншому куточку штату, продати їх свердловинам, які ґвалтують землю, а потім віддати доходи іншим учасникам, які Волтерові зовсім не подобалися. І все заради чого? Заради «опорного пункту» виду, що опинився під загрозою вимирання, — опорного пункту, який можна накрити поштовою маркою на мапі доріг Західної Вірджинії.

Волтер і сам зараз, переживаючи гнів та розчарування світом, почувався наче ті сірі північні ліси. А Лаліта, народжена у теплі Південної Азії, була тією сонячною людиною, яка принесла в його душу шкидкоплинне літо. Сьогодні він якщо і міг щось святкувати, то це той факт, що, «досягши успіху» в Західній Вірджинії, вони зараз могли почати розробляти свою ініціативу щодо перенаселення. Але він пам’ятав про молодість помічниці й не хотів псувати їй настрій.

— Гаразд, — погодився він. — Я скуштую пива. Один раз. На твою честь.

— Ні, Волтере, на твою честь. Ми це зробили завдяки тобі.

Він похитав головою, розуміючи, як глибоко Вона помиляється. Без її тепла, і чарівності, і мужності вся угода з Нардоне й Бласко, скоріше за все, з тріском провалилася б. Це правда, у нього з’явилося кілька цікавих ідей; але, схоже, нічого, окрім ідей, у нього не було. Тепер керманичем у всіх відносинах стала Лаліта. На ній була вітровка, відкинутий назад капюшон слугував кошиком для яскравого Чорного волосся; під вітровкою ховався костюм у смужку, який вона одягла на офіційну частину зустрічі. Руки її лежали на кермі в позиції десята година і Друга година: зап’ястки голі, срібні браслети скотилися під манжети вітровки. У сучасності взагалі й машинній культурі зокрема були тисячі й тисячі елементів, які Волтер ненавидів, але вправність молодих жінок-водіїв, незалежність, яку вони отримали за останні сто років, до цього переліку не входили. Рівноправність чоловіків і жінок, у даний момент висловлена у впевненому положенні охайної ніжки Лаліти на педалі газу, давала йому привід радіти від того, що живе він у двадцять першому столітті.

Найбільша проблема, яку він вирішив для фонду, полягала в наступному: що робити з двома сотнями (чи навіть більше) родин, більшість з яких жили у злиднях, яким належали будиночки чи трейлери, розташовані на невеличких чи дуже маленьких клаптиках землі в межах того, що мало стати Парком співуна. Дехто з чоловіків усе ще працював у вугільній промисловості, шахтарями або водіями вантажівок, але більшість відмовилися від цієї роботи й проводили час із рушницями й двигунами внутрішнього згоряння, додаючи до меню своїх родин дичину, підстрелену десь на пагорбах і привезену додому на всюдиходах: Волтер працював щосили, намагаючись викупити їхню землю якомога раніше, доки робота фонду не привернула уваги громадськості; за деякі клаптики землі на схилі пагорбів він платив навіть менше п’ятисот доларів за гектар. Але коли його загравання з місцевим клубом захисників природи з тріском провалилися і занадто енергійна активістка Джойслін Цорн розпочала кампанію проти фонду, на території все ще мешкало близько сотні сімей, і більшість жили в долині Дев’ятимильного струмка, що вів до Лощини Форстера.

Виключивши проблему Лощини Форстера, Він Гейвен знайшов ідеальні двадцять шість тисяч гектарів для центру заповідника. Права власності на поверхню дев’яноста восьми відсотків цієї території належали лише трьом корпораціям: дві з них були позбавленими індивідуальності й економічно орієнтованими холдинговими компаніями, а третя повністю належала родині на прізвище Форстер, яка у повному складі виїхала за межі штату ще століття тому і зараз займалася марнотратством на багатому узбережжі. Всі три компанії використовували землю для ведення лісового господарства і не мали причин не продати свої паї фонду за справедливою ринковою ціною. Біля самого центру «Гейвенової сотні» також знаходилося величезне, трохи схоже формою на пісковий годинник, скупчення багатющих вугільних шарів. До цього дня ніхто не розробляв ці п’ять із половиною тисяч гектарів, оскільки округ Вайомінг був занадто віддаленим і пагористим навіть для Західної Вірджинії. Одна погана вузька дорога, не підходяща для вугільних вантажівок, вилася на пагорби уздовж Дев’ятимильного струмка; у верхній частині долини, біля місця з’єднання двох чаш піскового годинника, знаходилась Лощина Форстера і жив увесь клан і друзі Койла Матіса.

Роками Нардоне і Бласко поодинці намагалися укласти угоду з Матісом, але у відповідь отримували лише сувору відсіч. Справді великою частиною спокуси, яку Він Гейвен запропонував вугільним компаніям під час попередніх переговорів, була обіцянка допомогти їм вирішити проблему на ймення Койл Матіс. «Це частина магічного синергізму, яка тут працює, — сказав тоді Гейвен. — Ми — новий гравець, і у Матіса немає причин сердитися на нас. Зокрема Нардоне я умовив, пообіцявши йому прибрати тягар у вигляді Матіса. Та невеличка купка доброї волі, яку я отримав, просто лежачи на узбіччі, просто завдяки тому, що звуть мене не Нардоне, виявляється, коштує пару мільйонів».

Якби-то!

Койл Матіс являв собою квінтесенцію упертості мешканця глушини Західної Вірджинії. Він з дивовижно однаковою ворожістю ставився до будь-кого. Якщо вам трапилося бути ворогом одного з численних ворогів Матіса, ви просто ставали ще одним ворогом у його колекції. Вугільна промисловість, профспілка американських гірників, клуби охорони навколишнього середовища, всі види урядів, чорношкірі, надто допитливі білі янкі — він ненавидів їх усіх. Його філософія містилася у гаслі: «Геть від мене, або ви проклянете день, коли народились». Шість поколінь суворих Матісів були поховані на крутому пагорбі біля річки — пагорбі, який підірвуть у числі перших, коли сюди прийдуть вугільні компанії (ніхто не попередив Волтера про проблему з кладовищами у Західній Вірджинії, коли він підписував контракт із фондом, але він неодмінно дізнається про неї, і дуже швидко).

Трохи розуміючись на гніві, що спрямований на всіх одразу, Волтер усе ще міг би переконати Матіса, коли б цей чолов’яга так сильно не нагадував Волтерові його власного батька. Його уперту, саморуйнівну злість. Волтер уже підготував пакуночок привабливих пропозицій, коли вони разом із Лалітою, не отримавши жодної відповіді на купу доброзичливих листів, вирушили непроханими гостями курною дорогою уздовж Дев’ятимильної долини спекотним сонячним липневим ранком. Волтер збирався запропонувати Матісам та їхнім сусідам по тисячі двісті доларів за акр, а на додачу — безкоштовні земельні паї (в розумних межах) у привабливій лощині на південному кордоні заповідника, плюс — гроші на переїзд, плюс — ексгумацію за останнім словом науки й техніки та перепоховання кісток усіх без винятку предків Матіса. Але Койл Матіс навіть не став вислуховувати всіх деталей. Він лише відповів: «Ні. Ні!» — і додав, що бажає бути похованим на сімейному кладовищі, і ніхто не зможе йому в цьому перешкодити. І тут раптом Волтерові знову стало шістнадцять, і голова у нього запаморочилася від гніву. Гніву не лише на Матіса, на нестачу у нього гарних манер і здорового глузду, але, парадоксальним чином, також і на Віна Гейвена — за те, що той нацькував його на людину. Економічну нераціональність він на якомусь рівні свідомості розумів і не приховував цього. «Вибачте, — сказав він тоді, стоячи на зритій коліями дорозі, під палючим сонцем, сильно потіючи, біля заваленого сміттям двору, на який Матіс його підкреслено не запросив, — але це дурня якась».

Лаліта, що стояла поряд із ним, тримаючи портфель із документами, які, на їхню думку, Матіс може, врешті-решт, вирішити підписати, прочистила горло, висловлюючи таким чином докір Волтерові за так невдало підібрані слова.

Матіс, худорлявий і напрочуд привабливий чоловік років шістдесяти, нагородив яскравою посмішкою зелені, сповнені гудючими комахами дерева, що оточували подвір’я. Один із його собак, дурна собаченція з густими бакенбардами на морді, загарчав.

— Дурня! — повторив Матіс. — Дивне слово ви обрали, містере. Ви, можна сказати, дуже мене здивували. Не кожного дня мене називають дурним. Взагалі, люди, що тут живуть, ніколи мене так не називають.

— Слухайте, я не сумніваюсь, що людина ви розумна, — почав виправдовуватися Волтер. — Я просто казав про...

— Гадаю, у мене вистачить розуму дорахувати до десяти, — перебив його Матіс. — А як щодо вас, пане? Ви схожі на людину, що отримала освіту. Ви вмієте рахувати до десяти?

— Справа в тому, що я вмію рахувати до тисячі двохсот, — відповів Волтер, — і знаю, як це число помножити на чотириста вісімдесят, і як додати до результату двісті тисяч. А коли ви приділите мені хвилинку уваги і вислухаєте...

— Але ось що я хочу спитати: чи вмієте ви рахувати назад? Ось давайте я почну замість вас. Десять, дев’ять...

— Слухайте, мені дуже шкода, що я взагалі промовив те слово «дурня». Сонечко тут у вас надто пече. Я не мав на увазі...

— Вісім, сім...

— Може, краще приїхати іншим разом? — спитала Лаліта. — Ми можемо залишити вам деякі матеріали, які ви можете почитати на дозвіллі...

— О, тож ви вважаєте, що я вмію читати? — витріщився на них Матіс. Тепер гарчали вже всі три його собаки. — Гадаю, я дорахував до шести. Чи до п’яти? Я такий дурний старий пень! Я вже геть усе забув.

— Слухайте, — зітхнув Волтер. — Я щиро вибачаюсь, коли я...

— Чотири, три, два!

Собаки — схоже, не менш розумні за свого хазяїна — посунулися вперед, прищуливши вуха.

— Ми повернемося, — пообіцяв Волтер, разом із Лалітою поспіхом відступаючи до автівки.

— Тільки спробуйте: отримаєте кулю по машині! — весело відгукнувся Матіс.

Всю дорогу по розбитому тракту, аж до шосе штату, Волтер голосно кляв власну дурість і неспроможність вгамовувати гнів, а Лаліта, зазвичай справжній фонтан хвали й довіри, замислено сиділа на місці пасажира, розмірковуючи щодо того, яким має бути наступний крок. Не було б перебільшенням сказати, що, коли вони не примусять Матіса співпрацювати, вся інша робота, яку вони зробили, аби здобути «Гейвенову сотню», виявиться марною. На протилежному кінці пильної долини Лаліта нарешті винесла вердикт:

— Із ним треба поводитися, як із великою шишкою.

— Та він типовий соціопат, — відгукнувся Волтер.

— Як би там не було, — зітхнула жінка (завдяки м’якому індійському акценту її улюблена фраза завжди звучала просто неповторно, а Волтер ладен був нескінченно слухати цю пісеньку) — нам доведеться потішити його відчуття важливості. Він хоче бути рятівником, а не розпроданцем.

— Ну, нажаль, ми якраз хочемо, щоб він став саме розпроданцем.

— Може, мені варто повернутися і спробувати потеревенити з жінками...

— Та тут же чортів патріархат! — вигукнув Волтер.— Ти що, не помітила?

— Ні, Волтере, жінки тут досить сильні. Чому ти не хочеш, аби я порозмовляла з деякими?

— Це просто страхіття. Страхіття!

— Як би там не було, — повторила Лаліта, — я думаю, чи не варто мені залишитися тут і спробувати поговорити з мешканцями.

— Він уже сказав своє «ні» нашим пропозиціям. Категоричне «ні».

— Тоді нам доведеться підготувати для нього кращу пропозицію. Тобі доведеться поговорити з паном Гейвеном стосовно кращої пропозиції. Повертайся до Вашингтона і поговори з ним. Гадаю, тобі не обов’язково повертатися до тієї Лощини. Але, мабуть, коли я поїду сама, то не справлятиму такого страхітливого враження.

— Я не можу тобі цього дозволити.

— Собак я не боюся. На тебе він би їх спустив, але не на мене. Ні, не на мене.

— Це безнадійна справа.

— Може, і так, але, може, й ні.

Не кажучи вже про її хоробрість, з якою ця темношкіра тендітна жінка, наділена спокусливою зовнішністю, повернулася сама до місця проживання білої бідноти, де їй уже погрожували фізичною розправою, у наступні місяці Волтер не втомлювався дивуватися тому, що саме вона, дочка забезпеченого інженера-електрика, а не він, син агресивного п’яниці з маленького містечка, зробила диво у Лощині Форстера. Волтерові не просто не вистачало таланту спілкуватися з людьми з різних верств населення: вся його особистість була створена на протистоянні глушині, з якої він сам був родом. Матіс, виявивши типові для білого бідаря нелогічність висловлювань і образу на весь світ, обурив саму сутність Волтера: засліпив його гнівом. У той час як Лаліта, у котрої не було жодного досвіду спілкування з такими-от матісами, змогла повернутися до них із відкритим розумом і сповненим співчуття серцем. Вона підійшла до бідних, але гордих мешканців глибинки так само, як водила автівку, наче з такою люб’язною людиною нічого поганого статися нізащо не могло; і гордовита біднота подарувала їй ту повагу, яку відвернула від обуреного Волтера. Її успіх примусив його відчути себе гіршим за неї і не гідним її захвату, й отже — ще більш вдячним їй. Це відчуття трохи згодом вселило в нього захоплення усіма молодими людьми та їхньою здатністю зробити цей світ кращим. І також (хоча він заборонив собі свідомо підтверджувати це) примусило його ще сильніше закохатися в неї — значно сильніше, ніж припустимо.

Завдяки даним, які Лаліта зібрала під час свого повернення до Лощини Форстера, Волтер і Він Гейвен змогли скласти нову, нечувано дорогу пропозицію для її мешканців. Лаліта попередила їх: коли вони просто збільшать суму, це нічого не змінить. Бо Матіс бажав зберегти обличчя, а для цього він мав виступити в ролі Мойсея, який веде свій народ до нової обіцяної землі. На жаль, наскільки Волтер зрозумів, мешканці Лощини Форстера мало що вміли) окрім полювання, ремонту двигунів, вирощування овочів, збирання цілющих трав й обміну на готівку чеків із соціальної допомоги. Тим не менше, Він Гейвен порозпитував широке коло своїх знайомих бізнесменів і повернувся до Волтера з однією цікавою пропозицією: панцер-жилети.

До поїздки у Г’юстон і зустрічі з Гейвеном влітку дві тисячі першого року Волтер геть нічого не знав про концепцію добрих техасців, адже національні новини були зазвичай поганими. Гейвену належало велике ранчо у Пагорбовій зоні Техасу і ще одне, навіть більше за розмірами, на південь від Корпус-Крісті; обома ранчо завідували з великою любов’ю, і вони надавали дім для дичини. Гейвен був таким собі техаським любителем природи, який не тільки з радістю збивав з неба диких качок, але й витрачав цілі години, із захопленням вивчаючи через приховану камеру розвиток крихітних сипух у гнізді на його власності, а також міг зі знанням справи розумувати про візерунки на зимовому вбранні пісочника Берда. Він був невисоким грубуватим чоловіком з кулеподібною головою, і Волтер відчув до нього симпатію з першої секунди співбесіди.

— Внесок розміром у сто мільйонів доларів — і все заради одного виду горобців, — роздумливо промовив тоді Волтер. — Цікаве розміщення коштів.

Гейвен нахилив голову на один бік.

— Вас це не влаштовує?

— Та ви що! Але, враховуючи, що пташку навіть не включили до федерального списку, мені дуже кортить дізнатися, про що ви думаєте.

— Я думаю про те, що то мої сто мільйонів, і витрачати я їх можу так, як мені заманеться.

— Справедливо.

— Найоптимістичніші результати наукових досліджень стосовно співу на демонструють зменшення популяцій на три відсотки щороку; і це відбувається останні сорок років. І хоча вид ще не перейшов поріг, за яким його віднесуть до такого, якому загрожує повне знищення, ви й самі можете провести лінію аж до самого нуля. Адже саме туди веде графік: до нуля.

— Так. Але ж...

— Але ж існують й інші види, яким до нуля залишилося ще менше. Я це знаю. І я щиро сподіваюсь, що хтось почне турбуватись про них. Я часто питаю себе: чи перерізав би я собі горлянку, коли б мав гарантії, що, вчинивши так, врятував би від загибелі один вид? Усі ми знаємо: одне людське життя варте набагато більше, ніж життя однієї пташки. Але чи варте моє жалюгідне життя — життя цілого виду?

— На щастя, нікого не просять зробити такий вибір.

— У певному сенсі, ви праві, — погодився Гейвен, — але коли оперувати більш загальними величинами, то саме такий вибір ми й робимо, і робимо його постійно. У лютому мені дзвонили з Національної Одюбонівської спілки, відразу ж після інавгурації. Звали його, здається, Мартін Джей[142]. Саме таке ім’я повинна мати людина, щоб виконувати таку роботу[143]. Отже, Мартін Джей питає, чи не міг би я влаштувати йому коротеньку зустріч із Карлом Роувом, радником президента. Каже, ніби йому і години вистачить, аби переконати Роува, що винесення екологічного питання на перше місце пріоритетів політики принесе нечувану популярність новій адміністрації серед населення. Ну, я відповів, що зможу влаштувати йому зустріч із Роувом на годину, але спершу нехай зробить таке. Нехай знайде незалежного, шанованого опитувача громадської думки, який би зробив дослідження з приводу того, наскільки важливим є питання охорони навколишнього середовища для тих виборців, які до останнього не знають, за кого голосуватимуть. Коли вам вдасться продемонструвати Карлу Роуву гарні цифри, він ловитиме кожне ваше слово. І Мартін Джей починає несамовито дякувати мені, кажучи: ой спасибі вам, спасибі, fabuloso[144], вважайте, що це вже виконано. А я кажу Мартіну Джею: є, на жаль, ще одна маленька штучка — перш ніж передавати результати опитування Роуву, треба дуже добре розуміти, які результати ви можете отримати. Від тієї розмови минуло вже півроку. Більше ми з ним не спілкувалися.

— Ми з вами сходимось у поглядах на цю політику, — зазначив Волтер.

— Ми з Кікі трохи обробляємо Лору Буш у цьому напрямку, — зізнався Гейвен. — Можливо, цей напрямок більш надійніший.

— Це ж чудово, просто неймовірно.

— Не треба так захоплюватися. Інколи мені здається, що пан Б. одружений не з Лорою, а з Роувом — але я вам такого не казав.

— Але чому, все ж таки, саме блакитний співун?

— Ця пташечка мені просто подобається. Вона дуже гарненька. Важить менше за першу фалангу мого мізинця, але кожного року літає аж у Південну Америку й назад. До того ж гарна ідея: одна людина — один вид. Невже цього недостатньо? Коли б ми просто зуміли зібрати шістсот двадцять інших людей, тим самим ми б покрили усі плідники Північної Америки. Коли б вам пощастило піклуватися про вільшанку, вам би не довелося й пенні витрачати на її охорону. Але особисто я люблю приймати виклик. А вугільні компанії Аппалачів — це ж пекло, а не виклик. Із цим вам просто доведеться змиритися, коли ви керуватимете цим закладом. І ваш розум має бути відкритим для проведення гірничних робіт шляхом знесення верхівки гори.

За сорок років роботи у нафтово-газовому бізнесі, очолюючи компанію під назвою «Пелікан ойл», Він Гейвен побудував добрі стосунки майже з усіма більш чи менш впливовими людьми в Техасі, починаючи від Кена Лея та Расті Роуза і до Енн Річардз та отця Тома Пінчеллі, «пташиного священика» з нижньої частини річки Ріо-Ґранде. Особливо тісні зв’язки сформувалися в нього з компанією «Ел-бі-ай», гігантом промислового обслуговування, котра, так само як і її найбільший конкурент «Голібартон», перетворилась на одного з найзначущіших воєнних підрядчиків за часів адміністрації Рейгана та Буша-старшого. Саме до «Ел-бі-ай» Гейвен звернувся, аби вирішити проблему Койла Матіса. На відміну від «Голібартона», чий колишній головний виконавчий директор тепер керував усією державою, «Ел-бі-ай» все ще намагалася проникнути всередину нової адміністрації, а отже, майже не мала іншого виходу, окрім як зробити ласку близькому другові Джорджа і Лори.

Дочірня компанія «Ел-бі-ай», а саме «Ар-ді Ентерпрайсіс», нещодавно отримала великий контракт на постачання висококласних панцержилетів, які терміново й у великій кількості знадобилися американським військовим, коли у кожному куточку Іраку почали вибухати саморобні вибухові пристрої. На Західну Вірджинію, яка має дешеву робочу силу й слабку нормативно-правову базу і яка у 2000 році несподівано допомогла парі Буш — Чейні подолати бар’єр необхідної кількості голосів (обравши республіканського кандидата вперше з часів несподіваної зміни підтримки виборців у Ніксона в 1972 році), тепер з великим інтересом дивилися представники тих кіл, де обертався Гейвен. «Ар-ді Ентерпрайсіс» поспіхом будувала завод із виробництва панцержилетів в окрузі Вірмен, а Гейвен, який упіймав «Ар-ді» ще до того, як вони почали шукати працівників на завод, зумів гарантувати сто двадцять робочих місць для мешканців Лощини Форстера в обмін на пакет концесій — таких щедрих, що «Арді» отримає робочу силу майже задарма. Через Лаліту Гейвен пообіцяв Койлу Матісу заплатити за високоякісне житло й професійну підготовку для нього та інших мешканців Лощини Форстера, іще підсолодив договір, перевівши на рахунки «Арді» привабливу суму, достатню для того, щоб забезпечити робочих медичною страховкою та пенсійною програмою на наступні двадцять років. Щодо гарантування робочих місць, тут вистачило посилань на заяви, зроблені багатьма членами адміністрації президента Буша, про те, що Штати захищатимуть свої інтереси на Близькому Сході для майбутніх поколінь. Війні з тероризмом не було видно кінця-краю, а отже — попит на панцержилети в майбутньому навряд чи мав знизитись.

Волтер, який дуже критично ставився до воєнної авантюри Буша — Чейні в Іраку, і ще більш критично — до моральної гігієни воєнних підрядчиків, почувався некомфортно, працюючи з «Ел-бі-ай» і постачаючи додаткові боєприпаси захисникам природи лівого крила, які виступали проти нього в Західній Вірджинії. Але Лаліта була просто у захваті.

— Це ж ідеально! — переконувала вона Волтера. — У такій ситуації ми можемо виступати моделлю наукової меліорації. Ми також можемо стати моделлю співчутливого переселення та перепідготовки людей, вимушених покинути домівки через спроби зберегти популяції птахів, що опинилися на краю вимирання.

— Так, але не дуже пощастило тим, хто погодився продати нам свої землі відразу, — нагадав їй Волтер.

— Коли вони все ще не знайшли роботу, ми можемо запропонувати їм працевлаштування.

— Але це коштуватиме нам ще бозна-скільки мільйонів доларів.

— Ідеально також те, що все це так патріотично! — продовжувала радіти Лаліта. — Люди зможуть, приносити користь своїй країні, яка потерпає від війни.

— Щось не дуже схоже, ніби ці люди спати не можуть через думки про те, як же допомогти країні.

— Ні, Волтере, ти помиляєшся. У Льюен Коффі двоє синів в Іраку. Вона дуже сердита на уряд за те, що вони нічого не роблять для захисту солдат. Ми з нею розмовляли саме про це. Вона ненавидить урядовців, але ще більше вона ненавидить терористів. Це просто ідеально.

Отже, у грудні Він Гейвен прилетів до Чарльстона і разом із Лалітою відвідав Лощину Форстера, а Волтер, охоплений гнівом і приниженням, залишився у номері мотелю в Беклі. Він зовсім не здивувався, почувши від Лаліти, що Койл Матіс усе ще з великим задоволенням, занадто докладно розписував їй, який же пихатий, нахабний дурень її начальник. Вона до останньої хвилини грала роль доброго поліцейського; а Він Гейвен, який і справді умів розмовляти з людьми (доказом чого слугувала його дружба з Джорджем Б.), схоже, отримав у Лощині Форстера теж достатньо дружній прийом. Незважаючи на купку протестувальників, що прийшли з іншого боку Дев’ятимильної долини, підбурювані придуркуватою Джойслін Цорн, і тепер марширували навколо крихітної початкової школи, де відбувалося зібрання, розмахуючи плакатами («Не довіряй довірчим товариствам!»), усі вісімдесят сімей з Лощини підписали передачу прав і миттєво отримали вісімдесят величезних чеків, виписаних на банк фонду у Вашингтоні.

А зараз, дев’яносто днів по тому, Лощина Форстера перетворилась на примарне село, яким тепер володів фонд і яке завтра, о шостій годині ранку, мали знести. Волтер не бачив жодної причини, з якої він мав бути присутнім там у перший ранок знесення будинків, і більш того, бачив кілька причин, з яких він не мав бути там присутнім; але Лаліта приходила у захват від неминучості знищення останніх людських споруд у Парку співуна. Колись, наймаючи її на роботу, він спокусив її видінням сотні квадратних миль, повністю вільних від присутності людини, і вона з радістю купилась на це видіння величезного успіху. Оскільки вона була серед тих, хто привів видіння на поріг втілення в життя, він не міг з легкою душею відмовити їй у задоволенні завітати до Лощини Форстера. Він, навпаки, хотів дати їй усе, до останньої дрібнички, оскільки свою любов дати не міг. Він балував її так, як йому завжди хотілося побалувати Джесіку, але він майже завжди утримувався, бо не бажав стати поганим батьком.

Лаліта нахилилася вперед у передсмаку, спрямовуючи взяту напрокат машину до Беклі, де дощ був іще ряснішим.

— Завтра дорога перетвориться на суцільну багнюку, — зазначив Волтер, подивившись на дощ і з незадоволенням відзначивши в своєму голосі ноти старечого бурчання.

— Ми встанемо о четвертій і їхатимемо дуже повільно, — пообіцяла Лаліта.

— Ха, це трапиться уперше в твоєму житті. Чи я щось пропустив, і ти справді вмієш їздити повільно?

— Волтере, я дуже схвильована!

— Мені взагалі не можна тут бути, — пробурчав Волтер. — Бо завтра вранці у мене прес-конференція.

— А Сінтія вважає, що для циклу новин більше підходять понеділки, — нагадала йому Лаліта, посилаючись на їхнього прес-секретаря, робота якої, аж до сьогоднішнього дня, полягала в тому, аби в будь-який спосіб уникати спілкування із пресою.

— Не знаю, чого я боюся більше, — зізнався Волтер, — чи що ніхто не прийде, чи що репортерів наб’ється повна кімната.

— Та що ти, нам неодмінно потрібно отримати повну кімнату репортерів. Це ж дивовижні новини, коли правильно їх подати.

— Все, що мені відомо, — що я наляканий.

Мабуть, найважчою частиною їхніх робочих відносин стала необхідність проводити ночі в одному готелі з Лалітою. У Вашингтоні, де її помешкання розташовувалось просто над його квартирою, вона, принаймні, залишалася на іншому поверсі, та й Петті була поруч і створювала певні перешкоди. Але в Беклі, у готелі «Дейз інн», вони встромили ідентичні картки в ідентичні двері, відстань між якими складала менше п’яти метрів, і увійшли до номерів, чию ідентичну, глибоку однаковість і неохайність міг перебороти лише жахливий незаконний зв’язок. Волтер не міг не думати про те, як Лаліті самотньо сидіти у своєму ідентичному номері. Частково його відчуття меншовартості складалося з відвертих заздрощів: заздрощів до її молодості, до її невинного ідеалізму, до простоти її ситуації, порівняно з неможливістю його ситуації, — і йому здавалося, наче її номер, хоча зовні й ідентичний його Номеру, був номером наповненості, номером прекрасного і дозволеного бажання, в той час як його номер був номером пустоти й марних заборон. Він увімкнув канал «Сі-ен-ен», просто щоб створити шумовий фон, і подивився новини про останню криваву розправу в Іраку, водночас роздягаючись, аби прийняти душ.

Попереднього ранку, перш ніж він вирушив до аеропорту, у дверях їхньої спальні з’явилась Петті.

— Дозволь мені висловитися дуже прямо, — попросила вона. — Я даю тобі дозвіл.

— Дозвіл на що?

— Ти знаєш, на що. І я кажу тобі: тримай.

Він ледь не повірив у те, що вона каже правду, але помітив нещасний вираз її обличчя і те, що, говорячи, вона щосили стискає руки.

— Що б ти там зараз не мала на увазі, — відповів Волтер, — твого дозволу мені не треба.

Вона подивилась на нього спочатку благально, потім — у відчаї і залишила його самого. Через півгодини, вже збираючись виходити, він обережно постукав у двері маленької кімнати, де вона писала й відповідала на електронні листи, а останнім часом (і це траплялося все частіше) і спала. «Мила, — сказав він крізь двері, — побачимося у четвер увечері». Коли вона нічого не відповіла, Волтер знову постукав і увійшов. Вона сиділа На складаному дивані і міцно стискала пальці рук. Обличчя в неї було червоне, нещасне і мало сліди сліз. Він сів на підлогу біля її ніг і взяв за руки, які старіли швидше, ніж інші частини тіла: шкіра на них стала тонка, і крізь неї просвічували кістки.

— Я люблю тебе, — промовив він. — Ти це розумієш?

Вона швидко кивнула, Кусаючи губи, вдячна, але не переконана.

— Гаразд, — тонким, наче писк, шепотом сказала вона. — Тобі вже час.

Скільки ще разів — скільки тисяч разів, думав він, спускаючись сходами до офісів фонду, я дозволю цій жінці наносити мені удар у серце?

Бідолашна Петті, бідолашна, схиблена на конкуренції, загублена Петті, яка не робила у Вашингтоні нічого, що хоч із натяжкою можна було б назвати хоробрим чи достойним захвату, — вона не могла не помітити захоплення свого чоловіка Лалітою. Причиною, через яку він не міг навіть подумати про любов до Лаліти, не кажучи вже про те, аби щось із цим зробити, була Петті. Не те щоб він просто так сильно поважав букву шлюбного законодавства: окрім цього, Волтер просто не виніс би думки про те, що вона знає: існує така людина, про яку він кращої думки, ніж про неї. А Лаліта насправді була кращою за Петті. Це був просто факт. Але Волтер відчував, що скоріше помре, ніж визнає цей очевидний факт перед Петті, бо, якою б сильною не виявилась його любов до Лаліти і яким би неможливим не стало його життя з Петті, він все одно любитиме Петті — любитиме її зовсім іншою любов’ю, більшою та абстрактнішою, але, тим не менш, необхіднішою, бо вона криється у відповідальності довжиною в життя, і також — у тому факті, що він добра людина. Коли він має звільнити Лаліту, буквально чи/та фігурально, вона плакатиме кілька місяців, а потім і далі житиме своїм життям і робитиме добрі вчинки разом із кимось іншим. Лаліта молода, і Господь наділив її чистотою та прозорістю. У той час як Петті, хоча й часто-густо ставилася до нього з жорстокістю, а останнім часом (і все частіше) уникала його ласк, усе ще потребувала від нього високої думки про неї. Він знав це; бо інакше, чому вона не кинула його? Він це добре, дуже добре знав. Усередині Петті знаходилась порожнеча, і його хрестом на все життя було намагання Заповнити цю порожнечу любов’ю. Слабким проблиском надії, охороняти який міг лише він. І тому, хоча його становище вже стало неможливим і, схоже, ставало ще більш неможливим кожного дня, у нього не було іншого вибору, окрім як уперто продовжувати робити свою справу.

Коли він вийшов із душу, намагаючись не дивитися на величезне біле тіло середнього віку, що відбилося в дзеркалі, то перевірив свій «Блекберрі» і побачив повідомлення від Річарда Катца.

«Привіт, пантнере, я тут усе вже закінчив. Зустрінемося у Вашингтоні, чи як? Мені піти до готелю чи я спатиму в тебе на дивані? Хочу отримати пільги, на які заслуговую.

Привіт твоїм карсивим жінкам. РК»

Волтер перечитував повідомлення, відчуваючи якесь незрозуміле занепокоєння. Може, справа була в орфографічних помилках, що нагадали йому про легковажність Річарда, але, можливо, причина полягала в післясмаку їхньої зустрічі на Манхеттені двома тижнями раніше. Хоча тоді Волтер дуже зрадів, побачивши старого друга, потім, у ресторані, його дратували постійні твердження Річарда, ніби Лаліта повторює слово «чортів», а також — натяки на те, ніби дівчина Дуже цікавиться оральним сексом; а також — тим, як він сам, у барі на Пенн-стейшн, почав обливати брудом Петті, чого він ніколи в житті не дозволяв собі робити перед іншими. Йому вже сорок вісім років, а він усе ще намагається вразити свого колишнього сусіда по кімнаті, зводячи наклеп на свою дружину й вивалюючи на нього зізнання, які краще б залишити не виваленими... як жалюгідно. Хоча Річард, схоже, теж зрадів їхній зустрічі, Волтер ніяк не міг здихатися старого, такого знайомого, відчуття, ніби Річард намагається нав’язати йому свій, катціанський, погляд на стан речей у світі і, таким чином, завдати йому поразки. Коли, на подив Волтера, перед розставанням Річард погодився надати своє ім’я та зовнішність кампанії боротьби з перенаселенням, Волтер миттєво подзвонив Лаліті, аби поділитися з нею гарною новиною. Але з них двох насолодитися новиною в повному обсязі зуміла лише вона. Бо Волтер сів на потяг до Вашингтона, намагаючись зрозуміти, чи правильно він вчинив.

І чому в листі Річард згадав красу Лаліти й Петті? Чому передав вітання їм, але нічого не побажав Волтерові? Просто через недбалість? Волтер так не думав.

Трохи далі, коли їхати тією ж дорогою, за «Дейз інн» стояв стейкхаус, пластиковий наскрізь, але з гарним вибором випивки. Смішно були іти туди, коли ані Волтер, ані Лаліта не їли яловичини, але клерк у мотелі не зміг порекомендувати їм нічого кращого. Розмістившись у кабінці з пластиковими стільцями, Волтер торкнувся краєм свого кухля пива бокала з джином і мартіні, яке замовила Лаліта і яке вона потроху ковтала. Він дав знак офіціантці повторити замовлення, а потім почав уважно читати меню. Серед жахів бичачого метану, озер, чий басейн знищували екскременти зі свинячих і курячих ферм, катастрофічно надмірного вилову риби в океані, екологічного страхіття вирощених на спеціальних фермах креветок і лосося, антибіотичних оргій фабрик коров’ячого молока і палива, що розтринькується глобалізацією виробництва, — будучи при здоровому глузді, — він мало що міг замовити, окрім картоплі, бобів і прісноводної тіляпії.

— Чорт із ним, — вирішив він, закриваючи меню. — Візьму стейк на ребрах.

— Чудове, чудове святкування, — закивала Лаліта; вона вже трохи розчервонілася. — А я замовлю собі апетитний сендвіч із сиром на грилі, що стоїть у дитячому меню.

Пиво виявилося цікавим. Несподівано кислим і несмачним, наче рідке тісто. Вже після третього чи четвертого ковтка кровоносні судини у мозку Волтера, про існування яких він майже ніколи не згадував, раптом стали нервово пульсувати.

— Я отримав е-мейл від Річарда, — почав Волтер. — Він хоче приїхати і працювати над нашою стратегією. Я сказав йому приїжджати на вихідні.

— Ха! От бачиш? А ти гадав, що не варто навіть питати його про це.

— Так, ти була цілком права.

Лаліта помітила щось у виразі його обличчя.

— Чи тобі це не подобається?

— Та що ти, все гаразд, — запевнив її Волтер. — Теоретично. Але я відчуваю тут якусь... пастку. Гадаю, просто через те, що не розумію, нащо він це робить.

— Просто ми були дуже переконливі!

— Еге ж, мабуть так. Чи просто ти дуже вродлива.

Схоже, вона водночас зраділа і зніяковіла через останню фразу.

— Ви ж із ним добрі друзі, чи не так?

— Колись були. Але потім він став знаменитим. А тепер усе, що я в ньому бачу, — це якісь частинки, і я їм не довіряю.

— Чому саме ти не довіряєш?

Волтер похитав головою, не бажаючи відповідати.

— Ти не довіряєш йому відносно мене?

— Та ні, це було б дурістю, чи не так? Тобто, яке мені діло до того, що ти робиш? Ти вже доросла і маєш вирішувати сама.

Лаліта розсміялась: тепер вона була просто задоволена і зовсім не зніяковіла.

— Гадаю, він дуже веселий і харизматичний, — зізналася вона. — Але здебільшого мені було його просто шкода. Розумієш, про що я? Він схожий на тих, хто весь час вимушений підтримувати свій імідж, бо всередині вони слабкі. Він зовсім не схожий на такого чоловіка, як ти. Коли ми розмовляли, все, що я бачила, — це його захоплення тобою і те, як він намагається цього не показати. Невже ти цього не побачив?

Ступінь задоволення, яке викликали у нього її слова, здався йому небезпечним. Він хотів вірити, але не міг довіряти, бо знав: Річард уміє бути безжальним.

— Я не жартую, Волтере. Такі люди дуже примітивні. Все, що в нього є, то лише поважність, самоконтроль і імідж. У нього є лише одна перевага, і та маленька, а у тебе їх — безліч.

— Але саме такої переваги, яка є у нього, і хоче світ, — зітхнув Волтер. — Ти ж читала все, що про нього пишуть у «Нексіс», ти розумієш, про що я. Світ не нагороджує ідеї чи емоції, він нагороджує цілісність і крутизну. І саме тому я йому не довіряю. Він веде гру, а отже, має постійно вигравати. У глибині душі він може думати, ніби поважає все, що ми робимо, але він ніколи не підтримає нас публічно, позаяк має підтримувати свій імідж, бо саме цього хоче світ, і він це знає.

— Так, але саме тому це така чудова новина — що він працюватиме з нами. Я не хочу, аби ти був крутим, мені круті чоловіки не подобаються. Мені подобаються такі чоловіки, як ти. Але Річард може допомогти нам спілкуватися.

Волтер відчув полегшення, коли до них підійшла офіціантка, щоб прийняти замовлення, і покінчила із задоволенням від слухання того, чому саме він подобається Лаліті. Але коли вона допила другу порцію мартіні, небезпека лише посилилась.

— Можна поставити тобі особисте питання?

— Так, звичайно.

— Питання таке: як гадаєш, мені варто перетягнути труби?

Вона говорила достатньо голосно, щоб її почули інші відвідувачі, і Волтер рефлексивно притулив пальця до губ. Він і так уже відчував себе занадто відкритим для поглядів, кричуще міським, бо сидів разом із темношкірою дівчиною поміж двох єдиних типів представників сільськогосподарської Західної Вірджинії: дуже товстих і дуже худих.

— Вважаю, це логічно, — вже тихіше додала вона, — адже я не хочу мати дітей.

— Ну... — сказав він. — Не знаю... не знаю...

Він хотів зазначити: оскільки Лаліта майже не бачиться з Джайрамом, хлопцем, з яким уже давно зустрічається, питання вагітності навряд чи стоїть так гостро, щоб нервувати з цього приводу; а коли вона раптом і завагітніє, то завжди зможе зробити аборт. Але йому здалося надзвичайно некоректним обговорювати труби своєї помічниці. Вона посміхалася йому з п’яною сором’язливістю, наче шукаючи його схвалення чи побоюючись почути осуд.

— Гадаю, в цілому, — нарешті промовив він, — в цілому Річард правий, коли ти ще пам’ятаєш його слова. Він сказав, що люди часто-густо змінюють власну думку стосовно таких проблем. Тож, напевно, краще залишити собі можливість змінити думку.

— Але що робити, коли я знаю напевно, що зараз я абсолютно права, а от майбутній собі я не дрвіряю?

— Ну, у будь-якому разі, в майбутньому ти вже не будеш такою, як зараз. Ти будеш собою, але новою собою. А нова ти можеш захотіти чогось іншого.

— Тоді до біса мене нову, — заявила Лаліта, нахиляючись уперед. — Коли вона хоче розмножуватися, я вже зараз її не поважаю.

Волтер наказав собі не дивитися на інших відвідувачів.

— Але чому ти взагалі занепокоїлась цим питанням — саме зараз? Ти ж майже не бачишся з Джайрамом.

— Тому, що Джайрам хоче дітей, ось чому. Він не вірить, що я цілком серйозна у небажанні їх народжувати. Я маю довести йому свою непохитність, щоб він, нарешті, дав мені спокій. Я більше не хочу бути його дівчиною.

— Я дуже сумніваюсь у тому, що нам взагалі варто обговорювати такі справи.

— Гаразд; але з ким іще мені говорити про це? Ти єдина людина, яка мене розуміє.

— Господи, Лаліто! — від пива у Волтера паморочилася голова. — Мені так шкода. Мені дуже шкода. У мене таке відчуття, наче я підбурив тебе до того, до чого навіть не мріяв підбурювати. У тебе все життя попереду, а я... я відчуваю, що завів тебе кудись не туди.

Все було не так. Намагаючись сказати щось конкретне, що стосувалося саме проблеми перенаселення земної кулі, він насправді наговорив дуже розпливчастих речей, які Стосувалися їх двох. Наче він вирішував наперед якусь можливість, яку сам ще не був готовий вирішити, хоча і знав, що насправді жодної можливості тут немає.

— Це все мої власні думки, не твої, — уперто продовжувала Лаліта. — Ти їх мені в голову не вкладав. Я просто питала в тебе поради.

— Ну, гадаю, порада така: не варто цього робити.

— Гаразд. Тоді замовлю собі ще випити. Чи порадиш мені припинити?

— Таки пораджу.

— Але все одно, будь ласка, замов іще.

Перед Волтером відкривалася безодня, куди він міг стрибнути просто зараз. Його шокувало, як така штука могла так швидко з’явитися в нього перед очима. Єдиний інший раз, коли він закохався, — о, ні-ні-ні, єдиний раз, коли він закохався, — він більшу частину року приховував почуття, та й потім Петті зробила за нього майже всю важку роботу. А тепер йому здалося, що такі питання можна вирішити упродовж кількох хвилин... Просто ще кілька необдуманих слів, ще один ковток пива, і один Господь знає...

— Я просто хотів сказати, — додав він, — що, мабуть, занадто заразив тебе проблемою перенаселення. Що в тебе голова кругом пішла. Заразив власним дурним гнівом, власними проблемами. Я не хотів натякати ні на що більше.

Вона кивнула. Крихітні перлинки сліз тулилися до її вій.

— Я відношусь до тебе, як до власної дитини, — бурмотів він.

— Розумію.

Але і ці слова були невірні — бо стояли надто близько до того почуття, яке (о, як болісно зізнаватися собі в цьому!) він ніколи собі не дозволить.

— Вочевидь, — сказав він, — я занадто молодий, щоб бути твоїм батьком, чи майже занадто молодий, та й, окрім усього іншого, у тебе ж є батько. Я так кажу, просто тому, що ти ж мене спитала, спитала в мене батьківської поради... Бо, як твій начальник і як людина, старша за тебе, я... відчуваю моральний обов’язок піклуватися про тебе. Ось так. Саме у цьому значенні. Жодних натяків на щось інше, на якісь табу...

Все це прозвучало, наче якась нісенітниця, і він зрозумів це, коли ще не скінчив промову. Найбільша проблема в його житті — то табу. Лаліта, яка, схоже, це зрозуміла, підняла на нього свої чарівні очі й зустрілася з ним поглядом.

— Ти не зобов’язаний кохати мене, Волтере. Я можу просто любити тебе. Гаразд? Ти ж не можеш примусити мене припинити кохати тебе.

Безодня розійшлася в сторони, так що в нього запаморочилася голова.

— Але ж я люблю тебе! — скрикнув він. — Тобто... певною мірою. Дуже конкретною мірою. Справді, люблю. Дуже. Насправді, дуже-дуже. Гаразд? Я просто не розумію, куди нас це веде. Тобто, коли ми хочемо і далі працювати разом, ми маємо негайно припинити отак розмовляти. Ця розмова вже стала дуже, дуже-дуже неправильною.

— Так, я знаю. — Вона опустила очі. — Іти одружений.

— Так, саме так! Саме так. Тож така ситуація.

— Така ситуація.

— Давай я подивлюся, що з твоєю випивкою.

Зізнавшись у коханні, але відвернувши катастрофу, він пішов шукати офіціантку, аби замовити третю порцію мартіні, міцного — на вермуті. Рум’янець, який все його життя то з’являвся, то зникав, тепер зникати не хотів. Він, хитаючись, із червоним обличчям, пішов до туалету і спробував помочитися. Природна потреба виявилась водночас нагальною і такою, що її неможливо задовольнити. Він стояв біля пісуару, глибоко дихаючи, і вже майже пустив струмінь, коли двері широко розчинилися і хтось увійшов. Волтер чув, як чоловік миє руки, а потім сушить їх, а він стояв із червоним обличчям і чекав, доки сечовий міхур переборе сором’язливість. Він ЗНОВУ був на межі успіху, коли раптом зрозумів, що чоловік біля раковини затримується навмисно. Тоді він поставив хрест на потребі, змив воду й застебнув штани.

— Друже, тобі варто звернутися до лікаря, у тебе ж проблеми із сечовипусканням, — протяжно, із садистичною насолодою порадив йому чоловік біля раковини. Білий, близько тридцяти, на обличчі відбилося важке життя — він точно відповідав портрету, який накреслив Волтер: портрету водія, що не вірить у сигнал повороту. Він стояв просто біля Волтера, поки той похапцем мив руки й сушив їх.

— Полюбляєш темне м’ясо, так?

— Що ви сказали?

— Що бачу, що ти там робиш з цією нігершею.

— Вона азіатка, — зазначив Волтер, обережно обходячи чоловіка. — Пробачте, але...

— Цукерки солодкі, а горілка гарячіша, так, друже?

У його голосі прозвучала така ненависть, що Волтер, побоюючись нарватися на скандал, швидко втік крізь двері, нічого не відповівши. За останні тридцять п’ять років він жодного разу не наносив і не отримував ударів, і мав міцні підозри стосовно того, що удар кулаком у сорок сім буде значно болючішим, ніж у дванадцять. Його всього трусило від нерозтраченого адреналіну, а серце розривалося від несправедливості, коли він сідав на пластиковий стілець, аби скуштувати свіжий качанний салат.

— Як тобі пиво? — спитала Лаліта.

— Цікаве, — відгукнувся Волтер, випиваючи залишки одним ковтком. Голова в нього силувалася від’єднатися від шиї та піднятися до стелі, наче повітряна кулька на вечірці.

— Мені шкода, коли я сказала щось таке, чого не слід було.

— Не хвилюйся. Я... — «теж у тебе закоханий. Я шалено закоханий у тебе». — Я опинився у скрутному становищі, люба, — збрехав він. — Тобто, не «люба». Не «люба». Лаліта. Люба. Я опинився у скрутному становищі.

— Може, тобі варто замовити ще пива, — запропонувала вона, нагородивши його лукавою посмішкою.

— Розумієш, справа в тому, що дружину я також люблю.

— Так, звичайно ж, — кивнула Лаліта. Але вона навіть не намагалася полегшити йому життя. Вона вигнула спину, наче кішка, і потягнулася до нього через стіл, розклавши десятеро блідих нігтів, що прикрашали чудові молоді пальці, по обидва боки його тарілки, пропонуючи торкнутися їх.

— Я така п’яна! — зізналася вона, дивлячись на нього і пустотливо посміхаючись.

Він огледів пластиковий зал, аби визначити, чи все це бачить і його мучитель із туалету. Чоловіка, схоже, поблизу не було, та й оточуючі не дивилися на них із надмірною цікавістю. Опустивши погляд і дивлячись на Лаліту, яка пригорнулася щокою до пластикової стільниці, наче до найм’якішої в світі подушки, він пригадав слова пророцтва Річарда. Дівчина навколішках, її голова підстрибує, вона дивиться знизу вгору й посміхається. О, дешева прозорість бачення світу очима Річарда Катца! Хвиля обурення пробилася крізь гул у голові Волтера, і він трішки протверезів. Скористатися почуттями дівчини — то шлях Річарда, а не його.

— Сядь, — суворо промовив він.

— Через хвилинку, — пробурмотіла вона, погойдуючи витягнутими пальцями.

— Ні, просто зараз. Ми з тобою — публічне обличчя фонду, і ми завжди маємо це пам’ятати.

— Гадаю, ти повинен відвезти мене додому, Волтере.

— Спочатку тобі треба попоїсти.

— М-м, — посміхаючись, відповіла вона і заплющила очі.

Волтер встав за столу, знайшов офіціантку і попросив її запакувати їхнє замовлення: вони заберуть їжу з собою. Коли він повернувся, Лаліта все ще сиділа, нахилившись уперед, а третій мартіні стояв біля її ліктя. Він підняв її та, міцно тримаючи за плече, вивів на вулицю й посадив на місце пасажира. Коли він знову зайшов у ресторан, щоб забрати їжу, то у заскленому вестибюлі побачив свого мучителя з туалету.

— Чортів любитель чорного м’яса, — почав чолов’яга, — влаштував бісів спектакль. Якого біса ти тут робиш?

Волтер спробував обійти чоловіка, але той став у нього на шляху.

— Агов, я тобі питання поставив! — нагадав він.

— А мені байдуже, — відповів Волтер. Він спробував пройти повз незнайомця, але той раптом так сильно штовхнув його, що Волтер врізався у дзеркальне скло, і воно голосно дзенькнуло. Тієї ж миті, поки не сталося нічого гіршого, внутрішні двері відчинилися, і міцна адміністраторка спитала, що в них коїться.

— Ця людина переслідує мене, — зазначив Волтер. Він важко дихав.

— Чортів збоченець.

— Усі суперечки прошу вирішувати на вулиці, — заявила адміністраторка.

— Нікуди я не піду! Нехай краще збоченець чеше звідси.

— Тоді повертайтеся за свій столик, сидіть спокійно і не смійте лаятися у моєму закладі.

— Та я навіть їсти не можу: варто поглянути на нього — і все, живіт болить.

Залишивши їх удвох домовлятися, Волтер зайшов до зали і миттєво опинився у візирі сповненого ненависті, вбивчого погляду дебелої молодої білявки, явно жінки його мучителя, яка сиділа на самоті за столиком біля дверей. Чекаючи, коли йому принесуть замовлення, Волтер розмірковував з приводу того, чому саме сьогодні, а не будь-яким іншим вечором, вони з Лалітою викликали таку ненависть. Так, на них недобро косилися, частіше за все в маленьких містечках, але такого ще ніколи не траплялося. Насправді, він із радістю помічав велику кількість чорно-білих пар у Чарльстоні, а також — відносно невелику частку расизму серед основних захворювань штату. Більша частина Західної Вірджинії була занадто білою, аби питання расової приналежності стало болючим. Він був вимушений зробити висновок, що увагу цієї пари привернуло його власне відчуття провини, непристойної провини, яке випромінювалося з їхнього закутка. Їхня ненависть була направлена не на Лаліту — вона була направлена лише на нього. І він на це заслуговував. Коли їжу, нарешті, принесли, у нього так трусилися руки, що він ледь зумів підписати рахунок на кредитку.

Повернувшись у «Дейз інн», він проніс Лаліту на руках під дощем й усадив на підлогу біля дверей. Він майже не мав сумнівів щодо того, що вона могла і сама пройти цю відстань, але він хотів виконати її бажання і віднести її до номера на руках. І до речі, йому стало краще, коли він ніс її, наче малу дитину: це нагадало йому про його обов’язок. Коли вона сіла на ліжку й завалилася набік, він накрив її простирадлом — саме так, як колись накривав Джесіку та Джоуї.

— Я піду по сусідству пообідаю, — сказав він, лагідно прибираючи волосся у неї з лоба. — Залишаю твою частку тут.

— Ні, не треба, — попрохала вона. — Посидь зі мною, подивись телевізор. Я протверезію, і ми поїмо разом.

І це бажання він також задовольнив: знайшов канал «Пі-бі-ес».на кабельному й подивився останній клаптик «Ньюсаувер» — йшлося про військову службу сенатора Джона Керрі під час війни у В’єтнамі, але недоречність теми так роздратувала Волтера, що він майже не міг слідкувати за сюжетом. Йому взагалі стало важко дивитися будь-які новини. Все рухалося надто швидко, надто швидко. Він навіть відчув укол співчуття до президентської кампанії Керрі, адже в того залишалося менше семи місяців, щоб повернути настрій країни на сто вісімдесят градусів та викрити три роки надтонкої брехні й маніпуляцій.

Він і сам перебував під страшним тиском часу, адже мав досягти підписання контрактів між фондом і Нардоне та Бласко до того, як їхня попередня домовленість із Віном Гейвеном (тобто до 30 червня) втратить силу і вони змушені будуть розпочати переговори заново. Не маючи права гаяти час, він повинен був якнайшвидше вирішити проблему з Койлом Матісом і вкластися в термін, а тому не мав іншого виходу, як дати добро на угоду щодо панцер-жилетів із «Ел-бі-ай», хоча вона була надмірною та огидною. А тепер, побоюючись перегляду справ, вугільні компанії намагатимуться якомога швидше зруйнувати Дев’ятимильну долину і вгризтися у гори своїми екскаваторами — зараз вони мали на це право, бо один із небагатьох успіхів Волтера в Західній Вірджинії полягав у тому, що він дуже швидко отримав дозволи на знесення верхівок гір і переконав Аппалачський центр природоохоронного законодавства викреслити Дев’ятимильну долину зі свого запізнілого позову до суду. Угоду скріпили печаткою, і Волтер тепер у будь-якому разі мав забути про Західну Вірджинію і почати серйозно працювати над своїм хрестовим походом проти перенаселення: він мав розробити і запустити програму підготовки до того, як більшість дітей з гуманітарних коледжів остаточно вирішать, що робитимуть влітку, і підуть працювати на передвиборну кампанію Керрі.

За два з половиною тижні, що минули з останньої зустрічі Волтера й Річарда на Манхеттені, населення Землі збільшилося на сім мільйонів осіб. Чистий прибуток усім мільйонів людей — еквівалент населення міста Нью-Йорк, — які будуть вирубувати ліси, і забруднювати річки, і брукувати пасовища, і кидати пластиковий посуд у Тихий океан, і спалювати бензин і вугілля, і знищувати інші види тварин, і слухатися бісового Папу Римського, і поширювати сім’ї з десятком дітей. З точки зору Волтера, в світі не існувало більшої сили зла чи більш непереборної причини для відчаю стосовно людства й дивовижної планети, яку воно отримало, ніж католицька церква; хоча, схоже, тісно пов’язані, як сіамські близнюки, фундаменталісти Буш і бен Ладен сьогодні займають почесне друге місце, до того ж — із невеликим відривом. Він не міг дивитися на церкву, чи на наліпку «Справжні чоловіки люблять Ісуса», чи на символ риби на капоті автівки й не відчувати, як груди йому стискає гнів. Оскільки він зараз перебував у Західній Вірджинії, це означало, що гнів охоплював його майже кожного разу, як він виходив на вулицю, і це, безперечно, тільки посилювало агресивність його поводження на дорозі. Але справа була не лише в релігії, не лише у тому велетенському всьому, на що його співвітчизники, на їхню думку, мали виключне право; справа була не лише в універсальних магазинах «Волмарт», чи у відерцях із кленовим сиропом, чи в жахливих вантажівках із високим кліренсом; справа полягала в тому, що йому здавалося, ніби ніхто інший у всій країні не витрачає навіть п’яти секунд на те, щоб замислитись, до чого може призвести додавання тринадцяти мільйонів великих мавп на обмеженій території світу кожного місяця. Нічим не затьмарена безтурботність його співвітчизників викликала у нього напади шаленства.

Останнім часом Петті запропонувала йому (як протиотруту до агресивного поводження на дорозі) відволікатися на радіо кожного разу, як він сідає за кермо, але Волтер сприймав геть усі повідомлення геть усіх радіостанцій як інформацію про те, що жодна людина в Америці (коли не враховувати його) не замислюється над проблемою руйнації планети. Релігійні станції, станції з музикою кантрі, станції з ток-шоу — всі вони, звичайно, активно підтримували руйнацію; станції, що передавали класичний рок, та станції новин постійно зчиняли багато галасу навколо дрібниць; а Національне публічне радіо було, для Волтера, навіть гіршим за них. «Сцена у горах» та «Бесіди у будиночку в преріях» буквально бавилися, коли планета палала! Але гіршими за всіх були «Вранішня версія» та «Беручи все до уваги». Випуск новин «Ен-пі-ар», який, за царя Панька, був достатньо ліберальним, перетворився на ще один голос правоцентристської ідеології вільного ринку, називаючи навіть найменше уповільнення економічного зростання країни «поганими новинами» і навмисно марнуючи дорогоцінні хвилини ефірного часу кожного ранку й кожного вечора — хвилини, які можна було б присвятити підняттю рівня усвідомленості й занепокоєння перенаселенням і зникненням цілих видів тварин, — на безглуздо-серйозні огляди художніх романів та ексцентричних музичних подій на кшталт групи «Горіховий сюрприз».

А телебачення... телебачення схоже на радіо, тільки удесятеро гірше за нього. Країна, яка прискіпливо помічає кожен невірний поворот у реаліті-шоу «Америкен айдол», поки світ охоплює полум’я пожеж, на думку Волтера, цілком заслуговує на будь-яке жахливе майбутнє, що чекає попереду.

Звичайно, він розумів, що не слід мати такі відчуття, — розумів хоча б тому, що майже двадцять років, поки мешкав у Сент-Полі, він їх не мав. Він розумів тісний зв’язок між гнівом і депресією; розумів, що така зосередженість на апокаліптичних сценаріях свідчить про психічне нездоров’я; розумів, що конкретно у його випадку така зосередженість виростала з розчарування власною дружиною та власним сином. Можливо, коли б зовсім ніхто не поділяв його гнів, Волтер не витримав би такого навантаження.

Але на кожному кроці довгого шляху його підтримувала Лаліта. Вона підтверджувала його бачення і поділяла його відчуття невідкладності. У першій співбесіді вона розповіла йому про сімейну подорож, яку вона здійснила до Західної Бенгалії у віці чотирнадцяти років. Це був ідеальний вік для того, щоб вона не лише засмутилася й жахнулася, але й відчула огиду, побачивши скупченість, і страждання, і злидні людського життя в Калькутті. Ця огида підштовхнула її, після повернення до Штатів, до вегетаріанства й екологічних студій; а в коледжі вона зосередилась на проблемах жінок у країнах, що розвиваються. І хоча після закінчення коледжу їй вдалося отримати хорошу посаду в Комітеті з охорони природи, її серце — як і серце Волтера за часів його молодості — завжди належало проблемам населення та життєздатності.

Звичайно, Лаліта мала також й інший бік — бік, чутливий до сильних, традиційних чоловіків. Її хлопець, Джайрам, був товстий і трохи потворний, але запальний і енергійний, майбутній кардіохірург; а Лаліта була вже далеко не першою дівчиною, яка, за спостереженнями Волтера, крутила романи з чоловіками типу Джайрама, аби позбавити себе небезпеки отримувати стусани, куди б вона не йшла. Але шість років усе більш шокуючої дурості Джайрама, схоже, таки майже вилікували її від нього. Єдине, що дійсно здивувало Волтера у питанні, яке вона загадала йому сьогодні ввечері, питанні про стерилізацію, — це те, що вона навіть відчула необхідність спитати поради.

А насправді: чому вона його спитала?

Він вимкнув телевізор і почав крокувати її кімнатою, аби краще обдумати складне питання, і його мозок миттєво надав йому відповідь: насправді вона бажала дізнатися, чи не хоче він мати з нею дитину. Чи, може (і це вже ближче до істини), вона таким чином попереджала його: навіть коли йому цього захочеться, вона може й відмовитись.

А найгірше в усій цій ситуації було те (коли вже бути чесним із собою), що він і справді хотів мати з нею дитину. Не те щоб він не обожнював Джесіку чи не любив Джоуї — певним чином більш абстрактною любов’ю. Але їхня мати раптом стала для нього дуже віддаленою людиною. Петті була людиною, яка, напевно, не дуже й хотіла виходити за нього заміж; людиною, про яку він уперше почув від Річарда, коли той сказав (одного літнього вечора багато років тому, в Міннеаполісі), що чікса, з якою він спить, живе в одній кімнаті з баскетбольною зіркою, і що це вона примусила його відмовитися від упереджень стосовно спортсменок. Петті ледве не втекла з Річардом, і з того відрадного факту, що вона таки не втекла — що замість цього вона задовольнилася коханням Волтера, — і виросло все їхнє спільне життя, їхній шлюб, будинок і діти. Вони завжди були гарною парою, хоча й дивною, а останнім часом ця дивність лише посилювалась, доки не виникло враження, що вони зовсім не підходять одне одному. У той час як Лаліта — його дійсно споріднена душа, близька йому по духу, і вона всім серцем обожнює його. Коли б у них народився син, то він був би схожий на батька.

Він продовжував крокувати її кімнатою, не здатний заспокоїтись. Поки його уява була відвернута випивкою та сільським бидлом, безодня у нього під ногами все росла і росла. Він уже почав думати про народження дітей зі своєю асистенткою! І навіть не прикидається, що не думає про це! І все це відбулося вперше лише за останню годину! Він знав, що раніше про це не думав, бо, коли радив їй не перев’язувати труби, зовсім не розмірковував про спільних дітей.

— Волтере! — покликала його Лаліта, не встаючи з ліжка.

Як ти почуваєшся? — спитав він, підскочивши до неї.

— Я думала, що мене знудить, але зараз мені здається, що це зовсім не обов’язково.

— От і добре!

Вона дивилася на нього, ніжно посміхалася і часто моргала.

— Дякую, що залишився зі мною.

— Та немає за що.

— А як ти почуваєшся після пива?

— Навіть не знаю.

Її губи були просто перед ним, її рот був просто перед ним, а його серце, здається, могло пробити грудну клітку, так сильно воно билося. «Поцілуй її! Поцілуй! Поцілуй!» — здається, наказувало воно йому.

Але раптом задзвонив його «Блекберрі». Як рінгтон використовувався спів блакитного співуна.

— Треба відповісти, — нагадала йому Лаліта.

— Гм...

— Справді треба. Я тут полежу, почекаю.

Дзвонила Джесіка — нічого термінового, вони ж кожного дня розмовляли. Але коли Волтер побачив на екрані її ім’я, цього виявилося достатньо для того, аби шарахнутися, як від прірви. Він сів на сусіднє ліжко і відповів на дзвінок:

— У тебе такий голос, наче ти кудись ідеш, — відзначила Джесіка. — Куди це ти так поспішаєш?

— Та нікуди, — відповів він. — Насправді ми святкуємо.

— У тебе такий голос, наче ти зараз на біговій доріжці.

У нього ледь вистачало сил на те, щоб просто притискати телефон до вуха. Він ліг на бік і розповів доньці про всі події ранку і всі побоювання, а вона доклала неабияких зусиль, щоб заспокоїти його. Він навіть відчув вдячність за ритм щоденних дзвінків. Джесіка була єдиною людиною в світі, якій він дозволяв ставити йому питання про нього самого, перш ніж засипати її питаннями про її життя; вона таким чином піклувалася про нього; вона була його єдиною дитиною, яка успадкувала почуття відповідальності. Хоча вона все ще бажала стати письменницею, а зараз майже безкоштовно працювала помічником редактора на Манхеттені, вона глибоко цікавилася проблемами довкілля і сподівалася, що їй вдасться зробити цю тему центром своєї майбутньої творчості. Волтер повідомив їй про приїзд Річарда до Вашингтона і спитав, чи вона все ще хоче приєднатися до них на вихідні, аби додати свою дорогоцінну молоду кмітливість до їхніх дискусій. Вона відповіла — безперечно, так.

— А як пройшов твій день? — спитав Волтер.

— Е-е... Мої сусіди по кімнаті не перетворились, чарівним способом, на кращих сусідів, поки я була на роботі. Тепер мені доводиться тримати купки одягу за дверима, інакше вони просякнуть димом.

— То не дозволяй їм палити всередині. Ти маєш просто сказати їм про це.

— Ну, справа в тому, що їх більше. І вони просто палять удвох. Звичайно, існує така можливість, що вони зрозуміють, як це по-дурному — палити, і кинуть. А поки що я буквально затамовую подих.

— А на роботі як?

— Як завжди. Саймон стає ще огиднішим. Він схожий на фабрику з виробництва шкіряного сала. Після того, як він покрутиться навколо стола, доводиться протирати геть усе, що там лежить. Сьогодні, наприклад, він десь із годину стирчав біля стола Еммі, намагаючись умовити її сходити разом із ним на гру «Нікс». Старші редактори отримують купу безкоштовних квитків на різні заходи, включаючи спортивні, але причина цього мені невідома. Гадаю, «Нікси» просто відчайдушно намагаються хоч якось заповнити віп-місця на своїх іграх. А Емілі його й питає: скільки сотень варіантів відмови мені треба використати, аби ти відчепився? Нарешті, я не витримала і почала питати Саймона про його дружину. Ну, ти розумієш: «Слухай! У тебе є дружина! І троє дітей у Тінеку. Слухай! Та припини вже дивитися у виріз на блузці Емілі!»

Волтер заплющив очі й спробував придумати, що на це відповісти.

— Тату! Ти мене слухаєш?

— Так, слухаю. А скільки йому років, цьому... гм... Саймону?

— Не знаю. Важко сказати напевно. Мабуть, не більше, ніж вік Емілі, помножений на два. Ми намагаємося відгадати, чи фарбує він волосся. Іноді нам здається, ніби колір трохи змінюється із плином часу, але, може, він просто мастить його олією для тіла. Просто щастя, що він не є моїм безпосереднім начальником.

Волтер раптом злякався, що от-от розплачеться.

— Тату! Ти слухаєш?

— Так, так.

— Просто коли ти мовчиш, я не розумію, чи твій телефон ще працює, чи ні.

— Так, слухай, — сказав він, — це просто чудово, що ти приїдеш до нас на вихідні. Гадаю, ми розмістимо Річарда в кімнаті для гостей. У нас буде довга зустріч у суботу, а потім ще одна, але коротка, у неділю. Спробуємо виробити чіткий план. У Лаліти вже є низка дуже цікавих ідей.

— Не сумніваюсь.

— Ну, гаразд. Поговоримо завтра.

— О’кей. Я люблю тебе, тату.

— І я тебе теж люблю, сонечко.

Він опустив телефон і деякий час лежав і тихенько плакав, похитуючи дешеве ліжко. Він не знав, що йому робити, не знав, як жити далі. Коли життя підкидало йому щось новеньке, він починав рухатися у напрямку, який здавався цілком правильним, але потім траплялась інша несподівана зустріч, і він починав рухатися в протилежному напрямку, який теж здавався йому правильним. Не було жодного чіткого сюжету: він здавався сам собі-виключно реагуючим м’ячиком у грі, єдина мета якої полягала в тому, щоб залишитися живим заради продовження життя. Думки про те, щоб поставити хрест на старому шлюбі й піти за Лалітою, спочатку були майже непереборними, але лише до тієї миті, коли він побачив себе на місці підстаркуватого колеги Джесіки, як іще одного білошкірого американця, який споживає занадто багато і вважає, ніби має право на ще щось, і ще, і ще: побачив романтичний імперіалізм у тому, як він упадав за молодою азійкою, бо вже вичерпав внутрішні ресурси. І раптом той напрямок діяльності, за яким він слідував два з половиною роки роботи з фондом, переконаний в обґрунтованості своїх аргументів і правильності своєї місії — і все заради того, щоб одного разу, а саме сьогодні вранці, у Чарльстоні, зрозуміти, що він не зробив нічого, окрім жахливих помилок. І так само й проблема перенаселення: чи існує кращий спосіб прожити життя, ніж прийняти найбільш важливий виклик сьогодення? Виклик, який здався йому сфабрикованим і порожнім, варто йому було лише подумати про свою Лаліту та про її перев’язані труби. Як тепер жити?

Він витирав сльози, намагаючись взяти себе в руки, коли Лаліта встала, підійшла до нього й поклала руку йому на плече. Від неї пахло солодкими випарами «мартіні».

— Шефе, — ніжно промовила вона, — ти найкращий начальник у світі. Ти така чудова людина. Вранці ми прокинемося, і все знову буде гаразд.

Він кивнув, і засопів, і навіть зітхнув.

— Будь ласка, не йди на стерилізацію.

— Не піду, — пообіцяла вона, не припиняючи гладити його. — Сьогодні я цього не зроблю.

— Тобі немає куди поспішати. Все має трохи пригальмувати.

— Пригальмувати, саме так. Все йтиме потихеньку.

Якби вона поцілувала його, він би відповів на поцілунок, але вона просто і далі гладила його по плечу, і скоро він уже міг відновити якусь подібність до звичного, професійно-зосередженого себе. У Лаліти був сумний вираз обличчя, але не занадто розчарований. Вона позіхнула і витягла руки, наче сонна дитина. Волтер залишив її разом із сандвічем, а сам узяв свій стейк, пішов до свого номера і поглинув шмат м’яса з дикунською несамовитістю, тримаючи його обома руками і відриваючи від нього шматочки зубами, забруднюючись жиром. Він знову пригадав неохайного, схожого на хижака колегу Джесіки.

Протверезівши від цих думок, а також від самотності й невиразності свого номера, Волтер умився і дві години розбирав електронні листи, поки Лаліта спала у тиші своєї кімнати і дивилася сни — про що? Він і гадки не мав. Але відчував, що, підійшовши до самого краю, а потім так незграбно відскочивши від нього, вони зробили собі щеплення проти небезпеки аналогічного зближення у майбутньому. І тепер він цьому радів. Бо цей життєвий шлях був йому знайомий — шлях дисципліни й самозречення. Він заспокоївся, міркуючи, скільки часу пройде, перш ніж вони знову подорожуватимуть разом.

Сінтія, його прес-секретар, надіслала йому е-мейлом остаточні варіанти повного прес-релізу і попереднього оголошення, які будуть оприлюднені завтра опівдні, щойно почнеться знесення будівель у Лощині Форстера. Надійшло також стисле, сумне повідомлення від Едуардо Соквела, речника фонду в Колумбії, в якому підтверджувалось, що він пропустить quinceanera[145] своєї старшої дочки у неділю й прилетить до Вашингтона. Волтеру було потрібно, щоб Соквел сидів біля нього на прес-конференції у понеділок, аби тим самим підкреслити загальноамериканську природу парку й успіхи фонду в Південній Америці.

Так часто траплялося, що деталі важливих угод з питань охорони довкілля трималися в таємниці, аж доки документи не підписували остаточно, але серед них дуже рідко зустрічались угоди, які містили таку бомбу — наказ про відкриття п’яти з половиною тисяч гектарів лісу для розробки, яка включала знищення верхівок гір. Ще наприкінці 2002 року, коли Волтер усього лише припустив на зустрічі місцевої екологічної спільноти, що фонд може дозволити таку розробку корисних копалин на території майбутнього заповідника співуна, Джойслін Цорн спустила на нього геть усіх журналістів — критиків вугільних компаній. Почався снігопад негативних відгуків, і Волтер зрозумів, що просто не може дозволити собі повністю відкривати карти. Час спливав, і його вже не залишалось на те, щоб повільно навчати населення і формувати його думку. Краще тримати в таємниці переговори з Нардоне і Бласко, краще дозволити Лаліті переконати Койла Матіса підписати документи про нерозголошення інформації і чекати, доки все не буде зроблено, а мости спалено. Але тепер гра скінчена, важке обладнання вже надходить на територію заповідника. Волтер розумів, що має виступити до того, як усе почнеться, і повернути ситуацію так, як треба фонду, зробити «історію успіху» про наукову меліорацію та сприятливе переселення мешканців. І все ж, що більше він про Це зараз думав, то більше переконувався, що преса просто знищить його за подарунок вугільній промисловості. Може, йому доведеться кілька тижнів поспіль лише те й робити, що гасити пожежу. Але час спливав і для його групи вивчення проблеми перенаселення, яка зараз була для нього єдиним по-справжньому важливим проектом.

Перечитавши прес-реліз, відчуваючи глибоку ніяковість, він востаннє перевірив пошту і побачив новий лист, що надійшов з адреси caperville@nytimes.com.

«Вітаю вас, пане Берґланд.

Мене звуть Ден Кейпервіл, і я працюю над статею про охорону земель у Аппалачах. Наскільки мені відомо, „Фонд блакитного співуна“ щойно підписав угоду про збереження великої території, вкритої лісом, в окрузі Вайомінг, Західна Вірджинія. Я би дуже хотів обговорити з вами цю подію на найближчій конференції...»

Якого біса? Яким чином «Таймс» дізналася про підписання угоди, що відбулося лише сьогодні вранці? Волтер виявився настільки не готовим до того, щоб ретельно обміркувати цей лист, заданих обставин, що склав відповідь миттєво і надіслав її відразу, доки у нього не з’явилась можливість передумати:

«Шановний пане Кейпервіл!

Дуже дякую за ваше питання! Я з великою радістю обговорю з вами захоплюючі плани фонду, які вже втілюються в життя. До речі, я в понеділок вранці проводжу прес-конференцію у Вашингтоні, де оголошу про початок дуже важливої та цікавої екологічної ініціативи, і сподіваюсь, ви зможете приїхати. Аби подякувати вам за важливу дослідницьку роботу, я також можу вислати вам увечері в неділю примірник нашого прес-релізу. Якщо ви зможете поговорити зі мною вранці у понеділок, перед конференцією, я також постараюсь це організувати.

З нетерпінням чекаю на плідну співпрацю.

Ваш

Волтер І. Берґланд,

Виконавчий директор „Фонду блакитного співуна“»

Волтер переслав обидва листи Сінтії та Лаліті, із коментарем «Якого біса?», і почав схвильовано міряти кроками кімнату, думаючи, як би здорово було випити ще порцію пива просто зараз. (Одне пиво за сорок сім років, а він уже поводиться, наче алкоголік.) Мабуть, треба негайно розбудити Лаліту, застрибнути в машину, поїхати назад у Чарльстон, сісти на перший-ліпший літак, перенести прес-конференцію на п’ятницю й вибратися з халепи, перш ніж вона почнеться. Але у нього складалося враження, наче світ, цей швидкісний світ, що зводить із розуму, готує заколот, аби позбавити його єдиних двох речей, які були йому зараз так потрібні! Йому вже не дали поцілувати Лаліту, тож він, принаймні, сподівався провести вихідні, розробляючи разом із нею екологічну ініціативу з проблеми перенаселення — з нею, і Джесікою, і Річардом, а потім уже розгрібати безлад у Західній Вірджинії.

О пів на одинадцяту він усе ще ходив кімнатою і відчував себе таким пограбованим, і так нервувався і жалів сам себе, що не втримався і подзвонив додому, Петті. Хотів отримати якусь нагороду за подружню вірність чи, мабуть, бажав просто зняти стрес, накричавши на людину, яку кохає.

— О, привіт, — сказала Петті. Не очікувала, що ти подзвониш. У тебе там усе гаразд?

— Все просто жахливо.

— Ще б пак! Важко, мабуть, увесь час казати «ні», коли так хочеться сказати «так», еге ж?

— Господи, не починай! — простогнав Волтер. — Будь ласка, заради Бога, не починай це сьогодні.

— Вибач. Просто хотіла висловити співчуття.

— Петті, взагалі, проблема у мене цілком професійна. Віриш ти чи ні, справа зовсім не в маленьких особистих емоційних негараздах. А серйозні професійні труднощі, і мені б дуже допомогло, коли б мене хтось заспокоїв. Сьогодні вранці, на зібранні, хтось злив інформацію пресі, і я мушу спробувати вискочити з халепи ще до того, як вона розпочнеться, хоча я не певен, чи взагалі хочу з неї вискакувати, адже у мене стійке відчуття, що я вже зіпсував тут усе, що тільки можна зіпсувати. Наче все, чого я спромігся досягти, це підписати угоду про знищення п’яти з половиною тисяч гектарів землі, і світ має про це дізнатися, а мене навіть не цікавить майбутнє мого проекту!

— Гм, ну, насправді, — відповіла Петті, — «знищення» звучить досить жахливо.

— Дякую! Дякую, що заспокоїла!

— Я щойно читала про це статтю у «Таймс».

— Що, сьогодні?

— Так, і вони навіть написали про твого співуна — про те, як сильно йому зашкодить підривання верхівок гір.

— Нечувано! Сьогодні?

— Так, сьогодні, я ж сказала.

— От чорт! Мабуть, хтось побачив допис у газеті й негайно подзвонив журналістам, щоб витік інформації пішов далі. Він написав мені лише півгодини тому.

— Ну, як би там не було, — запевнила його Петті, — я не маю сумнівів у тому, що ти знаєш, що робиш, хоча «знесення верхівок гір» звучить досить жахливо.

Волтер схопився за голову, розуміючи, що зараз знову заплаче. Він повірити не міг, що такого болю йому завдає його власна дружина — у такий час, у такий день!

— Відколи це ти стала великою фанаткою «Таймс»? — спитав він.

— Я просто кажу, що звучить це жахливо. І судячи зі статті, ніхто навіть не заперечує того, що це і справді жахливо.

— Але ж ти насміхалася над власного матір’ю через те, що та вірить усьому, що пишуть у «Таймс»!

— Ха-ха-ха! То що, я перетворилася на власну матір? Через те, що мені не подобається знесення верхівок гір, я раптом стала Джойс?!

— Я лише хочу сказати, що тут є також інші аспекти.

— Ти вважаєш, що нам треба спалювати більше вугілля. Полегшити справу спалення більше вугілля. Незважаючи на глобальне потепління.

Він накрив долонею очі і надавив так, що йому стало боляче.

— Ти хочеш, аби я пояснив тобі причини? Цього ти хочеш?

— Коли ти не проти.

— На нас насувається катастрофа, Петті. На нас чекає повний крах.

— Ну, чесно кажучи — звичайно, не знаю, що ти там відчуваєш, — але для мене це починає обіцяти певне полегшення.

— Та я не про нас із тобою!

— Ха-ха-ха! А я і не зрозуміла, справді. Правда, я і гадки не мала, про що саме ти говориш.

— Я хотів зазначити, що якоїсь миті населення світу і споживання енергії мають різко впасти. Ми давно вже перетнули межу. Коли настане крах, з’явиться вікно можливості для екосистем, можливості відновитися, але тільки за умови, коли на той момент ще буде залишатися хоч якась природа. Тож велике питання полягає в тому, наскільки велика частка планети має бути зруйнована перед крахом. Чи використаємо ми її на повну: зрубаємо геть усі дерева, до останнього, знепліднимо геть усі океани, — а вже після цього настане крах? Чи деякі осередки дикої природи все ж таки виживуть?

— У будь-якому випадку, ми з тобою на той момент будемо вже давно мертві, — нагадала йому Петті.

— Ну, щодо мене, то я хочу, перш ніж помру, створити такий осередок. Притулок. Щось, що допоможе кільком екосистемам пройти вузьке місце. Ось цьому і присвячений весь мій проект.

— На кшталт того, — продовжувала вона, — коли б прийшов всесвітній мор, і всі б шикувалися у довжелезні черги за «Таміфлю» чи ципрофлоксацином[146], а ти хочеш, аби ми стали останніми у цій черзі. «О, друзі, вибачте, ліки щойно закінчилися!» Ми будемо милими, і люб’язними, і все зрозуміємо — а потім помремо.

— Глобальне потепління — то і справді велика загроза,— продовжував Волтер, відмовившись ковтати наживку, — але не така небезпечна, як радіоактивні відходи. Виявляється, біологічні види можуть пристосовуватися значно швидше, ніж ми раніше думали. Коли кліматичні зміни відбуваються упродовж століття, у тендітної екосистеми є шанс поборотися. Але коли вибухає реактор, все летить до біса миттєво і залишається там ще п’ять тисяч років.

— Отже, віват вугіллю. Давайте спалювати ще більше вугілля. Хай живе!

— Петті, це все дуже складно. І стає ще складнішим, коли ми починаємо дивитися на можливі варіанти. Ядерний вибух — то катастрофа, що стається миттєво. В екосистеми нуль шансів на те, щоб вижити після миттєвої катастрофи. Всі сьогодні розмовляють про енергію вітру, але вітер — не така вже й гарна штука. Ця ідіотка, Джойслін Цорн, випустила брошуру, де представлені два вибори — вочевидь, єдині два вибори. На малюнку А зображена пустеля, що виникла після знесення верхівок гір, на малюнку Б — десять вітряків на тлі недоторканого гірського пейзажу. То що ж не так із останнім малюнком? А те, що на ньому зображено лише десять вітряків. У той час як насправді їх має бути десять тисяч. Доведеться кожну верхівку гори прикрасити турбінами. Уяви себе пташкою, що мігрує і що має пролетіти крізь цей жах. А коли вкрити весь штат вітряками — як гадаєш, він і надалі залишатиметься привабливим для туристів? До того ж, аби конкурувати з вугіллям, ці вітряки мають працювати вічно. Через сто років у Нас все ще буде те саме огидне більмо на оці, яке коситиме все живе, що ще залишатиметься навколо. У той час як місце, де було проведене ЗВГ, коли правильно провести роботи з меліорації, — звичайно, до ідеалу йому залишатиметься ще далеко, але там уже зростатиме цінний зрілий ліс.

— І тобі це відомо, а газеті — ні, — підбила підсумки Петті.

— Саме так.

— І помилятися ти не можеш.

— Не щодо вугілля проти вітру чи ядерного палива.

— Ну, може, коли ти поясниш це людям саме так, як щойно пояснив мені, може, вони повірять і твоя проблема вирішиться.

— А ти повірила?

— У мене немає всіх фактів.

— Але факти є у мене, і я тобі кажу, що все так і є! Чому ти не можеш просто повірити мені? Чому не можеш заспокоїти?

— А я гадала, то робота Милого Личка. З того часу, як вона взяла на себе ці обов’язки, я вже не практикувалась. Та і вона все одно краще це робить.

Волтер закінчив розмову, доки вона не набула ще гіршого напрямку. Він вимкнув світло і приготувався йти спати, незважаючи на сяйво парковки за вікном. Темнота була єдиним доступним полегшенням відчуття болючого нещастя. Він запнув темні завіси, але світло все одно лилося до кімнати крізь щілини внизу, і тому Волтер зірвав простирадла з другого ліжка і використав їх, а ще — подушки, аби закрити якомога більше щілин. Потім натягнув пов’язку на очі і ліг, засунувши голову під подушку; але й тоді, як би він не повертав пов’язку, все одно залишався легкий натяк на фотони світла, що били його по міцно заплющених повіках, роблячи темряву не ідеальною.

Вони з дружиною любили одне одного і кожного дня завдавали одне одному болю. Все інше, все, що він робив ужитті, навіть палке бажання до Лаліти, — все було не більш як невдалою спробою вирватися з цих обставин. Вони з Петті не могли жити разом, але не могли навіть подумати про те, щоб жити окремо. Кожного разу, коли йому здавалося, що вони вже дійшли до нестерпної точки розриву, виявлялося, що вони можуть продовжувати іти далі, не пориваючи одне з одним.

Однієї грозової ночі у Вашингтоні, минулого літа, він вирішив виконати одну зі справ у довжелезному списку особистих обов’язків і зробити собі перевірку банківського рахунку онлайн — на той момент він це збирався зробити вже кілька років. Коли вони переїхали до Вашингтона, Петті почала брати все меншу й меншу участь у виконанні домогосподарських обов’язків, навіть перестала ходити за продуктами, але продовжувала сплачувати рахунки й вести сімейний бюджет. Волтер ніколи не переглядав записи у контрольній книзі, але тепер, після сорокап’ятихвилинної боротьби з програмним забезпеченням, він жахнувся, глянувши на цифри на екрані комп’ютера. Коли він побачив дивне повторення операції зняття п’ятисот баксів щомісяця, першою його думкою було те, що якийсь хакер у Нігері чи Москві краде в нього гроші. Але невже Петті могла не помітити цього?

Він пішов нагору, до її маленької кімнати, де вона весело щебетала із давньою подружкою по баскетбольній команді (вона все ще обрушувала каскади сміху й гумору на оточуючих, які не були Волтером), і дав їй зрозуміти, що не піде, доки вона не закінчить розмову.

— Це була готівка, — сказала Петті, коли чоловік продемонстрував їй роздруківку операцій з рахунком. — Я виписала собі кілька чеків, щоб отримати готівку.

— П’ять сотень на місяць? В кінці кожного місяця?

— Зазвичай саме у цей час я знімаю готівку.

— Ні, ти знімаєш дві сотні кожні два тижні. Я знаю, на що схожі твої витрати. А ось тут є ще й платня за підтверджений чек. Це що — п’ятнадцяте травня?

— Так.

— Тут написано «підтверджений чек», а не «виплата готівки».

У напрямку військово-морської обсерваторії, де жив Дік Чейні, грюкав грім, а небо набуло кольору води річки Потомак. Петті, сидячи на маленькому дивані, уперто схрестила на грудях руки.

— Гаразд! — заявила вона. — Ти мене спіймав! Джоуї мав заплатити за квартиру влітку наперед — всю суму. Він поверне гроші, коли заробить, але на той момент у нього геть не було готівки.

Вже друге літо поспіль Джоуї працював у Вашингтоні і не жив удома. Те, що він так зневажливо відмовлявся від допомоги і гостинності батьків, сильно дратувало Волтера, але ще більше він розлютився, коли довідався про особу, на яку Джоуї працював: корумпований новачок, який отримував фінансову підтримку від друзів Віна Гейвена з «Ел-бі-ай» (хоча це вже не мало для Волтера значення), який отримав неконкурентний контракт на приватизування хлібопекарської промисловості в щойно звільненому Іраку. Волтер і Джоуї сильно посварилися з цього приводу кілька тижнів тому, а саме у день незалежності, четвертого липня, коли Джоуї завітав до них на пікнік і відкрив свої плани на літо — коли вже нічого змінити було не можна. У Волтера урвався терпець, Петті побігла до своєї кімнати й зачинилась там, а Джоуї просто сидів на траві, посміхаючись своєю республіканською посмішкою. Своєю уолл-стритською посмішкою. Наче насолоджуючись виставою, яку влаштував його дурний, відсталий батько, що й досі перебував у полоні старомодних принципів; наче він краще за всіх знав, що для нього добре.

— Отже, тут є пречудова спальня, — резюмував Волтер дружині, — але для нього вона недостатньо чудова. Бо це ж не по-дорослому. Це не круто. Адже йому доведеться їздити на роботу автобусом! Із пересічними громадянами!

— Він має залишити собі житло у Вірджинії, Волтере. І він поверне нам гроші, тож заспокойся. Я знала, як ти зреагуєш, коли я в тебе спитаю, і саме тому я просто дала йому грошей, не повідомляючи тобі. Коли ти не хочеш, щоб я приймала самостійні рішення, відбери в мене чекову книжку. Забери банківську картку. І я приходитиму до тебе і благатиму дати мені грошей, коли вони мені знадобляться.

— Щомісяця! Ти відправляла йому гроші щомісяця! Цьому Містеру Незалежність!

— Я просто позичаю йому гроші, гаразд? У більшості його друзів грошей кури не клюють. Він дуже ощадливий, але коли він має зав’язати знайомства і стати у тому світі...

— У цьому міщанському світі, де повним-повно найкращих представників людства.:.

— У нього є план. У нього є план, і він хоче вразити тебе...

— Яка несподіванка!

— Це йому на одяг і соціалізацію, — пояснила Петті. — Він сам платить за навчання, сам платить за житло та їжу, і, мабуть, коли б ти зміг пробачити його за те, що він не є твоєю точною копією в усіх відношеннях, ти побачив би, що ви з ним дуже схожі. Ти абсолютно так само жив на власний кошт, коли був у його віці.

— Згоден, от тільки за чотири роки навчання в коледжі я зносив лише три пари вельветових штанів, і я не ходив до бару п’ять разів на тиждень, і я стовідсотково не отримав і цента від матері.

— Що ж, світ змінився, Волтере. І може — це просто припущення, — може, він краще за тебе розуміє, що саме треба робити, аби процвітати у цьому світі.

— Працювати на оборонне підприємство, надиратися кожного вечора з міщанами-республіканцями... Невже це і справді єдиний спосіб пробитися в житті? Єдиний доступний для нього?

— Ти не розумієш, як ці хлопці налякані. Вони весь час переживають такий стрес! Так, вони полюбляють вечірки — то й що?

Кондиціонер у старому будинку аж ніяк не справлявся з вологістю, яка тиснула на нього ззовні. Грім уже гримів безперервно і по всіх напрямках, а декоративна груша біля вікна так сильно нахилилась, наче хтось намагався злізти на неї з землі. Піт збігав струмками по всіх частинах тіла Волтера, яких не торкалась одежа.

— Дуже цікаво чути від тебе, як ти несподівано кидаєшся на захист молоді, — зазначив Волтер, — оскільки зазвичай ти...

— Я захищаю твого сина, — перервала його Петті. — Який, на той випадок, якщо ти цього не помітив, зовсім не належить до безмізких молодиків, що всюди ходять у капцях. Він значно цікавіший за...

— Повірити не можу, що ти відсилала йому гроші на випивку! Знаєш, на що це схоже? Це дуже схоже на фінансову допомогу корпораціям. Усі ці нібито незалежні компанії, які насправді ссуть цицьку федерального уряду. «Треба скоротити уряд, нам не потрібні жодні постанови, нам не потрібні податки, але, о, до речі...»

— Він не ссе цицьку! — У голосі Петті лунала ненависть.

— Я висловився метафорично.

— Ну, маю сказати, метафору ти обрав дуже цікаву.

— А я маю сказати, що обирав її дуже ретельно! Усі ці компанії, що прикидаються дорослими і такими, що працюють на вільному ринку, хоча насправді вони всього лише великі немовлята, які пожирають федеральний бюджет, у той час як усі інші вмирають від голоду. Бюджет Служби рибних ресурсів та дикої природи США скорочують рік за роком, на п’ять відсотків щорічно. Сходи подивитися на їхні периферійні відділення — вони перетворилися на привидів. Немає робітників, Немає грошей на придбання земель, немає...

— Бідолашні дорогоцінні рибки. Любі дикі тваринки.

— А мені на них не начхати!!! Невже ти не розумієш?! Невже не можеш поважати це? Коли ти не відчуваєш до цього поваги, то нащо ти взагалі зі мною живеш? Чому просто не поїдеш?

— Тому що коли я кину все, відповіді все одно не отримаю. Господи, невже ти гадаєш, що я про це не думала? Про те, щоб вивести на відкритий ринок свої вміння, досвід роботи, пречудове сорокалітнє тіло? Я насправді думаю, що те, що ти робиш для свого співуна, просто чудово...

— Лайно.

— Ну гаразд, це не моє покликання, але...

— А що є твоїм покликанням? У тебе немає жодного. Ти просто сидиш тут, і не робиш абсолютно нічого, нічого, нічого, і так кожного дня, і це мене вбиває. Якби ти справді вийшла у світ, і знайшла собі роботу, і стала заробляти реальні гроші, чи робити добро іншим людям, замість того щоб сидіти у себе в кімнаті та жаліти себе, — ти б не відчувала себе такою нікчемою, ось що я тобі кажу.

— Добре, але ж, милий, ніхто не бажає платити мені сто вісімдесят тисяч доларів на рік заради спасіння співунів. Це прекрасна робота, коли ти примудришся її отримати. Але я її отримати не можу. Ти хочеш, щоб я робила капучино та еспресо? Ти справді гадаєш, що вісім годин роботи в кафетерії дадуть мені відчуття того, що я чогось варта?

— Може! Якби ти хоча б спробувала! Але за все своє життя ти навіть жодного разу не спробувала!

— О, нарешті ти це сказав! Нарешті розмова пішла про щось конкретне!

— Мені просто не слід було дозволяти тобі сидіти вдома. Яка помилка! Не знаю, чому твої батьки ніколи не примушували знайти собі роботу, але...

— У мене була робота! Була! Чорт забирай, Волтере! — Вона спробувала вдарити чоловіка ногою і лише випадково не влучила йому в коліно. — Я ціле жахливе літо працювала на батька. А потім ти побачив мене в універі, тож ти маєш знати: я вмію працювати. Я пропрацювала там повні два роки. Навіть коли я була на восьмому місяці вагітності, я все одно ходила туди.

— Ти зависала там із Тредвелом, пила каву й дивилась телевізор. Це не робота, Петті. Це послуга від людей, які тебе люблять. Спочатку ти працювала на тата, а потім — на друзів.

— А як щодо шістнадцяти годин на день протягом двадцяти років? Без платні? Це не рахується? Чи це також було «послугою»? А виховання твоїх дітей? Робота по дому — твоєму дому?

— Але ж ти цього хотіла.

— А ти — ні?

— Для тебе. Я хотів цього для тебе.

— Лайно, лайно, лайно! Вони тобі теж були потрібні. Ти ж увесь час конкурував із Річардом, тільки не кажи, що такого не було. Єдина причина, з якої ти зараз забув про це, полягає в тому, що ти не переміг. Більше не можеш перемогти!

— Перемога тут ні до чого.

— Брехун! Ти так само хочеш бути кращим за інших, як і я, ти просто не хочеш зізнатися. Ось чому ти не хочеш дати мені спокій. Ось чому я маю знайти цю благословенну роботу. Бо я роблю з тебе лузера!

— Я цього більше не слухатиму. Я наче потрапив до паралельної реальності.

— Та як хочеш: не слухай, але я все одно залишатимусь у твоїй команді. І, віриш ти мені чи ні, я все одно хочу, аби ти виграв. Причина, з якої я допомагаю Джоуї, полягає в тому, що він також член нашої команди, і я допомагатиму і тобі теж. Я вийду завтра з дому, заради тебе...

— Не заради мене.

— Так, саме заради тебе! Невже до тебе не доходить? У мене немає ніякої «ради». Я ні у що не вірю. У мене немає віри ні до чого. Все, що в мене є, — це команда. Тож заради тебе я знайду собі якусь роботу, і тоді ти нарешті даси мені бісів спокій, і я відсилатиму Джоуї хоч усю свою зарплату. Більше ти не бачитимеш мене так часто — а це означає, що ти більше не відчуватимеш до мене такої огиди.

— Нічого такого я не відчуваю.

— Ну, то вже лежить за межами мого розуміння.

— І ти не повинна шукати собі роботу, коли тобі цього не хочеться.

— Та ні, повинна! Все ж дуже просто! Завдяки твоїм поясненням тепер я це розумію!

— Ні. Ти не зобов’язана нічого робити. Просто будь знову моєю Петті. Просто повернися до мене.

Тоді вона заплакала, несподівано і гірко, і він ліг до неї в ліжко. Скандали стали їхньою прелюдією до сексу, майже єдиним способом ним займатися.

Поки періщив дощ і спалахували небеса, Волтер намагався наповнити Петті самоповагою і бажанням, намагався донести до неї, як йому необхідно, аби вона стала людиною, яку він міг би оточити піклуванням. Це ніколи не спрацьовувало до кінця, але, коли вони закінчували, наставав проміжок часу у кілька хвилин, коли вони лежали й тримали одне одного у тихій величі довгого шлюбу, забували про себе у спільному сумі й прощенні за все, що вони завдали одне одному, і відпочивали.

Наступного ж ранку Петті пішла шукати собі роботу. Вона повернулася менш ніж за дві години і прослизнула в офіс Волтера, у багатовіконну «консерваторію» в особняку, щоб заявити: місцева «Республіка здоров’я» найняла її на посаду працівника реєстратури.

— Не чув про таку компанію, — сухо заявив Волтер.

— Що? Чому? — здивувалася Петті. — Це ж буквально єдине місце у всьому Джорджтауні, від якого я не ніяковію і мене не нудить. І в них було відкриття! Мені дуже пощастило.

— Посада працівника реєстратури спортзалу не здається мені відповідною, коли зважити на твої таланти.

— Відповідною для кого?

— Для людей, які можуть тебе побачити.

— І що то за люди?

— Не знаю. Це можуть виявитися ті самі люди, в яких я намагаюсь дістати грошей, чи законодавчу підтримку, чи правову допомогу.

— О Боже. Ти себе взагалі чуєш? Ти чув, що ти щойно сказав?

— Слухай, я намагаюся бути з тобою чесним. Не карай мене за чесність.

— Я караю тебе за зміст твоїх слів, Волтере, а не за чесність. Я серйозно!

«Не відповідною»! Круто!

— Я маю на увазі, що ти занадто розумна для роботи на побігеньках.

— Ні, ти маєш на увазі, що я застара для цього. Ти б ані слова не сказав, коли б це Джесіка вирішила попрацювати там влітку.

— Взагалі, я був би розчарований, коли б вона більше нічого влітку не робила.

— Господи, ну тоді я просто не зможу перемогти. Будь-яка робота краще, ніж жодної; ні, стривай: робота, яка тобі справді подобається і для якої вистачить твоєї кваліфікації, гірша, ніж жодної.

— Гаразд. Думай, що хочеш. Мені байдуже.

— Красно тобі за це дякую!

Я просто думаю, що ти продаєш себе за чверть Ціни.

— Ну, може, це ненадовго, — припустила Петті. — Може, я отримаю ліцензію ріелтора, як і кожна інша безробітна дружина в цьому місті, і почну продавати жалюгідні, крихітні таунхаузи з кривими підлогами за два мільйони доларів кожен. «Саме у цій ванній у 1962 році Х’юберт Хамфрі[147] проводив великі дефекації, внаслідок чого, аби відзначити історичну значущість такої події, будинок було внесено до Національного регістру історичних місць США; це пояснює, чому теперішні власники додали до номінальної вартості будинку сто тисяч доларів. За вікном кухні також росте маленька, але доволі симпатична азалія». Я можу почати носити рожеві й зелені речі та шикарний плащ від «Берберрі». З перших великих комісійних я куплю собі позашляховик «Лексус». Це буде значно більш відповідне.

— Я ж сказав: гаразд.

— Дякую тобі, любий! Дякую за те, що дозволив обрати ту роботу, яка мені подобається!

Волтер дивився, як вона виходить за двері і зупиняється біля стола Лаліти.

— Привіт, Лаліто, — сказала Петті. — Я щойно знайшла роботу. Працюватиму в своєму спортзалі.

— Це добре, — кивнула Лаліта. — Тобі там подобається?

— Так, але Волтер вважає це недоречним. А ти як гадаєш?

— Гадаю, будь-яка чесна праця може дати людині відчуття власної гідності.

— Петті! — гукнув її Волтер. — Я ж сказав: гаразд.

— От бачиш, тепер він змінив думку, — повідомила вона Лаліті. — А раніше він казав, що це невідповідно.

— Так, я чула.

— Точно, ха-ха-ха, гадаю, що так. Але дуже важливо прикидатися, наче не чула, чи не так?

— Коли не хочете, щоб вас підслуховували, треба зачиняти двері, — холодно нагадала їй Лаліта.

— Ми всі маємо дуже старанно працювати над удаванням.

Робота реєстратора в спортзалі «Республіка здоров’я» вплинула на Петті саме так, як Волтер і сподівався. Саме так — але, на жаль, навіть більше того. Депресія її, схоже, миттєво зникла, але це лише свідчило про те, яким оманливим може бути слово «депресія», бо Волтер не сумнівався: старі невдоволення, і гнів, і відчай залишились на місці, їх лише трохи прикрило яскраве й блискуче нове життя. Ранок вона проводила у себе в кімнаті, працювала у спортзалі в другу зміну і потрапляла додому лише після десятої вечора. Вона почала читати журнали про красу й фітнес і стала зловживати макіяжем очей. Тренувальні штани й старі джинси, які вона носила у Вашингтоні, схожі на той просторий одяг, у якому коротають дні пацієнти психіатричних клінік, змінилися на обтягуючі джинси, які коштували грошей.

— Пречудово виглядаєш, — одного вечора сказав їй Волтер, намагаючись бути люб’язним.

— Ну, тепер, коли я отримую прибуток, — заявила його дружина, — я маю його кудись витрачати, чи не так?

— Ти завжди можеш робити благодійні внески до «Фонду блакитного співуна», а не купувати собі одяг, — запропонував Волтер.

— Ха-ха-ха!

— Нам дуже потрібні гроші.

— Я розважаюсь, Волтере. Трохи, зовсім трошки розважаюсь.

Але вона не справляла враження людини, яка отримує від цього задоволення. Вона справляла враження людини, яка хоче завдати болю чоловікові, чи зробити йому на зло, чи щось йому довести. Волтер і сам почав ходити до «Республіки здоров’я», користуючись картками на безкоштовне тренування, які йому давала дружина, і його дуже занепокоїло те, як занадто дружньо вона поводиться з усіма, чиї картки сканує. Вона була одягнена в футболку з коротким рукавом і провокаційним написом: «Штовхай, пітній, підіймай», яка підкреслювала красу її міцних плечей. В очах у неї з’явився нездоровий блиск, а її сміх, який завжди приголомшував Волтера, звучав фальшиво і зловісно, коли він чув його луну в себе за спиною, у фойє клубу. Вона дарувала сміх геть усім, без жодного сенсу чи вибору, кожному членові клубу, який заходив у двері на Вісконсін-авеню. А одного дня він помітив на столі Петті брошуру з рекламою збільшення грудей.

— Господи! — охнув він, коли пролистав брошуру. — Яке неподобство!

— Взагалі, це медична брошура.

— Петті, це брошура для психічнохворих. Вона наче порадник для тих, хто хоче ще більше з’їхати з глузду.

— Вибач, але я просто подумала, що це може бути здорово, провести короткий залишок відносної молодості, маючи щось схоже на справжні груди. Подивитись, що воно таке.

— У тебе і так є груди. Я обожнюю твої груди.

— Ну, це дуже мило, любий, але насправді рішення приймати не тобі, бо тіло не твоє. Воно моє. Ти ж сам це завжди казав, чи не так? Це ж ти фемініст у нашій родині!

— Навіщо тобі це? Не розумію, що ти робиш із собою.

— Ну, може, тобі варто просто змиритися, коли тобі це не подобається. Не думав над цим? Така позиція вирішила б проблему — просто миттєво вирішила б.

— Ну, цього все одно ніколи не трапиться, отже...

— Я знаю, що цього ніколи не трапиться!

— Ой-ой-ой!

— Тож я спокійно можу придбати нові цицьки, щоб скрасити собі старість, а також — щоб у мене була мета, варта того, аби зберігати грошенята, ось що я тобі скажу. Я ж не маю на увазі нічого гротескно-величезного. Тобі вони навіть можуть сподобатися. Ти про це не думав?

Волтера лякала тривала отруйність, яку вони створювали сварками. Він відчував, як вона вливається в їхній шлюб, наче басейни для вугільного шламу в долинах Аппалачів. Там, де знаходили по-справжньому серйозні поклади вугілля, як наприклад в окрузі Вайомінг, вугільні компанії будували переробні заводи просто поруч із шахтами і використовували воду з найближчого струмка, аби очистити вугілля. Потім забруднену воду накопичували у великих ставках отруйного шламу, і Волтер почав так хвилюватися, що просто посеред його чудового Парку співуна знаходитимуться ставки зі шламом, що дав завдання Лаліті показати йому, як навчитися сприймати таку ситуацію спокійно. Завдання виявилося геть не легким, бо не можна не брати до уваги той факт, що під час видобутку вугілля нагору також підіймаються отруйні хімікати, такі як миш’як і кадмій, що були щасливо поховані протягом мільйонів років. Можна було б спробувати повернути отруту назад, у порожні підземні штреки, але вони могли просочитися у рівень ґрунтових вод і потрапити до питної води. Взагалі, тут, так само як і під час сімейних сварок, нагору підіймалося все лайно, що лежало собі у глибині: коли певні слова сказані, як їх можна забути? Лаліті вдалося провести дослідження, результати якого запевнили Волтера, що коли шлам обережно ізолювати і правильно зберігати, він поступово висихатиме, і з часом його можна буде засипати щебінкою і ґрунтом і поводитися так, наче ніякого шламу тут і не було ніколи. Ця розповідь стала благою вістю басейнів шламу, і Волтер мав твердий намір розповсюдити її по всій Західній Вірджинії. Він вірив у неї так само, як вірив в екологічні опорні пункти й меліорацію, засновану на науці, — бо мав вірити, через Петті. Але зараз, коли він лежав і не міг заснути на твердих матрацах «Дейз інн», укритий кусючим простирадлом «Дейз інн», він замислився, чи є взагалі правда у такій благій вісті...

Напевно, у якусь мить він задрімав, бо коли задзвонив будильник (а саме о третій сорок), його жорстоко висмикнуло із забуття. Перед ним лежали чергові вісімнадцять годин жаху та гніву. Рівно о четвертій у двері його номера постукала Лаліта, вдягнена у джинси та спортивні туфлі; вигляд у неї був досить-таки свіжий.

— Жахливо почуваюся! — зізналась вона. — А ти?

— Теж жахливо. Але по тобі цього, принаймні, не скажеш.

Вночі дощ ущух, змінившись густим туманом, що пах півднем, але від туману вони були не менш мокрі, ніж від дощу. За сніданком, у кафе для далекобійників через дорогу, Волтер розповів Лаліті про е-мейл від Дена Кейпервіла з газети «Таймс».

— Хочеш поїхати додому зараз? — спитала його помічниця. — Хочеш скликати прес-конференцію завтра?

— Але я повідомив Кейпервілу, що скликаю її у понеділок.

— Можеш сказати йому, що переніс її. Просто не думай про це, інакше ти зіпсуєш нам обом вихідні.

Але Волтер був такий виснажений, що навіть подумати не міг про те, щоб скликати прес-конференцію наступного ж ранку. Він просто сидів, мовчав і страждав, а Лаліта, якій вистачило мужності зробити те, на що у нього напередодні духу не вистачило, читала статтю «Таймс» зі свого «Блекберрі».

— Тут лише дванадцять абзаців, — зазначила вона. — Не так уже й погано.

— Гадаю, саме через це всі інші її не помітили, і мені довелося дізнаватися про неї від дружини.

— Отже, ви вчора розмовляли.

Схоже, Лаліта на щось натякала, але він занадто втомився, аби дізнаватися, на що саме.

— Я би просто хотів знати, хто злив інформацію, — зітхнув він. — І скільки.

— Мабуть, то твоя дружина зробила.

— Точно. — Він розсміявся, а потім помітив важкий погляд Лаліти. — Вона б нізащо так не вчинила. Хоча б тому, що їй байдуже.

— Гм. — Лаліта відкусила шматочок млинця й оглянула залу таким самим важким, похмурим поглядом. Звичайно, у неї були серйозні причини злитися сьогодні на Петті, та й на Волтера. Відчувати себе забракованою та самотньою. Але у ці секунди вона уперше за весь час повелася з ним прохолодно; жахливе відчуття. Одна річ, яку Волтер ніколи не розумів стосовно чоловіків у такому ж становищі, у якому опинився він, — і яке описувалось у стількох книжках, стількох фільмах, — тепер трохи прояснилася для нього: не можна отримувати повну, віддану любов і сподіватися, що тобі не доведеться платити за це. Коли ти поводитимешся просто люб’язно, це не враховується.

— Я просто хочу, аби зустріч на вихідних відбулася, — пояснив він. — Коли в мене буде два дні на тему перенаселення, то в понеділок я готовий вступити в бій.

Лаліта доїла млинці, так більше нічого й не промовивши. Волтер також примусив себе проковтнути сніданок, і вони вийшли на вулицю, у похмурий ранок, трохи забруднений світлом. Сівши в машину, дівчина врегулювала сидіння та дзеркала, які він пересунув минулого вечора. Коли вона нахилилась, аби пристебнути ремінь безпеки, він незграбно поклав руку їй на шию і притягнув до себе, так що їхні серйозні погляди зустрілися в увімкненому світлі уздовж дороги.

— Я і п’яти хвилин без твоєї підтримки не зможу, — зізнався Волтер. — І п’яти хвилин. Ти це розумієш?

Подумавши хвилину, вона кивнула. Потім, випустивши з рук ремінь, доклала долоні Волтерові на плечі, поважно поцілувала його і трохи відсторонилась, аби перевірити ефект. У нього виникло таке відчуття, ніби він зробив усе, що міг, і тепер не мав сил рухатися далі на самоті. Він просто чекав, а вона, зосереджено насупивши брови, наче дитина, зняла з нього окуляри, поклала їх на «торпеду», обійняла його обличчя долонями і торкнулася своїм носиком його. Він миттєво стривожився, бо з такої відстані її обличчя дивним чином нагадувало йому обличчя Петті; але все, що він мав зробити, це заплющити очі й поцілувати її, — і вона миттєво перетворилася на стовідсоткову Лаліту: піддатливі губи, солодкий, мов персик, ротик, тепла від припливу крові голова під шовковим волоссям. Він боровся з переконанням, що цілуватися з такою молодою дівчиною — то недобре. У нього склалося враження, ніби він тримає юність Лаліти в своїх руках, наче кришталеву вазу, і зітхнув із полегшенням, коли вона знову відсторонилася, аби кинути На нього погляд яскравих, сяючих очей. Волтер здогадався, що від нього чекають певних слів, але не міг припинити дивитися на Лаліту, і вона, схоже, сприйняла це як пропозицію перелізти через ручник і незграбно осідлати його, так щоб він міг повністю огорнути її обіймами. Агресивність, із якою вона потім почала його цілувати, її жадібна пристрасть потішили Волтера, він відчув, що в нього земля вислизає з-під ніг. Він опинився у вільному падінні, і все, у що він вірив, поступово віддалялося, занурюючись у темряву, і він заплакав.

— Що трапилося? — спитала Лаліта.

— Для мене це занадто швидко.

— Гаразд, я пригальмую, — відповіла вона, висушуючи його сльози поцілунками, витираючи їх шовковими пальцями. — Волтере, тобі сумно?

— Ні, люба, навпаки.

— Тоді дозволь мені кохати тебе.

— Гаразд. Дозволяю.

— Справді-справді?

— Так, — відповів Волтер, не припиняючи плакати. — Але нам уже, напевно, час їхати.

— Ще хвилиночку.

Вона торкнулась язиком його губ, і він розкрив їх, аби впустити її. Рот Лаліти викликав у нього набагато більше бажання, ніж усе тіло Петті. Плечі її, коли він стиснув їх крізь нейлонову оболонку, складалися лише з кісток і ніжного жиру, без жодних м’язів — втілення палкої гнучкості. Вона випростала спину й натиснула на Волтера, вдавила стегна йому в груди, а він до цього був не готовий. Він уже наздоганяв її, але ще не наздогнав. Минулого вечора він чинив опір не просто через якісь табу чи принципи, і сльози його були не лише проявом радості.

Відчувши це, Лаліта відсторонилася від нього і стала вивчати його обличчя. Реагуючи на побачене (чим би воно не було), дівчина повернулася до свого сидіння і почала роздивлятися Волтера з більшої відстані. Тепер, коли він відштовхнув її, йому дуже захотілося повернути її, але він неясно пригадував (з розповідей, які він читав і чув про чоловіків в аналогічній ситуації), що саме це в їхній поведінці вважалося жахливим: жінки називають таке поводження «водити за ніс». Деякий час він просто сидів у незмінному пурпурному відтінку вуличного світла, слухаючи, як по шосе ідуть вантажівки.

— Вибач, — нарешті сказав Волтер. — Я все ще намагаюся зрозуміти, як мені жити далі.

— Нічого. Я тебе поки що не кваплю.

Він кивнув, але про себе відзначив слова «поки що».

— Можна мені щось спитати?

— Можеш поставити мені хоч мільйон питань.

— Ну, зараз у мене лише одне. Як ти гадаєш: ти можеш покохати мене?

Волтер посміхнувся.

— Так, гадаю, це цілком можливо.

— Тоді більше питань немає. — І вона завела двигун.

Десь понад туманом небо почало набувати блакитного кольору. Лаліта їхала з Беклі польовими дорогами на швидкості, що набагато перевищувала дозволену, а Волтер радів, що може просто сидіти й дивитися у вікно і не роздумувати над тим, що таке із ним відбувається, а просто насолоджуватися вільним падінням. З доріг, якими вони подорожували, було дуже важко зрозуміти, що Аппалачський ліс належить до таких, що мають найбільше розмаїття екосистем помірного клімату, служить домом для різноманітних видів дерев, орхідей і безхребетних мешканців річок та озер, щедрості яких могли лише заздрити високогірні долини та піщані узбережжя. Місцева земля підвела себе, бо шишкуватою топографією і багатством корисних копалин зводила нанівець егалітаризм джефферсонівських йоменів-фермерів, і стимулювала концентрацію прав на поверхневі й мінеральні ресурси в руках багатіїв з інших штатів, і прирікала бідолашних місцевих і ввезених робітників на життя на межі: лише лісозаготівля, робота на шахтах, зведення кінців з кінцями в до-, а пізніше і постіндустріальному суспільстві, на шматочках землі, що залишилась, які вони, охоплені такою ж жагою до спарювання, як зараз — Лаліта й Волтер, щільно населили поколіннями занадто великих сімей. Західна Вірджинія стала банановою республікою в межах США, її Конго, її Гаяною, її Гондурасом. Дороги влітку ставали доволі мальовничими, але зараз, коли з дерев пооблітало листя, було видно всі горбкуваті, вкриті камінням пасовища; веретеноподібні навіси молодого другого ярусу; видовбані схили пагорбів і річки, що зазнали біди через риття шахт; похилені комори й будинки, що ніколи не знали фарби; дома на колесах, по самі вісі занурені в пластикове й металеве сміття; розриті ґрунтові дороги, що ведуть в нікуди.

Коли більше зануритись у цей район, то картина стає менш похмурою. Віддаленість принесла полегшення — відсутність людей; а відсутність людей означає більшу присутність усього іншого. Лаліта розлючено крутонула кермо, аби не переїхати куріпку, цього працівника реєстратури, пташиного посла доброї волі, що закликав оцінити більш дужі зарості лісу, менш пориті шахтами пагорби і чистіші струмки округу Вайомінг. Навіть погода покращувалася заради них.

— Я хочу тебе, — раптом заявив Волтер.

Лаліта похитала головою.

— Більше нічого не кажи, гаразд? У нас купа роботи. Давай просто виконаємо її, а потім уже подивимось.

Волтеру дуже кортіло примусити її зупинити машину біля якогось скромного місця для пікніка вздовж струмка Чорна Перлина (головною притокою якого був струмок Дев’ять миль), але він вирішив, що дуже безвідповідально знову торкатися її до того, як буде впевнений, що готовий для цього. Затримку не так уже й складно терпіти, коли ти впевнений у винагороді. А краса тутешніх земель, солодка, наповнена спорами вологість весняного повітря надавали йому впевненості.

Вже минула шоста година ранку, коли вони нарешті дісталися спуску в Лощину Форстера. Волтер очікував, що на дорозі «Дев’ять миль» зустрінеться з потоком важких вантажівок і землерийних машин, але на очі йому не попалося жодної автівки. Все, що вони побачили, — лише глибокі колії від машин і тракторів та багнюка. Там, де на дорогу наступав ліс, на землі лежали нещодавно зламані гілки; вони також звішувалися з дерев, що нахилилися над дорогою.

— Схоже, хтось дуже поспішав, — зазначив Волтер.

Лаліта піддавала газу уривками, мотаючи машину з боку в бік у багнюці, змінюючи напрям у небезпечній близькості від краю дороги, уникаючи зіткнення з великими гілками на своєму шляху.

— Я вже починаю думати: чи не приїхали вони вчора? — спитав Волтер. — Може, вони чогось не зрозуміли та привезли все обладнання ще вчора, аби почати сьогодні зрання.

— У них було на це право починаючи з полудня.

— Але вони нам цього не повідомляли. Вони сказали, що почнуть сьогодні, о шостій ранку.

— Так, але чого чекати від вугільних компаній, Волтере?

Вони опинилися перед найвужчим місцем дороги і побачили, що її грубо вирівняли бульдозером, дерева зрізали мотопилкою, а їхні стовбури поскидали в яр. Лаліта вижала зчеплення, і вони затряслись по відрізку шляху, що складався з багнюки, каміння й пнів і був вирівняний нашвидкуруч. «Яке щастя, що машина орендована!» — зазначила вона, енергійно натискаючи на педаль акселератора, аби виїхати на більш вдало розчищений відрізок дороги.

Через дві милі, на межі з власністю, що зараз належала фонду, дорогу перегородили пара легкових автомобілів, поставлених просто перед воротами із сітки-рабіци, які встановлювали робочі в помаранчевих жилетах. Волтер помітив, як Джойслін Цорн разом із кількома послідовницями радяться з підрядчиком у касці та планшетом у руці. В іншому, не так уже й відмінному, світі Волтер міг би подружитися з Джойслін Цорн. Вона нагадувала Єву, зображену на знаменитому запрестольному[148] образі Ван Ейка; вона мала бліду шкіру й тьмяні очі, а висока лінія волосся взагалі надавала їй схожості з макроцефалом. Але також вона відрізнялася прегарною холоднокровністю, що викликала занепокоєння в оточуючих, витриманістю з тонким відтінком іронічності й взагалі належала до того типу гострої приправи, яка йому зазвичай подобалась. Вона пройшла по дорозі назустріч йому та Лаліті, коли вони вийшли з машини просто у багнюку.

— Доброго ранку, Волтере, — привіталася вона. — Можеш пояснити, що тут відбувається?

— Схоже на покращення стану дороги, — нещиро відповів той.[148]

— У струмку плаває забагато бруду. На півдорозі до Чорної Перлини він стає геть каламутним. Щось я небагато бачу тут заходів із запобігання ерозії. Чесно кажучи, скоріше ніяких.

— Ми їм про це скажемо.

— Я запросила сюди представника Департаменту навколишнього середовища, нехай подивиться. Гадаю, він тут з’явиться близько червня. Чи ви і від них відкупилися?

Незважаючи на бурі плями на бампері задньої машини, Волтер зміг розібрати напис: «Зроблено Нардоне».

— Давай трохи охолонемо, Джойслін, — запропонував Волтер. — Може, зробимо крок назад і подивимося на загальну картину?

— Ні, — відрубала вона; — Мене це не цікавить. Мене цікавить бруд у струмку. Також мене цікавить, що саме відбувається по той бік загорожі.

— Відбувається там ось що: ми віддаємо двадцять шість тисяч гектарів лісової місцевості під заповідник — навічно. Ми забезпечуємо цілісний ареал для цілих двох тисяч пар блакитного співуна.

Цорн опустила тьмяні очі на брудну землю.

— Так. Зрозуміло, що вас так цікавить. Гарненькі пташки.

— Давайте всі разом кудись підемо, — бадьоро запропонувала Лаліта, — сядемо й поговоримо про цілісну картину. Ви ж розумієте, що ми на вашому боці.

— Ні,— заперечила Цорн. — Я залишусь тут на деякий час. Я просила друга з «Ґазетт» приїхати сюди і подивитися на все це.

— А з «Нью-Йорк таймс» ви також розмовляли? — несподівано для самого себе спитав її Волтер.

— Так. До речі, ситуація їх дуже зацікавила. ЗВГ сьогодні діє, наче магічна формула. Ви ж саме це тут робите, чи не так?

— У понеділок ми даємо прес-конференцію, — повідомив їй Волтер. — І там я відкрию всі карти. Гадаю, коли ви почуєте деталі, ти будеш просто у захваті. Коли хочеш теж взяти участь, можемо придбати тобі квиток на літак. Я був би радий, коли б ти приїхала. Ми з тобою навіть могли б влаштувати невеличку публічну дискусію, коли ти хочеш озвучити свої занепокоєння.

— У Вашингтоні?

— Так.

— Як і завжди.

— Там розташований наш офіс.

— Звісно. Там розташовані всі офіси.

— Джойслін, у нас тут двадцять тисяч гектарів, яких ніхто й ніколи не торкатиметься — у жодному варіанті. Решта приєднається до них через кілька років. Гадаю, ми прийняли кілька дуже гарних рішень.

— Боюсь, тут наші думки не збігаються.

— Добре подумай над моєю пропозицією приєднатися до прес-конференції в понеділок. І нехай твій друг із «Ґазетт» подзвонить мені сьогодні, — і Волтер вручив Цорн візитівку, яку дістав із гаманця. — Передай, що ми із радістю відвеземо і його у Вашингтон, коли наша прес-конференція його зацікавила.

Десь із пагорбів долетів гуркіт грому, дуже схожий на звук вибуху неподалік від Лощини Форстера. Цорн поклала візитівку до кишені дощовика.

— До речі, — раптом сказала вона, — я дзвонила Койлу Матісу. І мені вже відомо, що саме ви тут робите.

— Койлу Матісу закон забороняє розмовляти на цю тему, — повідомив їй Волтер. — Однак я із радістю сяду з тобою за стіл і обговорю це питання.

— Той факт, що зараз він живе у новенькому домі з шістьма кімнатами на власному ранчо у Вітменсвіллі, промовисто говорить сам за себе.

— Дім дуже гарний, чи не так? — приєдналась до бесіди Лаліта. — Набагато, набагато кращий за той, де Койл жив раніше.

— Можете відвідати його і побачите, чи він згодний із вашою думкою з цього приводу.

— Як би там не було, — знову заговорив Волтер, — ви маєте прибрати машини з дороги, щоб ми могли проїхати.

— Гм, — тільки й промовила Цорн. — Гадаю, ти міг би подзвонити комусь і попросити прибрати нас звідси буксиром, коли б тут був стільниковий зв’язок. Але його тут немає.

— Джойслін, та годі тобі. — Гнів Волтера вже переходив заслони, які він звів. — Може, хоч у цьому питанні поводитимемось, як дорослі люди? Визнай уже: в цілому, ми на одному боці, хоча й сперечаємось стосовно методів роботи.

— Вибач, не можу. Мій метод — блокувати дорогу.

Побоюючись, що не витримає, коли продовжуватиме розмову, Волтер пішов на пагорб, примусивши Лаліту бігти за ним. Марне витрачання часу — весь ранок, схоже, пішов коту під хвіст. Прораб у касці, на вигляд не старший за Джесіку, з дивовижною чемністю пояснював жінкам, чому вони мають прибрати машини з дороги.

— У тебе є радіо? — несподівано Спитав його Волтер.

— Вибачте, а ви хто такий?

— Я — директор «Фонду блакитного співуна». Ми мали приїхати о шостій ранку.

— Так точно, сер. Боюсь, коли ці пані відмовляться прибрати автівки, у нас виникнуть проблеми.

— Ну, то як ви дивитесь на те, щоб дати радіограму і попросити забрати нас звідси?

— На жаль, це неможливо. Ці чортові лощини — одна мертва зона.

— Ясно. — Волтер глибоко вдихнув. Раптом він побачив, що неподалік від воріт припарковано пікап. — Може, тоді ви вивезете нас на пікапі?

— Боюсь, мені не дозволять залишати зону воріт.

— Ну то позичте нам його.

— Це також неможливо, сер. Нам не дають на них страховку на місці розробки. Але коли ці пані хоч на секунду посунуться, ви зможете продовжити свою поїздку на власній машині.

Волтер повернувся до жінок (усім їм було вже за шістдесят) і вичавив із себе прохальну усмішку.

— Будь ласка! — сказав він. — Ми не маємо жодного відношення до вугільної компанії. Ми друзі природи.

— Подружися з моєю дупою! — грубо відповіла найстарша.

— Годі вже, будьмо серйозними, — примирливо промовила Лаліта. — Всі тільки виграють, коли ви пропустите нас. Ми тут для того, аби спостерігати за роботою і гарантувати її належне виконання. Ми дуже сильно вас підтримуємо і поділяємо ваше занепокоєння станом навколишнього середовища. Насправді, якби одна чи дві з вас поїхали зі мною...

— Боюсь, дозволу на це немає, — перервав її прораб.

— До біса дозволи! — гримнув Волтер. — Нам неодмінно треба проїхати! Я — власник цієї чортової землі! Розумієте? Мені належить геть усе, що ви тут бачите.

— І як вам це подобається? — спитала його найстарша жінка. — Тепер ви не в захваті, чи не так? Коли опинилися на іншому боці огорожі.

— Ви маєте всі права, аби зайти туди, сер, — нагадав йому прораб. — Хоча іти далеченько. Гадаю, раніше ніж за дві години не доберетесь — дуже тут багнюки багато.

— Просто позичте мені вантажівку, гаразд? Я вам усе відшкодую, чи ви можете заявити, що я викрав автівку, чи будь-що. Просто позичте мені бісів пікап.

Волтер відчув, що Лаліта поклала руку йому на плече.

— Волтере, ходімо, посидимо трохи в машині. — Вона повернулася до жінок. — Ми цілком на вашому боці, і ми дуже цінуємо те, що ви прийшли сюди, аби відверто висловити занепокоєння майбутнім цього чудового лісу, адже наша мета — зберегти його.

— Бач, як цікаво ти все завернула! — відповіла найстарша з жінок.

Коли Лаліта вела Волтера назад, до орендованої машини, вони почули, як по дорозі за їхньою автівкою загуркотіли вантажівки з обладнанням. Гуркіт змінився ревом, і, нарешті, перед очима в них з’явилися два величезні, шириною з дорогу, тягачі з обліпленими багнюкою тракторами. Водій першого залишив двигун випльовувати клуби диму, а сам зістрибнув на дорогу, аби перемовитися словом з Волтером.

— Сер, вам доведеться посунути свою автівку вперед, туди, де ми зможемо розминутися.

— А що, вам здається, я можу це зробити? — агресивно спитав той: — Що, саме так вам і здається?

— Не знаю, сер. Але давати задній хід ми не можемо. Десь із милю назад ми ледь не перевернулися.

Перш ніж Волтер розлютився ще більше, Лаліта взяла його за руки й завзято подивилась йому просто в очі.

— Ти повинен дати мені можливість усе тут розрулити. Ти занадто засмучений.

— І в мене є на це поважні причини!

— Волтере, йди в машину. Негайно.

І він зробив так, як йому було наказано. Він просидів там більше години, граючись із «Блекберрі», який не ловив сигналу, і слухав, як марно витрачається викопне пальне в тягачі, що стояв на місці позаду нього. Коли водій, нарешті, вирішив вимкнути двигун, Волтер почув удалині цілий хор двигунів: там застрягли ще чотири чи п’ять великих вантажівок і землерийних машин. Хтось має викликати поліцію штату, аби ті розібралися з Цорн та її активістками. Просто неймовірно: він стирчить у лісі округу Вайомінг, потрапивши у затор! Лаліта бігала взад-вперед по дорозі, дискутуючи з різними сторонами суперечки, роблячи все можливе, аби сприяти розповсюдженню доброї волі. Аби згаяти час, Волтер почав подумки перераховувати зміни в світі, що трапилися за ті кілька годин, які минули з моменту його пробудження в готелі «Дейз інн». Чистий приріст населення: 60 000. Приріст території Америки: 400 га. Кількість птахів, убитих домашніми й дикими кішками у Сполучених Штатах: 500 000. Кількість барелів нафти, спалених у світі: 12 000 000. Кількість метричних тонн двоокису вуглецю, викинутих в атмосферу: 11 000 000. Кількість акул, убитих заради їхніх плавців і залишених плавати у воді мертвими: 150 000... Цифри, які він уточнив, коли годинна стрілка зробила ще одне коло, викликали в нього відчуття дивного, злобного задоволення. Трапляються такі погані дні, що виправдати їх може лише ще більше погіршення, падіння у справжню оргію поганого.

Вже була майже дев’ята година ранку, коли до нього повернулася Лаліта. Вона повідомила, що один водій знайшов місце у двохстах ярдах позаду, де легковий автомобіль міг би здати убік і пропустити вантажівки. Водій найостаннішої машини має здавати заднім ходом аж до шосе і викликати поліцію.

— Хочеш спробувати дістатися до Лощини Форстера пішки? — спитав її Волтер.

— Ні, — сказала Лаліта. — Я хочу, аби ми негайно поїхали. У Джойслін є фотоапарат. Нам у жодному разі не можна дозволити їй сфотографувати нас поблизу поліцейської акції.

Наступні півгодини були віддані торохнечі механізмів, вереску гальм, чорним клубам диму від роботи дизеля, а сорок п’ять хвилин після цього їм довелося дихати вихлопними газами задньої вантажівки, яка дюйм за дюймом, заднім ходом просувалася долиною. Коли вони, нарешті, досягли шосе й опинилися на свободі широкої, відкритої дороги, Лаліта повела автівку назад до Беклі на шаленій швидкості, а долаючи найкоротший прямий відрізок, вона притисла педаль газу до підлоги, через що на повороті залишилися чорні сліди гуми.

Вони вже в’їхали у занедбане передмістя, коли його «Блекберрі» заспівав пісеньку блакитного співуна, офіційно відзначаючи їхнє повернення до цивілізації. Дзвінок надійшов з номера у Твін-сітіз, який здався йому частково знайомим, а частково — чужим.

— Тату!

Волтер здивовано нахмурився.

— Джоуї? Ух ти! Привіт.

— Так, це я. Привіт.

— У тебе все гаразд? Ти так давно не дзвонив, що я навіть не впізнав твого номера.

Раптом зв’язок наче перервався, ніби Джоуї поклав слухавку. Чи, може, він сказав щось не те. Але тут Джоуї знову заговорив, хоча й чужим голосом. Тремтячим голосом не впевненого у собі хлопчика.

— Так, ну, отже, тату... гм. У тебе є хвилинка?

— Звичайно.

— Гм, ну, е-е, справа в тому, що, гадаю, у мене проблеми.

— Що?

— Кажу, в мене проблеми.

Саме такий дзвінок страшенно боїться отримати будь-який батько, але у ту мить Волтер не відчував себе батьком Джоуї. І він відповів сину так:

— Слухай, і в мене також! В усіх нас!

Уже досить

Не минуло й кілька днів від того, як юний Закарі запустив інтерв’ю з Катцом у своєму Інтернет-блозі, а голосова пошта на мобільному Річарда вже переповнилась повідомленнями. Перше надійшло від нахабного німця Маттіаса Дренера, якого Катц насилу пригадав: Катц від нього ледь відбився під час турне «Горіховий сюрприз». «Оскільки ви знову даєте інтерв’ю, — заявив Дренер, — то, сподіваюся, ви будете ласкаві й дасте мені інтерв’ю, як обіцяли, Річарде. Ви обіцяли!» У своєму повідомленні Дренер навіть не натякнув, звідки у нього, взагалі, номер сотового Катца, але, скоріше за все, у цьому був винен витік інформації з блогосфери, куди той потрапив із серветки, яку музикант ткнув одній із багатьох чікс, що зустрічалися йому під час турне. Безперечно, тепер прохання дати інтерв’ю приходили йому також і в електронних листах; може, листів було навіть більше, аніж дзвонків, але Катцу з минулого літа не вистачало сили духу вийти в онлайн. Після повідомлення Дренера йшли численні дзвінки від чікси на ймення Єфросинія з Орегону; лякаюче веселого музикального журналіста з Мельбурна, Австралія, і ді-джея університетського радіо з міста Айова, якому, судячи з його голосу, ледь виповнилося десять років. Усім їм було потрібне одне й те саме. Вони хотіли, аби Катц повторив — але трохи іншими словами, щоб вони могли запустити чи опублікувати їх під власним іменем, — усе те, що він уже розповів Закарі.

— Це було потрясно, друже, — заявив йому Закарі на даху будинку по вулиці Уолл-стрит через тиждень після того, як виклав інтерв’ю в Інтернет. Вони якраз чекали на появу об’єкта пристрасті Закарі, юної Кейтлін. Форма звертання «друже» в їхніх розмовах з’явилася лише зараз і дратувала Катца, але він пам’ятав її з усіх відносин з попередніми інтерв’юєрами. Щойно він підкорявся і починав говорити, журналісти відразу ж втрачали будь-яку повагу до нього.

Тим не менше, він сказав:

— Не треба називати мене «друже».

— Гаразд, як хочеш, — відгукнувся Закарі. Він ходив туди-сюди по довгій дошці, наче по гімнастичному брусу, витягнувши довгі маслакуваті руки. День був свіжий і галасливий. — Мій лічильник відвідувань просто шаленіє. На мою сторінку заходять з усіх куточків світу. Ти хоча б іноді дивишся присвячені тобі сайти?

— Ні.

— Я зараз займаю перше місце серед найпопулярніших. Можу принести ноутбук і показати тобі.

— У цьому немає жодної потреби.

— Гадаю, зараз існує величезний попит на людей, які скажуть владі все, що вони про неї думають. Наприклад, у моєму блозі є купка людей, які заявляють, наче ти говорив, як покидьок і скиглій. Але ці придурки просто заздрять нам.

— Дякую, що заспокоїв, — посміхнувся Катц.

Коли дівчина, Кейтлін, з’явилася на даху, а разом із нею — парочка її найкращих подруг, Закарі не став злазити зі своєї жердини, не став знайомити присутніх (то було б некруто), а Катц був змушений вимкнути пневматичний молоток і терпіти нахабні погляди новоприбулих. Кейтлін вдяглась у стилі хіпі: парчовий жилет і вельветовий піджак, який колись носили Керол Кінґ і Лора Ніро[149], — і, безперечно, її можна було б вважати вартою залицянь, коли б Катц (через тиждень після зустрічі з Волтером Берґландом) не почав знову залицятися до Петті. І тепер знайомство із привабливою дівчиною нагадувало йому ситуацію, коли ти чуєш запах полуниці, але вмираєш від бажання скуштувати біфштекс.

— Чим можу зарадити, дівчатка? — спитав він.

— Ми спекли для вас хліб із бананового борошна, — відповіла товстіша з двох подружок, розмахуючи буханцем, загорнутим у фольгу.

Інші дівчата закотили очі.

— Це вона спекла для вас хліб, — повідомила Кейтлін. — Ми тут ні до чого.

— Сподіваюся, вам подобаються волоські горіхи, — натякнула булочниця.

— Ага, натяк зрозумів, — відгукнувся Катц.

Запала спантеличуюча тиша. Повітряний простір Нижнього Манхеттена рубали лопаті гелікоптерів, а вітер кумедно спотворював цей звук.

— Ми просто фанатіємо від «Безіменного озера», — зазначила Кейтлін. — І чули, ніби десь у цьому районі ви будуєте дах.

— Що ж, як бачите, ваш друг Закарі говорив правду.

Закарі розхитував дошку помаранчевими кросівками, прикидаючись, ніби дуже хоче знову побути з Катцом на самоті, і тим самим демонструючи непогані навички пікапера.

— Закарі — чудовий молодий музикант, — продовжував Катц. — Я його щиросердечний прихильник. Він — справжнісінький талант.

Дівчата повернули голови до Закарі; на їхніх обличчях читалися сум і нудьга.

— І я не жартую, — наполягав Катц. — Ви маєте вмовити його спуститись з вами і пограти вам свою музику.

— Взагалі, ми, скоріше, фанатки альтернативного кантрі, — зізналася Кейтлін. — Хлопчачий рок нас не дуже цікавить.

— У нього є кілька пречудових джазових імпровізацій у стилі кантрі, — миттєво зазначив Катц.

Кейтлін розправила плечі, витягнулась, наче танцівниця, і втупила в Катца очі, немов бажаючи дати йому можливість полишити байдужість, з якою він до цього ставився до дівчини. Вочевидь, до байдужості вона зовсім не звикла.

— А навіщо ви будуєте дах? — спитала вона.

— Щоб подихати повітрям і розім’яти м’язи.

— Нащо вам їх розминати? Ви в чудовій формі.

Катц дуже, дуже втомився. Те, що він ніяк не міг примусити себе хоч десять секунд пограти у ту гру, яка так приваблювала Кейтлін, означало, що він зрозумів привабливість смерті. Померти означало б якнайпростіше здихатися зв’язку з усією ситуацією, а головне, з уявою дівчини про Річарда Катца, яка тягарем навалилась на нього. На північний захід від того місця, де вони знаходились, височіла масивна будівля торговельного центру часів Ейзенхауера, спотворюючи вид на архітектуру дев’ятнадцятого століття, що його мав майже кожен мешканець пентхаузів мікрорайону Трайбека. Колись, дуже давно, ця будівля ображала естетичний смак Катца, але зараз не викликала нічого, окрім задоволення, бо тепер вона ображала естетичний смак мільйонерів, які заселили мікрорайон. Вона нависала, наче привид смерті, над чудовим життям мешканців, унизу; вона навіть стала чимось на кшталт його друга.

— Ну, давайте подивимось на банановий хліб, — сказав він товстенькій.

— Я принесла ще й жувальну гумку з ягідним смаком, — додала дівчина.

— Хочеш, я дам тобі автограф на обгортці? Тільки тоді не викидай її!

— Це було б просто шикарно!

З ящика з інструментами він дістав маркер і спитав:

— Як тебе звуть?

— Сара.

— Дуже приємно познайомитись, Capo. Я візьму твій банановий хліб додому і з’їм його на десерт.

Певний час Кейтлін мовчки спостерігала за їхньою бесідою, явно обурена повним ігноруванням її милого личка. Потім вона підійшла до Закарі, а за нею хвостом попленталася друга дівчина. А в цьому, подумав Катц, щось є: може, замість того, щоб трахати дівчат, які його дратують, краще по-справжньому принизити їх? І, аби не відволікатись від Сари і не звертати уваги на магнетичну Кейтлін, він дістав велику коробку бездимного табаку, який придбав, щоб дати легеням відпочити від диму, і поклав велику порцію між яснами й щокою.

— Можна і мені спробувати? — спитала його Сара, що вже трохи осміліла.

— Тебе знудить.

— Ну один шматочок, малесенький!

Катц похитав головою і сховав коробку в кишеню. Сара миттєво змінила тему й спитала, чи не можна їй застосувати пневматичний молоток. Вона була просто ходячою рекламою останньої моделі виховання дітей, яка говорила: «Ти можеш питати дозволу будь на що! Відсутність вроди не позбавляє тебе цього права! Світ із радістю прийме те, що ти йому запропонуєш — коли тобі вистачить сміливості щось йому запропонувати». Вона втомлювала не менше, ніж Кейтлін, хоча й робила це інакше. Катц замислився: чи не втомлював він сам людей у вісімнадцять років, чи, може — як йому зараз здавалося,— його гнів до світу, його сприйняття світу як ворожого суперника, вартого гніву, робили його більш цікавим, ніж ці молоді зразки зарозумілості.

Він дозволив Сарі скористатися пневматичним молотком (вона заверещала, відчувши віддачу, і ледь не впустила інструмент), а потім здихався її. Кейтлін йому вдалося настільки ефективно принизити, що вона навіть не попрощалася з ним, а просто спустилася з даху слідом за Закарі. Катц неспішно пройшов до віконця хазяйської спальні, сподіваючись хоч оком кинути на матір Закарі, але нічого не побачив, окрім розкішного ліжка, картини Еріка Фішла й телевізора з пласким екраном.

Чутливість Катца до жінок старше тридцяти п’яти років була джерелом певного збентеження. Йому було сумно і трохи погано від цього, бо такі почуття певною мірою натякали на почуття до власної матері, ненормальної та неуважної, але змінити роботу нейронів у своєму мозку він не міг. Дівчатка були вічно спокусливими і вічно не приносили жодного задоволення і в останньому дуже нагадували відсутність задоволення від кокаїну: кожного разу, коли він кидав, він пригадував його чудовий, фантастичний вплив і палко бажав скуштувати знову; але варто йому було знову вжити наркотик, як він пригадував, що нічого фантастично-чудового тут немає, що кокаїн стерильний і пустий: нейромеханістичний, приправлений смертю. Особливо сьогодні, коли молоді чікси так гіперактивно тиснуть, поспішають спробувати геть усі позиції, відомі їхньому виду, роблять те, й інше, і ще ось це, а їхні дитячі піхви занадто незапашні й гладенько поголені, щоб хоча б мати якусь схожість із частинами людського тіла. Він міг пригадати значно більше деталей кількагодинного спілкування з Петті Берґланд, аніж із десятилітнього спілкування з дівчатками. Звичайно, він знав Петті завжди, і вона його завжди приваблювала; і, безперечно, дуже довге очікування теж відігравало свою роль. Але головне не в цьому: в ній було щось більш глибинно-людське, ніж у молоді. Більш складне, більш пов’язуюче, більш варте того, щоб його мати.. А тепер, коли його пророчий член, його магічний жезл знову вказував у її напрямку, йому було важко пригадати, чому він раніше не скористався можливістю по повній. Якесь введене в оману поняття «хорошості», тепер цілком незрозуміле для нього, заважило йому відвідати її номер у філадельфійському готелі й пригоститися нею як слід. Оскільки він уже одного разу зрадив Волтера (посеред холодної північної ночі), йому варто було піти напролом і зробити це ще сто разів і вивести цю отруту зі свого організму. Підтвердження сили його бажання лежало у нього перед носом — у піснях, які він написав для альбому «Безіменне озеро». Він перетворив своє незадоволене бажання на мистецтво. Але зараз, коли з мистецтвом покінчено, коли він здобув усі сумнівні нагороди, у нього не залишилося причин відмовлятися від того, чого він усе ще бажав. І коли Волтер; у свою чергу, відчуває правомірність стосунків із тією темношкірою чіксою і припинить, нарешті, бути моралістичним подразником — для всіх учасників це лише на краще.

У п’ятницю він сів на вечірній потяг з Ньюарка до Вашингтона. Він усе ще не міг слухати музику, але його МП3-плеєр (не компанії «Еппл») був завантажений рожевим шумом: частота білого шуму, зсунена в напрямку басових і завдяки цьому здатна нейтралізовувати будь-який навколишній звук, який світ міг кинути в нього, — і, одягнувши великі навушники, притулившись до вікна і ховаючи обличчя за романом Томаса Бернгарда[150], він зумів повністю відгородитися від світу, аж поки потяг не зупинився в Філлі. На цій станції місця навпроти нього, які щойно звільнилися, зайняла біла пара років двадцяти: обоє були одягнені в білі футболки і їли біле морозиво з паперових стаканчиків. Сліпуча білизна їхніх футболок нагадала йому колір режиму Буша. Чікса миттєво нахилила крісло, ледь не лігши на Катца, а покінчивши з морозивом, що сталося кількома хвилинами пізніше, вона запхала стаканчик разом із ложкою під крісло, Річардові на ноги.

Тяжко зітхнувши, він зняв навушники, підвівся і кинув стаканчик їй на коліна.

— Господи! — заверещала вона від огиди.

— Слухай, приятелю, якого біса? — вигукнув її сяюче-білий хлопець.

— Це опинилось у мене на нозі, — пояснив йому Катц.

— Але ж не на колінах!

— Просто дивовижно гарні манери, — зітхнув Річард. — Так самовдоволено поводитися через те, що твоя дівчина кинула мокрий стаканчик з-під морозива комусь на ноги.

— Це громадський потяг,— наголосила дівчина.— Коли ви не вмієте спілкуватися з іншими людьми, найміть приватний літак.

— Наступного разу так і зроблю.

Залишок дороги до Вашингтона парочка просиділа, відкинувши сидіння якомога далі назад, ледь не сильніше, ніж то передбачено їхньою конструкцією, у приватний простір Катца. Схоже, вони його не впізнали, але коли б упізнали, то, безперечно, написали б у своєму блозі, яка скотина цей Річард Катц.

Хоча за роки своєї кар’єри Катц достатньо часто грав у Вашингтоні, він ніяк не міг призвичаїтись до горизонтальності округу і дратівливо діагональних авеню. Він відчував себе щуром в урядових лабіринтах. Наскільки він міг зрозуміти із заднього сидіння таксі, водій віз його не у Джорджтаун, а до Ізраїльської амбасади, щоб вчинити йому допит третього ступеня. Пішоходи в усіх мікрорайонах наче випили пігулки неохайності, наче індивідуальний стиль є летючою речовиною, яка миттєво випаровується у вакуумі вашингтонських тротуарів та інфернально просторих площ. Усе місто справляло враження односкладового наказу, спрямованого на Катца, одягненого у стареньку байкерську куртку. Воно казало: умри.

Однак в особняка у Джорджтауні таки були певні індивідуальні риси. Наскільки Катц знав, Волтер і Петті не самі обирали будинок, але той, Тим не менш, віддзеркалював чудовий смак міських джентрі, притаманних його господарям. Дах був критий шифером, верхній поверх ряснів мансардними вікнами, а великі вікна першого поверху виходили на щось, дуже схоже на невеличкий лужок. Над дверним дзвоником висіла мідна дощечка, стримано підтверджуючи присутність «Фонду блакитного співуна».

Двері йому відчинила Джесіка Берґланд. Катц не спілкувався з нею з того часу, коли вона ходила до школи, і, побачивши її тепер, таку дорослу й жіночну, він посміхнувся від задоволення. Однак вид у неї був сердитий та стривожений, і вона ледь привіталась.

— Привіт, — тільки й промовила вона. — Проходьте на кухню, гаразд?

Бона кинула погляд через плече, на довгий, вкритий паркетом коридор.

На протилежному кінці коридору стояла індіанка.

— Привіт, Річарде! — вигукнула вона і нервово помахала йому рукою.

— Дайте мені хвилинку, — попрохала Джесіка і гордовито пішла коридором.

Катц пішов за нею, тримаючи в руці валізу. Вони поминули велику кімнату, заставлену столами й шафами для документів, і кімнату меншого розміру, де стояв стіл для конференцій. У повітрі відчувався запах теплих напівпровідників і свіжих паперових виробів. У кухні стояв великий французький стіл у сільському стилі, в якому Катц миттєво впізнав стіл із Сент-Пола.

— Я зараз повернусь, — сказала Джесіка й пішла за Лалітою до кімнат у задній частині будинку, які мали більш офіційний вигляд.

— Це я — молода особа, — почув Катц голос Джесіки. — Зрозуміло? Я єдина молода особа у цьому домі. Дійшло до тебе?

Лаліта:

— Так, звичайно! Тому просто чудово, що ти спустилася. Але я просто хотіла сказати, що я не така вже й стара, розумієш?

— Тобі двадцять сім років!

— Хіба це вже не молодість?

— Скільки тобі було, коли в тебе з’явився твій перший сотовий телефон? Коли ти почала користуватися Інтернетом?

— У коледжі. Але, Джесіко, послухай...

— Між коледжем і старшими класами школи — величезна різниця. Зараз люди спілкуються зовсім не так, як раніше. І люди мого покоління почали вчитися цього у набагато молодшому віці, ніж ти.

— Я знаю. Тут наші думки збігаються. Не розумію, чого ти така зла на мене.

— Чого я зла? Бо ти переконала мого батька, що ти великий експерт у всьому, що стосується молоді, але ніякий ти не експерт, і ти щойно це довела!

— Джесіко, мені відома різниця між смс і е-мейлом. Я помилилася, бо дуже втомлена. Я весь тиждень майже не спала. Нечесно з твого боку так це роздувати.

— Та ти хоча б умієш надсилати смс?

— Немає потреби. У нас «Блекберрі», а вони роблять те ж саме, тільки краще.

— Це не те ж саме! Господи! Ось що я маю на увазі. Коли в школі у тебе не було мобільного, ти не розумієш, що телефон працює зовсім, зовсім не так, як електронна пошта. Це цілком інший тип спілкування. У мене є друзі, які майже ніколи не перевіряють пошту. А коли ви з батьком хочете зробити цільовою аудиторією школярів, для вас дуже важливо це розуміти.

— Гаразд. Злися. Злися, скільки хочеш. Але сьогодні ввечері мені ще потрібно дещо зробити, тож дай мені зараз спокій.

Джесіка повернулася в кухню, хитаючи головою і підібравши губи.

— Вибачте, — сказала вона, — ви, напевно, хочете прийняти душ і пообідати. Нагорі розташована їдальня, і гадаю, було б добре хоч іноді нею користуватися. Можу запропонувати... гм. — Вона збентежено озирнулася навколо. — У мене залишилася велика миска салату й паста — я вам підігрію. Також є гарний хліб, той самий буханець із прислів’я, який моя мати, вочевидь, не може придбати, коли на вихідні збирається повний дім народу.

— Не хвилюйся через мене, — відповів Катц. — У мене ще залишилось кілька сандвічів.

— Ні, я складу вам компанію. Просто тут у нас невеличкий безлад. Цей дім просто... просто... — Вона стиснула кулаки й потрясла ними у повітрі. — Ухх! Цей дім!

— Заспокойся, — сказав Катц. — Дуже радий тебе бачити.

— Та як вони, взагалі, живуть, коли мене тут немає? Ось чого я не розумію. Як тут усе може функціонувати, хоча б на примітивному рівні, на кшталт викидання сміття? — Джесіка зачинила двері й понизила голос. — Одному Богові відомо, що їсть вона. Коли вірити мамі, то вона харчується сухими сніданками, молоком і бутербродами з сиром. І бананами. Але де ж поділися всі ці продукти? У холодильнику навіть молока немає...

Катц зробив незрозумілий жест, ніби говорячи, що він у цьому не винен.

— І знаєте, що ще дивно? — спитала Джесіка. — Я трохи розуміюся на приготуванні традиційної індійської їжі. Бо в коледжі у мене було багато друзів-індусів. І кілька років тому, коли я вперше приїхала сюди, я попросила її навчити мене готувати якусь традиційну страву, наприклад, бенгальську, бо вона народилася саме там. Я дуже шаную традиції інших людей, і я подумала, що ми б могли чудово попрацювати разом, приготувати смачний великий обід, а потім сісти за один стіл, наче велика родина. Я думала, що це буде круто, адже вона індіанка, а я цікавлюсь кухнею різних народів. А вона розсміялася й відповіла, що навіть яйце зварити не вміє. Бо її батьки обоє були інженерами й за все своє життя нічого не готували. Ось так провалився мій великий план.

Катц посміхався їй, насолоджуючись тим, як, не зробивши жодного шва, вона скомбінувала особистості своїх батьків у власну, неподільну особистість. Вона розмовляла, наче Петті, й гнівалася, наче Волтер, і тим не менш, була сама собою. Біляве волосся вона стягнула на потилиці й зав’язала його так міцно, що складалося враження, ніби саме з цієї причини у неї високо підняті брови, які підсилюють вираз обличчя — страшенного подиву й іронічності. Його анітрохи не тягнуло до неї, і це лише посилювало його захоплення нею.

— То куди всі поділися? — поцікавився Катц.

— Мама в спортзалі, «працює». А де тато, я не знаю. На якійсь зустрічі у Вірджинії. Він просив мене переказати вам, що побачить вас лише вранці: він мав повернутися ще ввечері, але щось пішло шкереберть.

— Коли твоя мама повернеться додому?

— Безсумнівно, дуже пізно. Знаєте, зараз важко в таке повірити, але насправді, доки я не виросла, вона була доволі класною мамою. Ну, наприклад, готувала... Люди відчували, що їм тут раді... Ставила квіти у вазу біля ліжка... Але, судячи з усього, все це залишилось у минулому.

Виконуючи обов’язки господині Дому в надзвичайній ситуації, Джесіка провела Катца вузькими сходами нагору й показала йому великі спальні другого поверху, які колись переобладнали в їдальню, вітальню й загальну кімнату; маленьку кімнату, де стояв комп’ютер і розкладний диван Петті; а на третьому поверсі — таку ж маленьку кімнату, де спатиме Катц.

— Формально, це кімната мого брата, — пояснила дівчина, — але закладаюся: він і десяти ночей тут не провів з того часу, як вони переїхали.

І справді, тут ніщо не нагадувало про Джоуї; в кімнаті стояли лише зі смаком зроблені меблі Волтера й Петті.

— До речі, як справи у Джоуї?

Джесіка знизала плечима.

— У мене краще не питати.

— Ви що, не розмовляєте?

Вона подивилась на Катца своїми веселими, широко відкритими і трохи випнутими очима.

— Та ні, розмовляємо, час від часу.

— Ну, то що? У чому справа?

— Ну, він став республіканцем, і питання охорони навколишнього середовища для нього тепер неприємні.

— А...

— Я поклала вам рушники. А м’яка серветка потрібна?

— Ні, ніколи ними не користувався.

Коли через півгодини, вже прийнявши душ, поголившись і одягнувши чисту футболку, він знову спустився вниз, то побачив, що на столі на нього вже чекає обід. Джесіка сиділа на протилежному боці, міцно зчепивши руки, — вона взагалі була туго закручена, наче пружина, — і дивилась, як він їсть.

— До речі, прийміть мої вітання, — раптом сказала вона, — стосовно всього, що трапилось. У мене було дуже дивне відчуття, коли я раптом стала чути вас звідусюди й бачити ваше прізвище у всіх плей-листах.

— А особисто ти що любиш слухати?

— Мені більше подобається музика інших країн, особливо африканська й південноамериканська. Але ваш запис мені сподобався також. Безперечно, я упізнала озеро.

Може, вона на щось зараз натякала, але можливо, що й ні. Чи могла Петті розповісти їй про те, що трапилось тоді на озері? Їй, а не Волтеру?

— Ну, що тут відбувається? — поцікавився Катц. — Схоже, ви з Лалітою не можете знайти спільну мову.

Знову вона широко розкрила очі — чи то хитрувато, чи то іронічно.

— Що таке? — перепитав він.

— Так, нічого. Просто останнім часом мої родичі мене трохи дратують.

— Я здогадуюсь, що вона створює певну проблему для твоїх батьків.

— М-м.

— Але вона справляє чудове враження. Розумна, енергійна, віддана.

— М-м.

— Ти нічого не хочеш мені розповісти?

— Ні! Просто мені здається, що вона поклала оком на мого батька. І це, схоже, вбиває маму. Бо вона вимушена дивитися на все це. Особисто я вважаю, що коли людина одружена, не треба до неї чіплятися, вірно? Коли вона одружена, то все, «вхід заборонено». Правильно?

Катц прочистив горло, побоюючись того, куди все це може завести.

— Теоретично так, — погодився він. — Але коли дорослішаєш, життя складнішає.

— Але це не означає, що вона має мені подобатися. Це не означає, що я маю її прийняти. Я не знаю, чи ви в курсі, що вона мешкає просто над нами? Вона геть увесь час тут. Частіше, ніж мама. І я просто вважаю, що це не зовсім чесно. Я гадаю, їй треба переїхати, знайти собі окреме помешкання. Але не думаю, що тато теж цього хоче.

— І чому він цього не хоче?

Джесіка сумно, ледь розтягнувши губи, посміхнулася Катцу.

— У батьків купа проблем. Шлюб тріщить по швах. Не треба бути екстрасенсом, аби це розуміти. Наприклад, у мами глибока депресія. Яка триває роками. І вона ніяк не може повернутися до нормального життя. Але вони кохають одне одного, я знаю, що кохають, і мене дуже непокоїть те, що тут відбувається у мене на очах. Коли б вона просто поїхала — я маю на увазі Лаліту, — коли б вона просто поїхала звідси, у мами з’явився б ще один шанс...

— Ти близька з матір’ю?

— Ні. Не дуже.

Катц мовчки їв і чекав на продовження монологу Джесіки. Схоже, йому, на щастя, вдалося потрапити сюди саме в той момент, коли дівчина була готова розкрити душу першому-ліпшому.

— Тобто вона намагається, — продовжила Джесіка. — Але в неї просто дар казати не те, що треба. Вона не поважає моєї думки. Невже вона не розуміє, що я достатньо розумна, доросла людина, щоб самій вирішувати свої проблеми? Мій бойфренд у коледжі був просто чудовим хлопцем, а вона з ним поводилася жахливо. Наче вона боялась, що я одружуся з ним, і тому в неї не було іншого виходу, як глузувати з нього. Він був моїм першим справжнім хлопцем, і я хотіла певний час просто отримувати задоволення від цього, але вона мені не дозволила. Одного разу ми з Вільямом приїхали сюди на вихідні, аби сходити до музею та взяти участь у демонстрації за права геїв на шлюб. Ми зупинились тут, і вона почала питати його, чи йому подобається, коли дівчата оголюють груди на вечірках у студентських братствах. Вона незадовго до цього прочитала якусь дурну статтю в газеті про те, наче там хлопці кричать дівчатам, щоб ті оголили груди. Ну, я така: «Ні, мамо, ми не у Вірджинії. У нашому коледжі немає ніяких братств, це ж якась дурість з часів кам’яного віку, в яку бавляться на Півдні, а я не їжджу до Флориди на весняних канікулах, ми не схожі на героїв твоєї дурної статті». Але вона мене не слухала. Вона постійно питала Вільяма, що він думає стосовно грудей інших дівчат. І кожного разу, коли він відповідав, що його це не цікавить, вона прикидалася дуже здивованою. Вона пречудово розуміла, що він щирий із нею, не кажучи вже про те, що сильно збентежений такими питаннями від матері його дівчини, але вона поводилася так, наче не вірила йому. Для неї все це було просто жартом. І вона хотіла, аби я теж сміялася з Вільяма! Так, іноді з ним було важко. Але — невже я не маю права вирішити сама, чи залишитись із ним?

— Вона піклується про тебе. Вона просто не хотіла, аби ти одружилася не з тим хлопцем.

— Та не збиралася я з ним одружуватися! Ось у чому проблема!

Погляд Катца мимоволі зупинявся на грудях Джесіки, майже повністю схованих за міцно схрещеними руками. Груди в неї були маленькі — вона пішла в матір, — але не такі пропорційні. Він почав відчувати, що його любов до Петті поширювалась на її дочку, за винятком бажання зайнятися сексом. Тепер він розумів, що мав на увазі Волтер, коли казав, що вона — молода людина, яка наповнює старшу людину надією на майбутнє. Вона справляла враження завзятої дівчини.

— У тебе неодмінно буде гарне життя, — сказав Катц.

— Дякую.

— У тебе чудова голова. Дуже приємно знову тебе побачити.

— Знаю; мені теж приємно. Я навіть не пам’ятаю, коли ми востаннє бачились. Може, я тоді ще не закінчила школу?

— Ти працювала у їдальні для безпритульних. Твій тато привів мене подивитися на тебе.

— Точно, то були роки, коли я закладала основу майбутнього резюме. Я тоді взяла сімнадцять позакласних занять. Поводилась наче мати Тереза на колесах.

Катц поклав собі ще пасти — прикрашеної оливками і якимось листям. А, точно: це ж рукола — адже він зараз знаходиться у серці міських джентрі. Він спитав Джесіку, що вона робитиме, коли її батьки розлучаться.

— Ух ти! Не знаю, — відповіла дівчина. — Сподіваюсь, цього все ж таки не станеться. А ви гадаєте, розлучаться? Це вам тато сказав?

— Я б не став виключати таку можливість.

— Ну, гадаю, тоді я приєднаюся до більшості. Батьки половини моїх друзів розлучені. Я просто ніколи не думала, що і з нами таке може трапитись. Не думала — до того, як з’явилась Лаліта.

— Знаєш, будь-який танець танцюють удвох. Не слід перекладати на неї провину за обох.

— О, повірте мені, тата я теж звинувачуватиму. Ще й як звинувачуватиму. Я чую це в його голосі, і це так... бентежить. Це просто неправильно. Адже я завжди гадала, ніби дуже добре його знаю. Але, вочевидь, не так уже й добре...

— А як щодо мами?

— Вона теж дуже засмучена, я знаю.

— Ні — що, коли це вона вирішить піти? Як би ти тоді почувалася? Збентеження Джесіки від цього питання розігнало будь-які підозри, що Петті занадто відверта з дочкою.

— Не думаю, що мама на таке колись піде, — непевно зазначила Джесіка. — Лише коли б тато її примусив...

— Вона достатньо щаслива?

— Ну, на думку Джоуї, — ні. Гадаю, Джоуї вона розповідає набагато більше, ніж мені. Чи, може, Джоуї просто вигадує все це, аби подратувати мене. Тобто вона точно висміює тата, весь час, але це ж нічого такого не означає. Вона ж усіх висміює — включаючи мене, звичайно, коли мене немає поряд. З її точки зору, ми всі дуже кумедні, а у мене просто дах зносить від образи. Але родиною вона дорожить, я певна. Не вірю, що вона навіть подумати може про те, щоб змінити щось.

Катц замислився, чи це і справді так. Чотири роки тому Петті сама йому казала, що вона не зацікавлена у розлученні з Волтером. Але пророк у штанях Катца уперто з таким висновком не погоджувався; до того ж, може, у справі щастя Петті слід більше довіряти Джоуї, ніж Джесіці?

— Твоя мама дуже дивна особистість, чи не так?

— Мені її шкода, — зізналась Джесіка. — Тобто коли я не злюсь на неї. Вона ж така розумна, але так ніким і не стала, окрім як гарною матір’ю. Єдине, у чому я не сумніваюсь, — що особисто я ніколи не стану просто сидіти вдома з дітьми.

— Отже, ти думаєш, що хочеш дітей. Незважаючи на кризу з перенаселенням.

Вона знову широко розкрила очі й почервоніла.

— Ну, може, одного чи двох. За умови, коли я взагалі зустріну того, хто мені потрібен. А у Нью-Йорку таке навряд чи станеться.

— Нью-Йорк — то жорстке місце.

— Боже, дякую. Дякую, що сказали саме так. Ніколи в житті я не відчувала себе такою незначною, невидимою і приниженою, як за останні вісім місяців. Я гадала, що Нью-Йорк славиться як велике місто знайомств. Але хлопці тут усі або невдахи, або зануди, або ж одружені. Це просто приголомшує. Тобто я знаю, що не секс-бомба, але, гадаю, я все ж таки варта п’яти хвилин ввічливої розмови. Я Тут уже вісім місяців, і я все ще чекаю на ті п’ять хвилин. Я навіть більше не хочу нікуди ходити, бо занадто деморалізована.

— Справа не в тобі. Ти дуже приваблива чікса. Може, ти просто занадто добра для Нью-Йорка. А тут все засновується на голій економіці.

— Але як так трапилося, що тут стільки дівчат — таких само, як я? І жодного хлопця? Чи всі гарні хлопці вирішили поїхати в інше місце?

Катц пригадав усіх своїх знайомих молодих людей у Великому Нью-Йорку, разом із колишніми колегами в «Горіховому сюрпризі», і не зміг назвати жодного, якому він би спокійно дозволив зустрічатися з Джесікою.

— Дівчата приїздять, аби працювати у видавництві, чи в сфері мистецтва, чи взяти участь у некомерційних проектах, — відповів Катц. — А хлопці приїздять заради грошей і музики. Тож виникає упередженість вибору. Всі дівчата милі та цікаві; всі хлопці — такі ж козли, як я. Не приймай це на власний рахунок.

— Я просто хочу, аби хоч одне побачення пройшло нормально.

Він уже пошкодував, що назвав її привабливою, бо прозвучало це на зразок «та годі тобі», і він міг лише сподіватися, що вона не сприйняла це так. Але, на жаль, саме так вона це і сприйняла.

— То ви справді козел? — спитала Джесіка. — Чи просто так сказали?

Нотка флірту й провокації в її голосі стривожила Катца; треба було якнайшвидше покласти цьому край.

— Я приїхав, аби зробити послугу твоєму батькові, — пояснив Річард.

— Ну, це не схоже на козла, — піддражнила його дівчина.

— Повір мені. Я не брехав. — Він нагородив її найпохмурішим поглядом зі свого арсеналу і побачив, що вона трохи злякалася.

— Я не розумію, — зізналась вона.

— Я тобі не друг на передовій боротьби з індіанцями. Я твій ворог.

— Що? Чому? Невже ви насмілитеся?

— Я ж тобі сказав: я козел.

— Господи. Гаразд. — Вона дивилась на стільницю, трохи піднявши брови: вона була водночас збентежена, налякана й розгнівана.

— До речі, паста просто чудова. Дякую за турботу.

— Нема за що. Візьміть іще салатику. — Вона встала з-за столу. — Гадаю, мені краще піднятися нагору і почитати. Покличте мене, коли вам щось знадобиться.

Він кивнув, і вона пішла. Йому було її шкода, але його завдання у Вашингтоні було брудним, і він не бачив жодного сенсу в тому, аби підсолоджувати його. Закінчивши їсти, Катц оглянув масштабну колекцію книжок Волтера і ще масштабнішу — дисків і платівок, а потім повернувся нагору, у кімнату Джоуї. Йому хотілося бути тим, хто заходить у кімнату до Петті, а не тим, хто сидить у кімнаті й чекає, коли вона увійде. Бути тим, хто чекає, означало бути уразливим, а це зовсім не в дусі Катца. Хоча зазвичай він намагався не користуватися затичками для вух, бо через них у внутрішньому вусі в нього розпочиналася справжня симфонія дзвону, зараз він таки вставив їх, аби не лежати, боягузливо прислухаючись до кроків і голосів.

Наступного ранку він затримався у кімнаті майже до дев’ятої години і лише тоді спустився донизу, сподіваючись поснідати. Кухня була порожня, але хтось, скоріше за все Джесіка, зробив каву, нарізав фрукти й поставив на стіл маффіни[151]. У маленькому задньому дворі крапав весняний дощик; він бризкав на білі й жовті нарциси і на плечі сусідніх таунхаусів. Почувши голоси в передній частині особняка, Катц пішов коридором, тримаючи в руках каву й маффін, і побачив, що в конференц-залі на нього очікують Волтер, Джесіка й Лаліта — умиті, причепурені, з чистим волоссям.

— Добре, що зайшов, — сказав Волтер. — Отже, можемо починати.

— А я й не знав, що ми збираємося так рано.

— Вже дев’ята,— нагадав йому Волтер. — У нас почався робочий день.

Вони з Лалітою сиділи поруч, майже по центру великого столу. Джесіка влаштувалась дуже далеко від них — на дальньому кінці столу, і сиділа там, схрестивши руки, випромінюючи скептицизм і захисний механізм особистості. Катц сів навпроти присутніх.

— Гарно спав? — спитав його Волтер.

— Так, добре. А де Петті?

Волтер знизав плечима.

— На збори вона не прийде, коли ти це питаєш.

— Взагалі, ми намагаємося досягти чогось, — зазначила Лаліта. — Ми не проводитимемо цілий день, сміючись із того, наскільки неможливо чогось досягти.

Ха!

Джесіка переводила погляд з одного на іншого, наче глядач на трибуні стадіону. Тепер, коли Катц уважніше подивився на Волтера, то побачив, що у того жахливі темні кола під очима, а пальці, що лежали на стільниці, чи то тремтіли, чи то постукували. Лаліта теж виглядала трохи втомленою: шкіра обличчя в неї трохи посиніла — так блідніють темношкірі. Роздивившись положення їхніх тіл у просторі по відношенню одне до одного, їх підкреслене небажання торкатися одне одного, Катц подумав: чи не зробив уже фізичний потяг свою справу? Вони мали насуплений і винуватий вигляд, наче коханці змушені поводитися на публіці пристойно. Чи, навпаки, як люди, котрі ще не домовилися щодо правил гри, і тому дратували одне одного. Як би там не було, а ситуацію слід ретельно контролювати.

— Отже, почнемо відразу з проблеми, — запропонував Волтер. — А проблема полягає в тому, що ні в кого не вистачає сміливості зробити питання перенаселення частиною загальнонаціональної дискусії. А чому? Тому, що ця тема неприємна. Тому, що всі вважають її застарілою. Тому, що, як і у випадку з глобальним потеплінням, ми ще не дійшли тієї межі, коли наслідки стали б очевидними. І тому, що нас вважають елітаристами, коли ми починаємо радити бідним і неосвіченим не народжувати купу дітлахів. Кількість людей у родині має зворотно пропорційний зв’язок із економічним статусом, як і вік, коли дівчата народжують першу дитину; коди поглянути на цифри, усе це призводить до дуже неприємних результатів. Рівень народжуваності можна скоротити вдвічі, коли просто подвоїти середній вік народження першої дитини, збільшивши його з вісімнадцяти до тридцяти п’яти. Це одна з причин, чому щури розмножуються набагато швидше, аніж леопарди: перші досягають статевої зрілості набагато раніше останніх.

— Звичайно, така аналогія миттєво викличе обурення, — вставив Катц.

— Саме так, — кивнув Волтер. — Нас знову звинуватять в елітаризмі. Леопарди є «вищим» видом, ніж щури чи кролики. Тож ось друга частина проблеми: ми прирівнюємо бідних людей до гризунів, коли звертаємо їхню увагу на високий рівень народжуваності й невеликий вік матері при народженні першої дитини.

— Гадаю, тут краще підійде аналогія з сигаретами, — пролунав голос Джесіки з дальнього краю стола. Відразу ж стало зрозуміло, що вона закінчила дорогий коледж і навчилася висловлювати власну думку на семінарах. — У кого є гроші, той може дозволити купувати собі антидепресанти. Тож, коли вводиться новий податок на цигарки, чи на алкогольні вироби, найбільше від цього страждають саме бідняки. Бо дешеві ліки стають дорожчими.

— Точно, — погодився Волтер. — Це дуже гарна думка. І тут можна також торкнутися питання релігії, бо релігія теж є формою наркотику для тих, хто не має економічних можливостей. А коли ми спробуємо порушити питання релігії, нашого справжнього ворога, ми неминуче порушимо питання економічно пригноблених.

— І зброя також, — продовжила Джесіка. — Полювання також має дуже низькі цілі.

— Ха! Скажи це пану Гейвену, — промовила Лаліта рівним, невиразним тоном. — Скажи це Діку Чейні.

— Та ні, Джесіка дійсно права, — несподівано зазначив Волтер.

Лаліта повернулась до нього:

— Справді? Не розумію. Яким чином полювання пов’язане з населенням?

Джесіка в нетерпінні закотила очі.

А Катц подумав: «Так, день обіцяє бути довгим».

— Усе крутиться навколо однієї проблеми — свобод особистості, — пояснив Волтер. — Люди їхали до цієї країни в пошуках або грошей, або свободи. Коли грошей у тебе немає, ти ще сильніше чіпляєшся за свободу. Навіть коли паління вбиває тебе, навіть коли ти не можеш нагодувати власних дітей, навіть коли твої діти гинуть від куль, випущених із штурмової гвинтівки. Ти можеш бути бідним, але все одно матимеш одну річ, яку в тебе ніхто не зможе відібрати, — свободу пустити своє життя коту під хвіст у найбільш зручний для тебе спосіб. Це зрозумів ще Білл Клінтон — що не можна виграти вибори, коли оголосити хрестовий похід на свободу особистості. Особливо — на свободу мати зброю, до речі.

Те, що Лаліта лише кивала, покірно погоджуючись із його словами, а не надулася, прояснило ситуацію. Вона все ще виступає в ролі прохача, а Волтер усе ще тримає оборону. А він опинявся у своїй стихії, у власній фортеці кожного разу, коли йому дозволяли говорити абстрактно. Він анітрохи не змінився з часів Макалістера.

— Однак справжня проблема, — наголосив Катц, — полягає у капіталізм: вільного ринку. Так? Коли ти зараз не говориш про законодавчу заборону розмноження, проблема полягає зовсім не у громадянських свободах. Справжня проблема того, чому ти не можеш пов’язати культуру з перенаселенням, полягає в тому, що, говорячи про скорочення кількості новонароджених, ми насправді говоримо про скорочення темпів зростання. Так? А в ідеології вільного ринку темпи зростання — питання зовсім не другорядне. Темпи зростання — сама суть такої ідеології. Так? В економічній теорії вільного ринку такі речі, як охорона навколишнього середовища, просто не потрапляють де рівняння. Який вислів ти раніше любив? «Екзогенний фактор»?

— Так, саме це, — кивнув Волтер.

— Не думаю, що теорія сильно змінилася з тих часів, коли ми ходили де школи. Теорія полягає в тому, що немає ніякої теорії. Так? Капіталізм терпіти не може балачки про обмеження, бо сама суть капіталізму полягає в нескінченному зростанні капіталу. Коли ти хочеш, аби тебе почули капіталістські ЗМІ, і хочеш спілкуватися в капіталістичній культурі, перенаселення не матиме жодного сенсу. Це просто нісенітниця. І саме в цьому і полягає твоя проблема.

— Що ж, тоді, може, краще закрити засідання? — сухо спитала Джесіка. — Оскільки ми все одно нічого не можемо зробити.

— Це не я створив проблему, — зазначив Катц. — Я просто вказав на неї.

— Ми усвідомлюємо цю проблему, — відповіла Лаліта. — Але ми — організація прагматична. Ми не намагаємося подолати всю систему, ми просто хочемо пом’якшити її. Ми намагаємося надати можливість культурному діалогу наздогнати кризу, перш ніж стане занадто пізно. Ми хочемо зробити з населенням те саме, що Ґор робить із кліматичними змінами. У нас є мільйон доларів готівкою, і ми можемо досягти певних цілей просто зараз.

— Та я, взагалі, не проти скидання всієї системи, — зізнався Катц. — Давайте, де треба розписатись?

— Причина, чому така система в цій країні не може бути скинута, — пояснив йому Волтер, — міститься у свободі. Причина того, чому в Європі теж самий вільний ринок стримується соціалізмом, полягає в тому, що вони таї не носяться зі свободами особистості. І рівень зростання населення у них нижчий, хоча рівень доходів майже такий самий. Взагалі, європейці набагато раціональніші за нас. А розмова про права у цій країні не раціональна. Боні відбувається на рівні емоцій і класових обурень, ось чому питання, прав таке популярне і так експлуатується, І саме тому я хочу повернутися до того, що Джесіка говорила про сигарети.

Джесіка кивнула йому, наче кажучи «дякую».

З коридору донісся цокіт підборів по кахлю (певно, то Цетті зайшла в кухню). Катцу захотілося запалити; він узяв чашку Волтера і замість сигарети сунув до рота жуйку.

— Позитивні соціальній зміни ідуть з верху до низу, — продовжував Волтер. — Керівник відділу охорони здоров’я публікує доповідь, освічені люди її читають, розумні діти починають розуміти, що палити — безглуздо, а не круто, і кількість курців у країні знижується. Або Роза Паркс[152] сідає у свій автобус, студенти коледжів чують про це, влаштовують марш у Вашингтоні, сідають в автобуси до Півдня, і ми раптом стаємо свідками національного руху за громадянські права. Ми опинились у такій ситуації, коли будь-яка освічена (у розумних межах) людина може зрозуміти проблему, що міститься у зростанні населення. Тож наш наступний крок — переконати студентів коледжів, що цікавитися цим питанням — це круто.

Поки Волтер розкривав тему студентів коледжів, Катц щосили намагався почути, що саме Петті робить у кухні. До нього почала доходити головна підлість ситуації. Та Петті, яку він хотів, була тією Петті, яка не хотіла Волтера: домогосподарка, яка більше не хотіла бути домогосподаркою; домогосподарка, яка хотіла трахатися з рокером. Але замість того, аби завітати до неї та сказати, що хоче її, він сидить тут, наче якийсь недоумок, і насолоджується інтелектуальними фантазіями давнього друга. Яка саме риса Волтера примусила Катца відмовитися від улюбленої гри? Він почувався волелюбною комахою, що несподівано потрапила до липкого павутиння родини. Він не міг не намагатися бути милим із Волтером, бо той йому подобався; коли б той йому не подобався, можливо, Катц не хотів би Петті; а коли б він її не хотів, він би не сидів тут і не прикидався. От плутанина.

Тепер її кроки наближались до конференц-залу. Волтер замовк і глибоко вдихнув, відверто намагаючись опанувати себе, Катц розвернув крісло до дверей — і побачив її. Матусю з невинним личком, яка мала й темний бік. На ній були чорні черевики, червоно-чорна парчева спідниця, що вільно облягала стегна, і шикарний короткий плащ, у якому вона виглядала водночас сексуальною і не схожою на себе. Катц не міг пригадати, щоб хоч раз бачив її, вдягнену у щось інше, ніж джинси.

— Привіт, Річарде, — сказала вона, коротко глянувши в його бік. — Всім привіт. Як тут у вас справи?

— Ми тільки-но почали, — збрехав Волтер.

— Тоді не стану вам заважати.

— А чому ти так вичепурилася? — спитав Волтер.

— Іду по крамницях, — відповіла Петті. — Можливо, побачимося ввечері, друзі, коли ви ще будете тут.

— Ти приготуєш вечерю? — поцікавилась Джесіка.

— Ні, я ж працюю до дев’ятої. Коли хочете, то, гадаю, я можу заскочити кудись і купити щось поїсти, перш ніж піти.

— Це було б дуже люб’язно з твого боку, — зазначила Джесіка, — оскільки ми збираємося працювати весь день.

— Ну, я б із радістю приготувала вечерю, коли б не мала відпрацювати вісім годин.

— Та нічого, — сказала Джесіка. — Не звертай уваги. Ми пообідаємо в місті чи ще щось придумаємо.

— Це і справді дуже легко зробити, — погодилася Петті.

— Ну, щось таке, — кивнув Волтер.

— Точно: щось таке, — повторила Петті. — Тож, сподіваюсь, усі добре розважаться.

І, таким чином миттєво розлютивши, проігнорувавши чи розчарувавши усіх чотирьох, вона пройшла коридором і вийшла на вулицю. Лаліта, яка почала натискати кнопки на «Блекберрі», щойно Петті увійшла, мала найбільш нещасний вигляд.

— Вона тепер що — сім днів на тиждень працює? — буркнула Джесіка.

— Зазвичай ні, — відповів Волтер. — Не розумію, що сталося.

— У неї завжди щось трапляється, чи не так, — пробурмотіла Лаліта, граючись із пристроєм.

Джесіка миттєво накинулась на неї, повернувши роздратування на іншу особу.

— Просто дай нам знати, коли закінчиш надсилати е-мейли, гаразд? А ми поки що просто посидимо й почекаємо на тебе, гаразд?

Лаліта продовжувала клацати кнопками, міцно стуливши губи.

— Може, зробиш це пізніше? — привітно спитав її Волтер.

Лаліта грюкнула «Блекберрі» на стільницю і заявила:

— Все! Я готова.

В міру того, як нікотин прокладав собі шлях організмом Катца, він почувався все краще. Петті здалася йому зухвалою, а це добра ознака. Той факт, що вона «вичепурилася», також не пройшов повз нього. З якої причини вона так вирядилася? Щоб показатися йому. А з якої причини вона працює в нічну зміну у п’ятницю та суботу? Аби уникати його. Так, вона теж хоче пограти у хованки — гру, яку почав він. Тепер, коли вона пішла, він міг краще її роздивитися, отримати її сигнали без перешкод статичного шуму, уявити, як кладе руки на цю красиву спідницю, і пригадати, як сильно вона його бажала в Міннесоті.

Але зараз слід зосередитися на проблемі занадто швидкого розмножування: перше конкретне завдання, на думку Волтера, полягає в тому, аби придумати назву їхній ініціативі. Його робочий варіант звучав як «Молоді проти безумства» — таким чином він хотів віддати пошану «Молоді проти фашизму», яку він вважав (і в цьому Катц із ним погоджувався) найкращою піснею з репертуару «Сонік Юс»[153]. Але Джесіка уперто наполягала на тому що назва має містити гасло «так», замість «ні». Щось «за», а не «проти».

— Молодь мого віку набагато більше схиляється до доктрини свободи волі, аніж ви, хлопці, коли були у цьому віці, — пояснила вона. — У них алергія на все, що хоч трошки тхне елітизмом чи неповагою до чужої точки зору. Ваша кампанія не може зосереджуватися на роздачі заборон іншим. Вона має розповідати про той крутий, позитивний вибір, який робимо всі ми.

Тоді Лаліта запропонувала назву «Живі перші» — назва різала вуха Катцу і пала жертвою нищівного сарказму Джесіки. І так вони провели у мозковому штурмі весь ранок, болісно потребуючи, на думку Катца, внеску професійного консультанта з піару. Вони обговорили такі варіанти: «За більш відлюдну планету», «Свіже повітря», «Презервативи назавжди», «Коаліція вже народжених», «Вільний простір», «Якість життя», «Менший намет» і «Досить уже!» (останній Катцу сподобався, але всі інші запевнили його, що такий слоган занадто негативний; однак Річард подумки занотував його, плануючи використати пізніше як назву пісні або альбому). Також вони обговорили «Нагодуй живих», «Будь розумним», «Охолонь», «Кращий шлях», «Не числом, а вмінням», «Менше означає більше», «Більш пусті гнізда», «Нічийна радість», «Бездітні назавжди», «Жодних немовлят на борту», «Нагодуй себе», «Насмілься не терпіти», «Зменши населення!», «Подвійне ура за людей», «Може жоден», «Менше за нуль», «Натисни на гальма», «Розтрощи родину», «Місце для маневру», «Більше для мене», «Без братів», «Перепочинок», «Більше місця», «Люби те, що вже є», «Безплідні за власним вибором», «Кінець дитинства», «Забудь про дітей», «Подвійний зародок», «Можливо, ніколи» і «До чого поспіх?» — і відхилили геть усі варіанти. Для Катца це обговорення стало ілюстрацією повної неможливості всієї справи, а також — характерної згірклості фальшивої крутості, але Волтер вів дискусію із жвавою розсудливістю, що видавала довгі роки, проведені у неприродному світі неурядових організацій. Але яким би нереальним це не здавалось, долари, які він витрачатиме, існують насправді.

— Слухайте, давайте оберемо «Вільне місце», — вирішив він, нарешті. — Мені дуже подобається, як цей варіант краде поняття волі та свободи у протилежного боку й пристосовує до своїх потреб риторику відкритого Заходу. І коли цей слоган набуде популярності, ним можна буде назвати цілий рух, а не лише нашу групу. Рух «Вільне місце».

— Тільки мені чутно «Вільне місце на парковці?» — спитала Джесіка.

— До речі, конотація не така вже й погана, — відгукнувся Волтер. — Ми всі знаємо, яка це морока — шукати місце, де залишити машину. Менше людей на планеті — більше можливостей для паркування? Так, це дуже яскравий, живий приклад того, чому перенаселення — погане явище.

— Треба перевірити, чи вже не існує торгової марки під такою назвою, — зазначила Лаліта.

— До біса торгову марку, — буркнув Катц. — Торговою маркою є будь-яка відома фраза.

— Можна додати кілька пробілів між словами, — запропонував Волтер. — Щось на противагу «Земля передусім!»[154] і без знака оклику. Коли ми отримаємо позов через торгову марку, ми зможемо відбрехатися тим, що в нашому варіанті більше пробілів, а отже, це не одне й те саме. Гарно «рикає», ось послухай: «Справа простору».

— Гадаю, краще взагалі уникати позовів до суду, — зітхнула Лаліта.

У другій половині дня, після того як вони замовили й з’їли бутерброди, а Петті прийшла додому і знову пішла, навіть не перемовившись із ними словом (Катц встиг лише краєм ока побачити чорні джинси працівника реєстратури спортзалу, коли її ноги промарширували коридором), консультативна рада «Вільного місця» вичавила з себе план залучення на літо двадцяти п’яти інтернів, яких Лаліта вже почала зацікавлювати й наймати. Вона вже намалювала собі в уяві таку картину: кінець літа, на козлиній фермі розміром у десять гектарів (тепер належить «Фонду блакитного співуна»; розташована на південному кордоні заповідника) проходить фестиваль, що має підвищити свідомість студентів, грає музика... але Джесіка відразу ж почала прискіпуватися до чарівної картинки. Невже Лаліта зовсім не розуміє ставлення сучасної молоді до музики? Просто привезти розкрученого талановитого виконавця тепер недостатньо! Треба розіслати двадцять інтернів у двадцять міст по всій країні, аби ті організували місцеві фестивалі — «Змагання між групами», як запропонував Катц. Так, погодилася Джесіка, двадцять різних місцевих змагань між групами. (Весь день вона поводилась із Катцом дуже холодно, але трохи відтанула, коди він допоміг їй розчавити Лаліту.) Запропонувавши грошову винагороду, вони зацікавлять по п’ять чудових груп у кожному з двадцяти міст, які боротимуться за право представляти місцеве музичне життя у змаганні груп, що пройде на вихідних у Західній Вірджинії під протегуванням «Вільного місця»; остаточне рішення прийматимуть якісь знаменитості, додаючи блиску справі скорочення світового населення і знищення моди на великі родини.

Катц, який навіть за власними стандартами вжив за цей час колосальну кількість кофеїну та нікотину, закінчив обговорення у майже божевільному стані, тому погодився з усім, чого від нього чекали: написати пісні про «Вільне місце», повернутися до Вашингтона в травні, аби зустрітися з інтернами «Вільного місця» і допомогти їм у навчанні, влаштувавши сюрприз — приїхавши до змагань у Нью-Йорку як почесний гість, вести фестиваль «Вільного місця» в Західній Вірджинії, докласти зусиль і відновити «Горіховий сюрприз» — і виступити разом із ним на фестивалі, а ще вмовити знаменитостей з’явитися разом із ним і взяти участь у суддівстві фіналу. З його ж точки зору, він зараз робив не що інше, як виписував чеки на рахунок, на якому не було ані копійчини, бо, незважаючи на хімічні сполуки, які він перетравив, єдиною сполукою, що зараз ним керувала, була нестерпна, настирлива жага схопити Петті й забрати її якнайдалі від Волтера: саме це складало ритм-трек, а все інше було лише неважливим прикрашанням мелодії. «Розтрощи родину»: ще одна гарна назва для пісні. А коли йому вдасться розтрощити родину, всі його обіцянки не матимуть більше жодного сенсу.

Він так накачав себе енергетиками, що о п’ятій годині, коли збори завершилися, і Лаліта повернулася до офісу, щоб почати втілювати плани в життя, а Джесіка зникла нагорі, він погодився піти погуляти з Волтером. Він думав, що це востаннє, коли вони можуть просто піти кудись разом. Трапилось так, що того вечора до Вашингтона завітала група «Брайт айз» на чолі з обдарованим хлопцем на ім’я Конор Оберст, яка несподівано набула шаленої популярності. Всі квитки були розпродані, але Волтеру кортіло пройти за лаштунки Оберста і розповісти йому про чудову ініціативу «Вільне місце»; а Катц, який все ще перебував під дією кофеїну та нікотину, зробив кілька принизливих дзвінків, завдяки яким вони змогли б зайти всередину. Все, що завгодно, аби не тинятися особняком, чекаючи, коли ж Петті повернеться додому.

— Повірити не можу, що ти робиш для мене стільки доброго, — зізнався Волтер у тайському ресторані, у районі Дюпон-серкл, куди вони зайшли повечеряти.

— Та не переймайся, друже. — Катц обрав було «рожен сатаю», але подумав, чи в нього витримає шлунок, і вирішив не ризикувати. Звичайно, знову жувати табак теж не слід було, але він все одно дістав із кишені чергову порцію.

— Схоже, ми, нарешті, починаємо робити те, про що стільки розмовляли у коледжі, — відповів Волтер. — Для мене це справді багато значить.

Катц безупинно оглядав ресторан, зупиняючи погляд на чому завгодно, окрім обличчя друга. У нього було таке відчуття, наче він щойно зістрибнув зі скелі: ноги все ще рухаються, але ось-ось все скінчиться.

— Ти як? — турботливо спитав його Волтер. — Ти якийсь нервовий.

— Та ні, все гаразд, правда.

— Я б так не сказав. Ти сьогодні цілу коробку того лайна зжував.

— Просто намагаюсь не палити у твоїй присутності.

— Що ж, дякую.

Волтер із задоволенням з’їв цілу порцію сатаю, а Катц сплюнув у склянку і миттєво заспокоївся — хоча і знав, що нікотин насправді не заспокоює.

— Як у тебе з дівчиною? — спитав він. — Ви сьогодні випромінювали досить дивні флюїди.

Волтер почервонів і нічого не відповів.

— Ти вже з нею переспав?

— Господи, Річарде! Це тебе зовсім не обходить.

— Ух ти — це означає «так»?

— Ні, це означає «не твоє собаче діло».

— Ти закохався?

— Господи! Та досить уже!

— От бачиш, я ж казав, що назва гарна: «Досить уже!» І зі знаком оклику. А «Вільне місце» звучить, ніби пісенька «Льонард Скьонард»[155].

— Чому ти так хочеш, щоб я переспав із нею? У чому справа?

— Я просто кажу, що бачу.

— Слухай, ми з тобою зовсім різні. Чи до тебе не доходить? Ти розумієш, що в декого можуть бути вищі цінності, ніж затягти когось у ліжко?

— Еге ж, доходить. Але теоретично.

— Ну, тоді просто стули пельку, гаразд?

Катц знову нетерпляче озирнувся, шукаючи офіціанта. Він був у поганому настрої, і тому його дратувало все, що Волтер казав чи робив. Коли Волтер занадто занудний для того, щоб гратися з Лалітою, коли він хоче і далі грати в праведника, зараз Катцу було на це начхати.

— Давай забиратися звідси, — заявив він.

— А може, дочекаємося, поки мені принесуть закуску? Може, ти не голодний, а от я — дуже.

— Так, звісно. Вибач.

Настрій його ще більше погіршився, коли, годиною пізніше, вони опинились у натовпі молодих людей, що зібрався біля дверей клубу «9:30». Катц уже кілька років не ходив на шоу як глядач, а на концерті дитячого ідола не з’являвся з часів, коли сам був підлітком; він так звик до більш зрілих прихильників на концертах «Травматикс» і «Горіхового сюрпризу», що геть забув, наскільки відрізняється від них натовп молоді. Їхня спільна серйозність справляє враження майже релігійного натхнення. На противагу Волтеру, який у своєму культурному завзятті придбав усі твори «Брайт айз» і занудно вихваляв їх у тайському ресторані, Катц знав цей гурт лише з його осмотичної[156] репутації. Вони з Волтером були принаймні вдвічі старші за будь-кого із присутніх — хлопців із зализаним волоссям і по-модному кругленьких дівчат. Він відчував, що на нього дивляться і впізнають, поки вони удвох прокладали собі шлях до танцполу, де зараз, коли не лунала музика, не було нікого, і думав, що навряд чи міг прийняти гірше рішення, ніж рішення з’явитися на публіці та однією своєю присутністю висловити схвалення гурту, про який майже нічого не знав. Він не знав, що за цих обставин буде гірше: коли їх дуже ввічливо виженуть звідси чи коли вони стоятимуть, огорнуті непомітністю власного середнього віку.

— Хочеш спробувати пройти за лаштунки? — спитав Волтер.

— Не можу, друже. Просто не можу.

— Просто щоб познайомитися. Це займе не більше хвилини. А я підійду трохи пізніше і Запропоную співробітництво.

— Не можу. Я не знаю цих людей.

Мікс, підібраний для паузи, вибір якого є прерогативою хедлайнера[157], був надзвичайно дивним. (Катц, сам хедлайнер, завжди ненавидів хизування, й мистецтво вигравати, й моралізм, невід’ємно пов’язані з вибором музики для міксу, вимушеність демонструвати обмеженість власних музичних смаків, і тому залишав цю роботу колегам по гурту.) Помічники розставляли велику кількість мікрофонів й інструментів, а Волтер виливав на Катца історію життя Конора Оберста: як той почав записувати музику в віці дванадцяти років, що він і досі живе в Омасі, що його гурт більше схожий на клан чи родину, ніж на звичайну рок-групу. На танцпол із кожних дверей лавиною валили дітлахи із сяючими очима (яка дратуюча, підкреслено-молодіжна назва для групи[158], подумав Катц) і безвусими личками. Його відчуття поразки складалося не стільки із заздрощів чи навіть повністю з розуміння того, що він більше ні на що не спроможний. Скоріше, це був відчай через роз’єднаність світу. Його держава вела жахливі наземні війни у двох країнах, планета розжарилась, наче пічка, а тут, у «9:30», його оточували сотні підлітків типу Сари, що пекла банановий хліб: сповнені невинних бажань, невинного права — на що? На емоції. На найчистіше поклоніння суперособливій групі. На те, щоб їм дали спокій, щоб дозволили, на годину чи дві суботнім вечором, виконати ритуал зречення цинізму й агресії дорослих. Вони справляли таке враження (як була права Джесіка на сьогоднішніх зборах!), ніби ані до кого не відчувають злоби. Катц бачив Це по їхньому одягу: той не сигналізував про гнів і неприязнь, що були такі характерні для натовпу, частиною якого Річард був у роки юнацтва. Вони зібралися не від незадоволення, а щоб відсвяткувати знахідку: вони — ціле покоління! — знайшли більш лагідний і чемний спосіб життя. Спосіб, що не випадково виявився у більшій гармонії зі споживанням. А значить, говорив Катцу: помри.

Оберст, у зеленувато-блакитному смокінгу, вийшов на сцену сам-один, перевірив мікрофон і наспівав пару довгих сумних пісень соло. Він був те, що треба, цей юний геній, а отже, тим сильніше дратував Катца. Його фірмовий стиль емоційного митця, що страждає, його постійне потурання своїм бажанням, неприродно протяжливий спів, мистецькі злочини проти звичаїв поп-музики — він грав щирість, а коли ця гра починала загрожувати Викриттям удаваності його щирості, він грав щиру муку складності бути щирим. Потім вийшли інші члени гурту, включаючи трьох милих молодих грацій з групи підтримки, одягнених у дуже звабливі сукні, і в цілому шоу виявилося чудовим — і Катц не став принижувати себе заперечуванням цього факту. Він просто почувався, наче єдина абсолютно твереза людина у приміщенні, повному п’яних, єдиним невіруючим на церковних зборах. Він відчув укол ностальгії за Нью-Джерсі, за вулицями, що вбивають усі вірування. Йому здалося, що він має щось зробити тут, у власній ніші, що відкололася від інших, перш ніж світ остаточно загине.

— Про що ти там думав? — легковажно спитав його Волтер, коли вони поверталися додому в таксі.

— Про те, що старію, — відповів Катц.

— А на мене вони справили чудове враження.

— У них забагато пісень про мильні опери для дорослих.

Але Волтер із ним не погодився:

— Вони всі присвячені вірі. Новий запис є просто неймовірною пантеїстичною спробою продовжувати вірити у щось в умовах світу, що сповнений смерті. Оберст у кожну пісню вставляє слово «підйом» або його синоніми чи деривативи. Весь диск називається «Піднесений», Це схоже на релігію, але без дурості релігійних догм.

— Я захоплююсь твоїм умінням захоплюватися, — зізнався Катц. А коли таксі поповзло у натовпі машин на складному діагональному перехресті, додав: — Не думаю, що зможу це для тебе зробити, Волтере. Я зараз переживаю жахливий сором.

— Просто зроби, що зможеш. Зрозумій, що саме ти точно не зможеш зробити. Коли все, чого ти хочеш, це приїхати на день чи два у травні й зустрітися з інтернами, може, переспати з кимось — то й добре. Насправді, це вже дуже нам допоможе.

— Я міркую про те, щоб повернутися до написання пісень.

— Це ж чудово! Неймовірна новина! Я майже готовий віддати перевагу саме цьому і відмовитися від твоєї допомоги. Просто, заради Бога, припини будувати дахи.

— Можливо, мені доведеться і далі їх будувати. Нічого не подієш.

Коли вони приїхали, в особняку було темно і тихо. Світилося лише одне вікно — у кухні. Волтер відразу пішов спати, але Катц ненадовго затримався в кухні, сподіваючись, що Петті почує його і спуститься. Окрім усього іншого, йому зараз дуже не вистачало компанії людини, схильної до іронії. Він з’їв трохи пасти і запалив цигарку на задньому дворі. Потім піднявся на другий поверх і пішов до кімнатки Петті. Вчора ввечері, поглянувши на подушки й простирадла на складаному дивані, Катц вирішив, що вона спить там. Зараз двері були зачинені, і з-під них не вибивалось світло.

— Петті, — покликав він неголосно, але так, що вона почула б, коли не спить.

Прислухався, але не почув нічого, окрім дзвону у вухах.

Знову покликав:

— Петті!..

Його член і на секунду не повірив у те, що вона спить, але, можливо, за дверима зараз просто нікого немає — утім, його охопило дивне небажання відчинити двері й перевірити це. Він потребував хоч найменшого заохочення чи підтвердження правдивості власних інстинктів. Він повернувся до кухні, доїв пасту, прочитав газети «Нью-Йорк пост» і «Таймс». О другій ночі, все ще сповнений енергії від нікотину, але починаючи дратуватись через Петті, Катц повернувся до її кімнати, постукав у двері й розчинив їх.

Вона сиділа на дивані в темряві, все ще одягнена в чорну форму, і дивилась просто перед собою, зчепивши долоні на колінах.

— Вибач, — сказав Катц. — Усе гаразд?

— Так, — відповіла вона, навіть не подивившись на нього. — Але краще нам спуститися.

Коли він знову спускався сходами, в грудях у нього з’явилося дивне відчуття напруженості, таке сильне передчуття сексуальної пригоди, яке він, здається, востаннє мав ще в школі. Петті пройшла за ним на кухню й зачинила двері на сходи. На ній були дуже м’які на вигляд носки — такі зазвичай носять люди, чиї ноги давно вже втратили молодість і ніжність шкіри на п’ятках. І хоча вона зараз була без черевиків на підборах, її зріст викликав у Катца таке саме приємне здивування, як і колись. У пам’яті в нього спливла пісня про те, що її тіло — це тіло, створене саме для нього. Схоже, справи у старенького Катца зовсім кепські: його розчулила власна стара пісня! А «створене для нього тіло» все ще було привабливим, без жодних серйозних недоліків — напевно, результат численних годин, проведених на тренажерах у залі. Спереду на чорній футболці Петті великими білими літерами було написано: «Підйом».

— Хочу чаю з ромашкою, — заявила вона. — Приєднаєшся?

— Звісно. Не думаю, що взагалі його колись куштував.

— Так, життя в тебе таке відлюдне...

Вона сходила до контори й повернулася з двома великими кухлями гарячої води. З кожного звисала етикетка чайного пакетика.

— Чому ти не відгукнулась, коли я прийшов до тебе вперше? — спитав її Катц. — Я просидів тут, унизу, дві години.

— Напевно, занурилась у думки.

— Ти що, гадала, я просто піду спати?

— Не знаю. Я замислилась, але не думала ні про що, коли ти знаєш, як це трапляється. Але я розуміла, що ти захочеш поговорити зі мною, і знала, що мушу погодитися. І ось я тут.

— Ти зовсім не повинна нічого робити.

— Ні, це добре; нам справді слід поговорити. — Вона сіла на протилежному боці великого сільського стола. — Ви добре провели час удвох? Джесі сказала, що ви ходили на концерт.

— Ми удвох, плюс десь вісімсот дітлахів, котрі щойно відсвяткували повноліття.

— Ха-ха-ха! Бідолашний.

— Волтерові сподобалося.

— Ще б пак! Останнім часом йому подобається все, що стосується молоді.

Нотка незадоволення в її голосі заінтригувала Катца.

— Я так розумію, ти його пристрасті не поділяєш?

— Я? На щастя, ні. Тобто за винятком власних дітей. Мої діти мені все ще подобаються. Але інші? Ха-ха-ха!

Її хвилюючий сміх, що підіймає настрій, не змінився. Однак під новою зачіскою, під макіяжем очей вона виглядала старшою. Зміна віку відбувається лише в одному напрямку, і, побачивши це, глибинна сутність Катца;, намагаючись захистити його, наказала йому бігти якнайдалі, поки це ще можливо. Спустившись сюди, він ішов за інстинктом; але між інстинктом і планом лежить велика різниця, і зараз Річард почав це розуміти.

— А що тобі в них не подобається? — спитав він.

— Ой, з чого б почати? — замислилась Петті. — Як щодо в’єтнамок? У мене кілька заперечень до цих в’єтнамок. Бо складається враження, наче весь світ — то лише їхня спальня. А вони навіть не чують, як це взуття хлопає їх по ногах, бо всюди ходять із модними пристроями, заткнувши вуха навушниками. Кожного разу, коли сусіди починають дратувати мене, я налітаю на якогось студента і миттєво прощаю сусідів, адже вони, принаймні, дорослі люди. Принаймні, вони не бігають усюди у в’єтнамках, демонструючи, наскільки вони спокійніші й розсудливіші, ніж ми, дорослі. Ніж я, така собі зануда, яка б із радістю не бачила оголених ніг у метро. Бо, насправді, хто може заперечувати можливості побачити такі гарнесенькі пальці на ногах? Ідеальний педикюр? Лише особа, яка має нещастя бути занадто середнього віку, щоб демонструвати світові власний педикюр.

— А я не так уже й багато помічав в’єтнамок.

— Тоді ти і справді ведеш дуже, дуже відлюдне життя.

Тон їх був трохи механічний і уривчастий, а не піддражнюючий, і Катцу не було за що зачепитися. А в умовах відсутності стимулювання його давні сподівання почали в’янути. Петті подобалася йому все менше й менше через те, що виявилася не в тому настрої, в якому, здавалось йому, він неодмінно її застане.

— А кредитні картки? — продовжувала вона. — Використовувати кредитну картку, аби придбати хот-дог чи, взагалі, пачку жуйки? Тобто готівка — це вчорашній день. Так? Але ж готівка примушує людей рахувати: додавати й віднімати. Примушує звертати увагу на людину, яка дає тобі решту. Скажімо, на одну крихітну секунду ти перестаєш бути на сто відсотків холоднокровною людиною, що живе у власному маленькому світі. А з кредитною карткою такого не відбувається. Ти просто ввічливо даєш її, і тобі ввічливо її повертають.

— Твій опис дуже схожий на стан тих дітлахів сьогодні ввечері, — зазначив Катц. — Гарні дітки, але трохи зосереджені на собі.

— Однак до цього краще вже звикнути, чи не так? Джесіка каже, ти влітку будеш по вуха у молоді. Це правда?

— Так. Можливо.

— А вона це сказала досить упевнено.

— Так, але зараз я думаю, що, можливо, й відмовлюсь. До речі, Волтер в курсі.

Петті встала, аби покласти чайні пакетики в мийку, і завмерла там, спиною до Катца.

— Тож, можливо, більше ти не приїдеш, — підсумувала вона.

— Саме так.

— Ну, тоді, гадаю, мені шкода, що я не спустилася раніше.

— Ти б могла під’їхати до мене в місто.

— Точно. Коли б мене запросили.

— Тоді я тебе запрошую.

Вона різко обернулась до нього, примруживши очі.

— Не треба зі мною грати, ясно? Я не хочу бачити цей бік твоєї особистості. Бо від нього мене, так би мовити, нудить. Ясно?

Катц не відвів погляду, намагаючись довести їй, що не жартував, — намагаючись відчути впевненість у тому, що не жартував, — але, схоже, вона лише сильніше обурилась. Петті похитала головою і відійшла у дальній куточок кухні.

— Яку вас з Волтером справи? — жорстоко спитав Річард.

— Не твоє діло.

— Весь час це чую. Що б воно значило?

Вона трохи почервоніла.

— Це значить, не твоє діло.

— Волтер каже, не дуже добре.

— Ну, частково це правда. Більшою мірою. — Вона знову почервоніла. — Але хвилюйся за Волтера, гаразд? Хвилюйся за свого найкращого друга! Свій вибір ти вже зробив. Ти дуже чітко пояснив мені, чиє щастя з нас двох цікавить тебе якнайбільше. У тебе був шанс зі мною, але ти обрав Волтера.

Катц відчув, що втрачає самоконтроль, і це було дуже неприємне відчуття. Тиск між вухами, гнів, що підіймається, жага посперечатися. Він наче раптом перетворився на Волтера.

— Ти мене вигнала, — зауважив він.

— Ха-ха-ха! «Вибач, я не можу приїхати до Філадельфії навіть на один день, через Волтера» — пригадуєш?

— Я це казав одну хвилину. Тридцять секунд. А ти потім продовжила, майже на цілу годину...

— Псувати все. Я знаю. Знаю, знаю, знаю, знаю! Я знаю, хто все зіпсував. Я знаю, що то була я! Але, Річарде, ти ж розумів, як мені важко — важче, ніж тобі. Ти міг би кинути мені рятівний круг! Наприклад, упродовж тієї хвилини розмовляти не про бідолашного Волтера і його бідолашні ніжні почуття, а про мене! Саме тому я і кажу, що ти вже зробив вибір. Може, ти тоді це навіть не усвідомлював, але саме це ти й зробив. Тож тепер живи з ним.

— Петті!

— Може, я все псую, може, я невдаха, але, принаймні, останні кілька років у мене вистачало часу на те, щоб замислитись, і я дещо зрозуміла. Я тепер трохи краще розумію, хто ти такий і як ти дієш. Можу собі уявити, як тобі важко миритися з тим, що наша маленька подружка з Бенгалі зовсім тобою не цікавиться. Як це жахливо неррррвує тебе. Який безлад панує у цьому світі! Яка марна поїздка! Гадаю, ти ще можеш спробувати причарувати Джесіку, але можу лише побажати удачі. Коли ти справді у розпачі, може, краще за все спробувати звабити Емілі з проектного відділу. Але Волтера вона не чіпляє, отже, не знаю, наскільки цікавою вона може бути для тебе — за таких обставин.

У Катца кров кипіла в жилах, голова йшла обертом і трусились руки. Наче він прийняв дозу кокаїну і щедро «залакував» її спиртом.

— Я прийшов по тебе, — тільки й сказав він.

— Ха-ха-ха! Я тобі не вірю. Та ти й сам у це не віриш. Ти зовсім не вмієш брехати.

— А нащо мені сюди приїжджати?

— Не знаю. Непокоїшся щодо розмаїття форм життя і населення, зростання якого можна контролювати?

Він почав пригадувати, як неприємно йому було, коли вони сварились по телефону. Як огидно, як разюче важко для його терпіння. Чого він не міг пригадати, так це чому саме він примирився з цим. Мабуть, тут було виною те, як вона хотіла його, як пішла за ним. Але все це тепер у минулому.

— Я стільки часу злилася на тебе, — продовжувала Петті. — Ти хоч уявляєш? Я надсилала тобі купу е-мейлів і ніколи не отримувала відповіді, вела принизливі односторонні розмови з тобою. Ти хоч читав ті е-мейли?

— Більшість із них.

— Ха. Не знаю, чи це покращує ситуацію, чи погіршує. Гадаю, взагалі це не має жодного значення, оскільки все однаково відбувалося лише в моїй уяві. Я три роки вбила на мрії про те, що (і я сама розуміла це!) ніколи не зробило б мене щасливою. Але яка різниця? Я все одно мріяла. Ти був для мене наче важкий наркотик, від якого я ніяк не могла відмовитися. Все моє життя нагадувало тугу за згубним наркотиком, хоч я і розуміла, що він шкідливий для здоров’я. І лише вчора, буквально вчора, коли я нарешті побачила тебе, я усвідомила, що наркотик мені більше не потрібен. Щось типу «Та про що я взагалі думала? Він приїхав заради Волтера!»

— Ні, — заперечив Катц. — Заради тебе.

Вона навіть не слухала його.

— Я почуваюся такою старою, Річарде. Коли людина марнує своє життя, це зовсім не означає, що життя не проходить. Насправді у такому разі життя минає навіть швидше.

— Але ти не схожа на стару. Ти чудово виглядаєш.

— Ага, і саме це і має значення — лише це, так? Я стала однією з тих жінок, хто тяжко працює, аби мати гарний вигляд. Коли я зможу продовжувати в тому ж дусі і, врешті-решт, перетворюсь на вродливий труп, можна буде сказати, що я пречудово вирішила велику проблему.

— Їдьмо зі мною.

Вона похитала головою.

— Просто їдьмо. Оберемо собі якесь приємне місце, а Волтер нехай насолоджується свободою.

— Ні, — відгукнулась вона, — хоча мені приємно нарешті почути це від тебе. Я можу вставити ці слова у спогади про останні три роки свого життя і створити навіть іще кращу фантазію про те, що могло би статися, коли б... Це дуже збагатить моє і так багате уявне життя. Тепер я можу уявити, що залишилась у тебе в квартирі, а ти поїхав у світове турне і трахаєш дев’ятнадцятирічних дівчаток; чи що я поїхала з тобою і стала матусею для тебе і твоїх друзів — ну, ти розумієш: склянка молока й свіже печиво кожної ночі, о третій годині, — чи що я стала новою Йоко Оно, і всі винуватять мене в тому, який ти став блідий і слабкий; а потім я б стала влаштовувати тобі жахливі сцени, і ти б поступово зрозумів, як погано, коли я присутня в твоєму житті. Цього вистачить на багато місяців фантазій.

— Не розумію, чого саме ти хочеш.

— Повір: коли б я сама це розуміла, ми б зараз не вели цю розмову. Насправді, раніше я вважала, ніби знаю, чого бажаю. Я знала, що бажання мої погані, але я вірила, ніби знаю їх. А тепер ти тут, і ніби не було всіх тих років.

— От тільки Волтер упадає за дівчиною.

Вона кивнула.

— Так і є. І знаєш що? Виявляється, це надзвичайно боляче. Страшенно боляче. — На очах у неї виступили сльози, і вона швидко відвернулась, або приховати їх.

У свій час Катцу довелося побачити багато жінок у сльозах, але сьогодні він уперше вимушений був дивитися, як жінка плаче через кохання іншої людини. І йому це аж ніяк не сподобалось.

— У четвер увечері він повернувся додому, — продовжувала вона. — Я можу це тобі розповісти, адже ми старі друзі, чи не так? У четвер увечері він повернувся з поїздки до Західної Вірджинії, піднявся до моєї кімнати — те, що відбулося потім, Річарде, дуже нагадувало те, чого я завжди бажала. Завжди бажала. Все своє свідоме життя. Я навіть ледь упізнала його обличчя. Він наче втратив розум. Але єдина причина, з якої я отримала те, що отримала, полягала в тому, що я його вже втратила. Це було маленьким прощанням. Маленьким подаруночком на прощання, аби показати мені, що я втрачаю, назавжди. Бо я робила його занадто нещасним занадто довгий час. І тепер він нарешті готовий для чогось кращого, але у жодному разі не зі мною, бо я робила його занадто нещасним занадто довгий час.

З того, що Катц зараз вислуховував, йому ставало зрозумілим, що він спізнився на сорок вісім годин. Сорок вісім. Неймовірно.

— Але ти все ще можеш це отримати, — зазначив він. — Зроби його щасливим. Стань гарною дружиною. І він забуде дівчину.

— Можливо. — Вона обережно витерла сльози долонею. — Коли б я була розсудливою, цілісною людиною, напевно, саме це я б і спробувала зробити. Оскільки, розумієш, колись я дуже хотіла стати переможцем. Колись я була борцем. Але у мене з’явилась алергія на розсудливі вчинки. Я витрачаю життя на те, що гніваюся на себе через розчарування самою собою.

— Саме тому я тебе кохаю.

— О, тепер у нас з’явилось кохання? Кохання... Річард Катц говорить про кохання! Напевно, це знак, що мені час іти спати.

Це була прощальна репліка; він не став намагатися зупинити Петті. Однак його віра у свої інстинкти була такою сильною, що через десять хвилин, підіймаючись до кімнати для гостей, Річард уявляв собі, що відчинить двері й побачить жінку в його ліжку. Але замість Петті він побачив на подушці товстий, не переплетений рукопис з її ім’ям на першій сторінці. І назву: «Минулі помилки».

Він посміхнувся. Потім поклав за щоку великий шматок табаку і сів читати, час від часу спльовуючи слину у вазу на тумбочці, — доки за вікном не почало зоріти. Він помітив, наскільки сильніше його зацікавили сторінки, де мова йшла про нього, ніж інші; це підтвердило його давню підозру, що люди хочуть читати лише про себе. Потім він відзначив, цього разу із задоволенням, що ця його версія дуже приваблювала Петті, — і пригадав, що саме приваблювало в ній його. Утім, найсильнішим відчуттям, яке переповнило його, коли він прочитав останню сторінку й сплюнув у вазу вже майже чисту слину, було відчуття поразки. Не поразки від Петті: його вразили її письменницькі здібності, але коли мова заходила про нього, він і сам багато чого міг написати. Людиною, яка перемогла його, був Волтер, бо стос паперу явно був списаний для Волтера, наче пригнічене прохання пробачити — прохання, яке неможливо вимовити. Зіркою у драмі Петті був саме Волтер, а Катц — усього лише актором другого плану.

На хвилину в тому, що вважалось його душею, відчинились двері — достатньо широко, аби він зміг побачити власну гордість у жалюгідних ранах; але він швидко зачинив ті двері і став міркувати про те, як йому вистачило дурості бажати цю жінку. Так, йому подобалося, як вона розмовляє; так, у нього є фатальна слабкість до певного типу чікс — розумних, але схильних до депресії; але єдиний знайомий йому спосіб спілкування з такою чіксою — трахнути її, піти геть, повернутися і трахнути ще раз, знову піти геть, знову відчути ненависть, знову трахнути і так далі. Тепер він шкодував, що не може повернутися назад у часі й привітати того себе, яким він був у віці двадцяти чотирьох років і проживав у огидному помешканні в південному районі Чикаго, — привітати з тим, що він зрозумів: така жінка, як Петті, призначена для такого чоловіка, як Волтер, бо йому — незважаючи на притаманні йому дурощі — вистачило терплячості й уяви керувати нею. Помилка, якої Катц припустився з тих часів, полягала в тому, що він постійно повертався до сцени, у якій йому судилося зазнати поразки. Весь документ Петті свідчив про виснажливу важкість зрозуміти в таких ситуаціях, що «добре», а що ні. Він дуже добре розумівся на тому, що є «добрим» власне для нього, і зазвичай цього цілковито вистачало для будь-яких цілей у житті. І лише в компанії Берґландів він відчував, що цього геть недостатньо. І йому набридло це відчуття, він нарешті був готовий покінчити з цим.

— Що ж, друже мій, — пробурмотів Катц. — Ось і настав кінець нашій дружбі. Цей раунд ти виграв, старий.

Світло у вікні ставало все яскравішим. Він пішов до ванної, змив слину й табак і повернув вазу на місце. На радіоприймачі світився час — 5:57. Він зібрав речі, спустився сходами До контори Волтера і поклав рукопис просто у центр столу. Маленький прощальний подарунок. Хтось має очистити атмосферу, хтось має покласти край усьому лайну, а Петті, вочевидь, на це не здатна. Отже, вона хоче, аби брудну роботу зробив Катц? Що ж, гаразд. Він готовий зіграти роль крутого хлопця, Його покликання — казати неприємну правду. Бути козлом. Він пройшов центральним коридором і.вийшов на вулицю через парадні двері з «англійським» замком. Клацання, коли він зачинив двері, пролунало невідворотно. Прощавайте, Берґланди.

За ніч повітря стало вологим: автівки Джорджтауна вкрила роса, і незвичайні панелі тротуарів міста тепер блищали від води. На деревах розпускалися бруньки, співали птахи; ранній літак перетинав бліде весняне небо. Навіть дзвін у вухах Катца ніби вщух, притлумлений навколишнім ґвалтом. «Гарний день, щоб померти!» Він спробував пригадати, хто це сказав. Скажений Кінь? Ніл Янг?

Повісивши сумку на плече, він став спускатися схилом у напрямку сумного транспорту, що зітхав, і врешті-решт дійшов до довгого мосту, що вів до центру американського світового панування. Зупинився десь посередині мосту, поглянув на любительку бігу підтюпцем на доріжці далеко внизу, що йшла уздовж річки, і спробував вирахувати, виходячи з інтенсивності Світової взаємодії між її дупою і його сітківкою, наскільки це насправді гарний день для смерті. До землі було так далеко, що коли пірнути, то він неодмінно загине, а зробити це треба саме пірнаючи. Будь чоловіком, стрибай головою вперед. Так. Його член саме казав комусь (чи чомусь) «так», і це «щось» точно не було занадто широкою дупою бігунки, що віддалялася.

Може, в посланні його члена, через яке він поїхав до Вашингтона, містилася саме смерть? Може, він просто невірно зрозумів пророцтво? Він був упевнений: ніхто не сумуватиме за ним, коли він помре. Таким чином він звільнить Петті й Волтера від клопоту через нього, звільнить самого себе від того клопоту, що завжди приносить у власне життя. Він може вирушити туди ж, куди і Моллі, а до неї — його батько. Катц придивився до того місця, де він, скоріше за все, приземлиться: добре утоптаної смуги гравію та грязюки, і спитав себе, чи цей шматок землі, який не піддається опису, вартий того, аби вбити його. Його, великого Річарда Катца! Чи вартий?

Він посміявся над таким питанням і пішов далі.

Повернувшись у Джерсі-сіті, Катц зітнувся в герці з морем мотлоху в своєму помешканні. Відчинив вікна, аби впустити свіже повітря, й узявся за генеральне прибирання. Вимив і витер усі тарілки, викинув купи непотрібного паперу, вручну видалив три тисячі спам-листів із комп’ютера, час від часу зупиняючись, аби вдихнути, запахи болота, гавані й сміття, характерні для теплих місяців у Джерсі-сіті. Як стемніло, він випив пару пляшок пива, розпакував банджо і гітару й переконався, що кілок на грифі гітари «Стратокастер» за місяці, що вона провела у футлярі, жодним магічним чином не полагодився. Випив третю пляшку пива і подзвонив барабанщику «Горіхового сюрпризу».

— Привіт, бовдуре, — сказав Тім. — Невже ти нарешті зателефонував?

— Що я можу відповісти, — зітхнув Катц.

— Як щодо «Мені дуже прикро, що я такий лузер, і що підвів вас, і що п’ятдесят разів поспіль збрехав вам» як, бовдуре?

— Так, на жаль, мені треба було подбати про одну річ.

— Точно, бовдурина суть вимагає дуже багато часу. Якого біса ти взагалі мені подзвонив?

— Хотів спитати, як у вас справи.

— Тобто, коли не враховувати, що ти виявився покидьком, і лузером, і насрав на нас у п’ятдесят різних способів, і постійно брехав нам?

Катц посміхнувся.

— Може, тобі варто написати перелік усіх скарг і надіслати його мені, щоб ми зараз могли поговорити про щось інше?

— Та я вже так і зробив, ідіоте. Ти хоч раз за останній рік перевіряв електронну пошту?

— Ну, тоді передзвони мені пізніше, коли захочеш. Я увімкнув телефон.

— Ти увімкнув телефон? Гарний жарт, Річарде. А комп’ютер? Він теж працює знов?

— Просто хотів зазначити, що коли захочеш подзвонити, то я зніму слухавку.

— Та просто хочу зазначити, щоб ти пішов у дупу, козел.

Катц закінчив розмову у гарному настрої. Він подумав, що навряд чи Тім витрачав би час на образи, коли б у нього було щось краще за «Горіховий сюрприз». Річард випив четверту пляшку пива, проковтнув таблетку вбивчого «Мітрозапіну»[159], яку йому дав лікар у Берліні (як бонус за гарний сценарій), і проспав тринадцять годин.

Коли він прокинувся, був уже яскравий, спекотний день. Катц прогулявся районом, розглядаючи жінок, одягнених згідно з цьогорічною модою — у речі, що обтягують фігуру, і придбав необхідні Продукти: арахісова олія, банани, хліб. Трохи згодом з’їздив до Ґобокена, щоб віддати гітару в ремонт, і піддався раптовому бажанню пообідати у «Максвеллі»[160] і подивитися шоу. Народ у «Максвеллі» зустрічав його, наче генерала МакАртура, що повернувся з Кореї опальним, але таким же зухвалим, як і раніше. Чікси нахилялись до нього так, що їхні груди випадали з маленьких топів; хлопець, якого він не знав чи знав колись дуже давно і встиг забути, постійно пригощав його пивом; а місцева група, що виступала того вечора, «Тутсі пікнік», не викликала у нього відрази. В цілому, Катц відчував, що його рішення не стрибати із мосту головою вниз було вірним. Звільнення від Берґландів виявилось лагіднішою і зовсім не неприємною смертю, смертю без болю, станом часткового неіснування, у якому він міг повернутися до помешкання редакторки років сорока («я ваша, велика фанатка»), що підлизувалася до нього під музику «Тутсі пікнік», вставити їй кілька разів, а потім, вранці, купити кілька пончиків по дорозі до Вашингтон-стрит, звідки треба було прибрати пікап, поки не почались години платної стоянки.

На домашньому телефоні на нього чекало одне повідомлення від Тіма і жодного — від Берґландів. Катц нагородив себе, погравши на гітарі упродовж чотирьох годин. День був сонячним і теплим, з вікна долітав гомін вулиць, які прокидались від зимової сплячки. Пальці лівої руки, на яких уже давно не було мозолів, ледь не кровоточили, але нерви на них, убиті кілька десятиліть тому, залишались безпомічно мертвими. Він випив пива і пішов до улюбленого грецького кафе за рогом, плануючи перекусити, а потім ще трохи пограти. Коли він повернувся додому разом із печеним м’ясом, то на сходах побачив Петті.

На ній була лляна спідниця і блакитна блузка без рукавів, а по тканині, майже до талії, спускалися плями від поту. Поруч із нею стояла велика валіза і невеличка купка пальт і курток.

— Так-так-так, — промовив Річард.

— Мене виселили, — зізналась вона і покірно, сумно посміхнулась. — Завдяки тобі.

Його член (принаймні, одна частина його організму) був дуже задоволений таким визнанням його божественних сил.

Погані новини

Тамара, мати Джонатана і Дженни, врізалась в осику. Намагаючись уникнути зіткнення з підлітком, що продавав хот-доги, вона схрестила лижі й зламала дві кістки на лівій нозі, просто над черевиком, таким чином дискваліфікувавши себе від участі в січневій подорожі до Патагонії разом із Дженною. Для Дженни, що стала свідком поразки Тамари і змушена була побігти за підлітком і відвести його в поліцію, поки Джонатан піклувався про нещасну матір, цей випадок став ще одним пунктом у довгому списку негараздів, які послідували в її житті після закінчення коледжу минулої весни; але для Джоуї, який в останні тижні спілкувався з Дженною двічі, а то й тричі на день, нещасний випадок став довгоочікуваним подарунком від богів — проривом, на який він сподівався вже років зо два. Після закінчення коледжу Дженна переїхала до Манхеттена, стала працювати на відомого тамаду і вирішила спробувати жити разом із нареченим, Ніком. Утім, у вересні вона зняла собі окрему квартиру, а у листопаді, піддавшись нескінченному відкритому тиску з боку родини і більш тонкому підкопу з боку Джоуї, який на той момент зробив себе її Офіційним Інтерпретатором, вона оголосила свої відносини з Ніком такими, що не мають юридичної сили, і такими, що їх неможливо відновити. На той момент вона вже приймала підвищену дозу антидепресантів і не мала в житті зовсім нічого, вартого очікування, окрім катання на конях у Патагонії, яке Нік постійно обіцяв їй і постійно відкладав, посилаючись на велику обтяженість роботою в «Ґолдман Сакс». Трапилося так, що Джоуї пару разів катався на конях, хоча й з невеликим успіхом, коли відпочивав у Монтані, ще за часів навчання у школі. Отримуючи величезну кількість дзвінків і есемесок від Дженни, він почав підозрювати, що його підвищили до статусу проміжного предмета, а може, навіть до потенційного майбутнього хлопця, й останні його сумніві щодо цього розвіялися, коли вона запропонувала йому розділити з нею шикарний номер в аргентинському готелі, який Тамара замовила ще до нещасного випадку. Оскільки трапилося так, що у Джоуї з’явилися справи у сусідньому Парагваї і він розумів, що рано чи пізно поїде туди, незалежно від власного бажання, він, не вагаючись ані хвилини, відповів Дженні «так». Єдиним серйозним аргументом проти спільної подорожі до Аргентини був той факт, що за п’ять місяців до того, у віці двадцяти років, у нападі безумства, перебуваючи в Нью-Йорку, він пішов до суду в Нижньому Манхеттені й одружився з Конні Монаген. Але це в жодному разі не було найбільшою проблемою в житті, і він вирішив поки що не звертати на це уваги.

Напередодні вильоту до Маямі, куди Дженна поїхала, аби відвідати бабусю чи дідуся, і де вони домовилися зустрітися в аеропорту, він подзвонив Конні у Сент-Пол, щоб повідомити їй новини про неминучу подорож. Йому було дуже прикро, що доводиться пантеличити її та лицемірити, але плани стосовно Південної Америки насправді давали йому гарний привід і далі відкладати її переїзд на схід країни і розміщення в помешканні біля автостради, що він його орендував у непоказному куточку Александрії Ще кілька тижнів тому таким приводом висувався коледж, але зараз він узяв відпустку на один семестрі, аби виконати все заплановане, а Конні, яка відчувала себе дуже нещасною в домі Керол, Блейка та двох своїх новонароджених зведених сестричок, не могла зрозуміти, чому їй і досі не можна жити разом із чоловіком.

— Також я не розумію, навіщо тобі їхати до Буенос-Айреса, — додала вона, — коли твій постачальник знаходиться у Парагваї.

— Хочу трохи попрактикувати іспанську, — викрутився Джоуї, — перед тим як буду вимушений реально нею користуватися. Мені вже всі вуха продзижчали про те, яке чудове місто Буенос-Айрес. І до того ж, все одно летіти через нього.

— А може, затримаєшся на тиждень, і ми проведемо там медовий місяць?

Медовий місяць, якого не було, стояв у переліку болісних тем. Джоуї тримався офіційної відмовки — що він нібито надто, переймається справами, аби дозволяти собі відпустку, а Конні влаштувала йому традиційну мовчанку, якими вона користувалася, коли хотіла докорити йому. Напряму вона й досі йому не докоряла.

— Буквально будь-де в цілому світі, — відповів Джоуї. — Щойно мені заплатять, я відвезу тебе у будь-яке місто в світі, на твій вибір.

— Узагалі, мене б влаштувала можливість жити разом із тобою і прокидатися поруч із тобою.

— Я знаю, знаю, — запевняв він. — Це було б чудово. Просто зараз я у жахливому цейтноті, тож не думаю, що зі мною буде весело.

— А це і не обов’язково, — запевнила його Конні.

— Давай поговоримо про це, коли я повернусь, гаразд? Обіцяю.

На тому кінці телефонного дроту, у Сент-Полі, він чув тихий писк однорічної дитини. Це не була дитина Конні, але знаходилася вона поряд, і цього виявилося достатньо для того, щоб нервувати його. Від серпневої зустрічі вони бачились лише одного разу: в Щарлоттсвіллі, на довгий вікенд Дня подяки. Передріздвяні дні (ще одна болісна тема) він провів, переїжджаючи із Шарлоттсвілля до Александрії й інколи роблячи візити у Джорджтаун, до батьків. Він тоді сказав Конні, що тяжко працює над замовленням уряду, але насправді гайнував час, годинами дивлячись футбол, слухаючи голос Дженни у телефоні і, взагалі, відчуваючи власну приреченість. Може, Конні і змогла б умовити його дозволити їй прилетіти до нього, коли б її не звалив з ніг грип. Він нервувався, бо чув її слабкий голос, нагадував собі, що вона його дружина, але все одно не кидався до неї — натомість він поїхав до Польщі. Те, про що він дізнався у Лодзі й Варшаві протягом трьох днів, — щоправда, вони повністю розчарували його, бо він провів їх з американським експатріантом, який начебто виступав у ролі перекладача, але знання польської мови американця виявилося достатнім лише для того, аби зробити замовлення в ресторані, позаяк під час переговорів із жорсткими слов’янськими бізнесменами «перекладач» опинявся у важкій залежності від перекладачів електронних, — настільки збентежило й налякало його, що навіть через кілька тижнів після повернення він виявився цілком не спроможним фокусуватися на справах довше ніж п’ять хвилин поспіль. Зараз усе залежало від Парагваю. А йому було набагато приємніше уявляти собі ліжко, яке він мав ділити з Дженною, ніж думати про Парагвай.

— Ти носиш обручку? — спитала його Конні.

— Е... ні, — зізнався він, перш ніж зрозумів свою помилку. — Вона у мене в кишені.

— Гм.

— Зараз надягну, — пообіцяв він, підходячи до кошика для Дрібничок на тумбочці, де він залишив обручку. Замість тумбочки він використовував картонну коробку. — Вона якраз мого розміру і красива.

— Моя у мене на пальці, — продовжила Конні. — Мені дуже подобається носити її. Я намагаюсь не забувати одягати її на іншу руку, коли виходжу з кімнати, але іноді забуваю.

— Не забувай. Це недобре.

— Та нічого, любий. Керол таких дрібниць не помічає. Їй навіть не подобається дивитися на мене. Нам огидно дивитися одна на одну.

— Але все одно, нам справді треба поводитися обережніше, розумієш?

— Ну, не знаю...

— Потерпи ще трошки, — попросив він. — До того, як я повідомлю батькам. Тоді зможеш носити її, коли заманеться. Тобто ми обоє носитимемо їх увесь час. Ось що я мав на увазі.

Порівнювати одну тишу з іншою — справа нелегка, але теперішня здалася йому особливо болісною, особливо сумною. Він знав, що її вбиває необхідність приховувати факт їхнього одруження, але не втрачав надії на те, що перспектива повідомлення батьків про шлюб перестане так лякати його; утім, у міру того як проходили місяці, ця перспектива лякала його все більше. Він намагався примусити себе надягти обручку, але вона застрягала на останньому суглобі. Він придбав її поспіхом, у серпні, у Нью-Йорку, і тоді вона була трохи замала. Замість пальця Джоуї поклав обручку до рота, обережно торкнувся її язиком, наче дірочки Конні, і це його трохи збудило. Поєднало їх, віднесло його назад, у серпень, у безумство їхнього вчинку. Він надів обручку, слизьку від слини, на палець.

— Скажи мені, у що ти вдягнена, — попросив він.

— Звичайні речі.

— Наприклад?

— Нічого. Одяг.

— Конні, присягаюсь: я повідомлю їм, щойно мені заплатять. Просто мені потрібно все розкласти по полицях. Цей бісів контракт мене дуже нервує, і просто зараз я не можу вирішувати ще якісь проблеми. Тож просто скажи мені, у що ти вдягнена, гаразд? Я хочу уявити тебе.

— В одяг.

— Будь ласка!

Але вона розплакалась. Він почув той тихесенький схлип, той мікрограм страждання, якому вона дозволила вирватися з грудей.

— Джоуї, — прошепотіла вона, — любий. Мені дуже, дуже шкода. Боюсь, я більше не можу цим займатися.

— Потерпи ще трошечки, — благав він. — Хоча б до того, коли я повернусь із Латинської Америки.

— Не знаю, чи зможу я. Зараз мені потрібна одна крихітна річ. Одна крихітна... справжня річ. Щось таке, що не є нічим. Ти ж знаєш, я не хочу все для тебе ускладнювати. Але, може, ти дозволиш мені повідомити хоча б Керол? Я просто хочу, аби хтось знав. Я примушу її заприсягтись, що вона нікому не розкаже.

— Вона розповість сусідам. Ти ж знаєш, яка вона балакуча.

— Ні, вона заприсягнеться.

— А потім хтось запізниться з листівками на Різдво, — сердито викрикнув він, розлютившись не на Конні, а на те, як весь світ виступив проти нього, — а потім вони скажуть про це моїм батькам. А потім... а потім...

— То що я можу отримати; коли не можу отримати навіть це? Якусь маленьку, реальну річ я таки можу отримати?

Напевно, її інстинкт повідомив їй, що з його подорожжю у Південну Америку щось негаразд. І тепер він і справді почувався винним, але не зовсім через Дженну. Згідно з його моральною бухгалтерією, його одруження з Конні дало йому право на останнє велике використання ліцензії на секс, яку вона дала йому дуже давно і так і не відкликала. Коли вони з Дженною раптом зійдуться всерйоз, то цю проблему він згодом вирішить. Але зараз його непокоїв контраст між тим багатством, яке йому належало, — підписаним контрактом, що мав надати йому шістсот тисяч доларів, коли Парагвай піде на його умови; перспективою провести тиждень із найвродливішою дівчиною в його житті, — і нікчемністю того, що зараз він міг запропонувати Конні. Провина була однією із складових раптового рішення одружитися з нею, але і п’ять місяців по тому він відчував себе не менш винним. Джоуї стягнув із пальця обручку і нервово поклав її до рота, стиснув її зубами і покрутив язиком, Твердість золота у вісімнадцять каратів[161] вражала. Він гадав, що золото вважається м’яким металом.

— Розкажи мені про щось добре, що має скоро статися, — попросила його Конні.

— Ми заробимо купу грошей, — заявив він, язиком загнавши обручку за кутні зуби. — А потім ми здійснимо вражаючу подорож, і одружимося вдруге, і чудово проведемо час. Закінчимо навчання і відкриємо власну справу. Все буде добре.

Тиша, якою вона відповіла на цю заяву, мала присмак недовіри. Та він і сам не вірив своїм словам. Може, саме через те, що він так патологічно боявся повідомити про шлюб батькам — роздув сцену викриття до таких страхітливих уявних розмірів, — документ, який вони з Конні підписали у серпні, став більше схожим на договір про спільне скоєння самогубства, ніж на свідоцтво про шлюб. Джоуї опинився перед кам’яною стіною. Їхні стосунки мали сенс лише у теперішньому, коли вони були разом власного персоною і могли поєднати свої особистості і створити новий світ.

— Шкода, що тебе немає поряд, — зітхнув він.

— Мені також.

— Треба було тобі приїхати сюди на Різдво: Я зробив помилку, не запросивши тебе.

— Я б лише заразила тебе грипом.

— Просто дай мені ще кілька тижнів. Клянуся, я все тобі відшкодую.

— Не певна, що впораюсь. Але я спробую.

— Мені дуже шкода.

Йому насправді було шкода. Але водночас він відчув неймовірне полегшення, коли Конні, нарешті, дозволила йому покласти слухавку і повернутись думками до Дженни. Джоуї виштовхнув язиком обручку з «кишені» за щокою, збираючись витерти її та прибрати кудись, але замість цього, мимоволі,  зайвий раз ворухнувши язиком, він проковтнув її.

— Дідько!

Він відчував обручку десь унизу стравоходу: сердита твердість металу, протест м’яких тканин... Спробував випхнути предмет назад, але в результаті лише проштовхнув його ще глибше, так що тепер і не відчував його, але розумів, що прикраса лежить десь поряд із двадцятип’ятисантиметровим сандвічем ресторану «Сабвей» — його сьогоднішньою вечерею. Джоуї побіг до мийки у кухні і запхав собі пальця в горло. Він не блював з дитинства, і спазми, прелюдія до блювання, нагадали йому, як глибоко в ньому сидить страх перед цим процесом. Перед бурхливістю й безупинністю. Це наче вистрелити собі в голову — він просто не міг примусити себе це зробити. Він нахилився над мийкою, роззявивши рота і сподіваючись, що вміст шлунка просто сам собою підніметься стравоходом — природно, спокійно. Але, звичайно, нічого не сталося.

— Дідько! Бісів боягуз!

Було двадцять хвилин до десятої. Рейс на Маямі відлітав об одинадцятій ранку, а він у жодному разі не зможе сісти в літак, коли обручка залишатиметься у його шлунку. Він міряв кроками бежевий, у плямах, килим вітальні й, нарешті, вирішив відвідати лікаря. Швидкий пошук в Інтернеті дав йому адресу найближчої лікарні: на Семінарі-роуд.

Джоуї накинув на плечі куртку й побіг до Ван-Дорн-стрит, шукаючи таксі, але ніч випала холодна і машин на вулицях майже не було. У нього вистачило б грошей на банківському рахунку на те, щоб купити автівку, і дуже гарну, але оскільки частина грошей належала Конні, а решта являла собою банківську позику з паралельного рахунку, витрачав Джоуї дуже обережно. Він вийшов на дорогу, наче сподіваючись, що, коли поводитиметься як мішень, то притягне до себе таксі, але сьогодні таксі, схоже, не їздили.

Прямуючи до лікарні, він отримав нову есемеску від Дженни: «Хвилююсь. А ти?» Відповів їй: «Страшенно». Спілкування з Дженною, один лише погляд на її ім’я чи адресу електронної пошти завжди діяли на його статеві залози, наче ласий шматок на собаку Павлова. Цей ефект дуже відрізнявся Від того, який мала на нього Конні (та Конні, на яку вона перетворилась останнім часом, наносила йому удари, що сягали все вище: в живіт, дихальні м’язи, серце), але не менш наполегливий і сильний. Дженна хвилювала його так само, як і великі суми грошей; так само, як чудове зречення соціальної відповідальності й прийняття надмірного споживання ресурсів, Він чудово розумів, що Дженна — ще та штучка. Насправді, найбільше за все його заводили міркування про те, чи зможе він сам стати такою ж «штучкою», аби отримати її.

Дорога до лікарні проходила повз укритий блакитними дзеркалами фасад офісної будівлі, де минулого літа він провів усі дні і багато вечорів, працюючи на заклад під назвою «Райзен» (англійська абревіатура слів «Негайне відновлення світських підприємств в Іраку»), дочірню компанію «Ел-бі-ай», яка без тендера отримала контракт на приватизацію колишньої державної хлібопекарської промисловості у щойно звільненому Іраку. Його начальником у «Райзені» був Кенні Бартлз із Флориди, який мав гарні зв’язки, незважаючи на юний вік (трохи за двадцять), і якого Джоуї зумів вразити минулого року, коли працював на дослідний інститут батька Джонатана і Дженни. Посада, яку Джоуї займав того літа, фінансувалась безпосередньо «Ел-бі-ай», а його робота, хоча й полягала начебто у наданні консультацій урядовим організаціям, складалася виключно з дослідження способів, у які «Ел-бі-ай» може комерційно використати американське вторгнення і захоплення влади в Іраку, а потім переписати ці комерційні можливості як аргументи на користь вторгнення. Аби нагородити Джоуї за найважливіше дослідження виробництва хліба, Кенні Бартлз запропонував йому постійну роботу в «Райзен», у Багдаді, в Зеленій зоні[162]. З багатьох причин, включаючи опір Конні, попередження від Джонатана, бажання бути поряд із Дженною, страх бути вбитим, необхідність оплачувати помешкання у Вірджинії і сильну підозру, що Кенні довіряти не можна, Джоуї відхилив пропозицію і погодився, замість цього, провести літо, засновуючи офіс «Райзен» на території США і взаємодіючи з урядом.

Море лайна, яке на нього вилив батько, коли про це дізнався, склало одну з причин того, чому він ніяк не міг насмілитися розповісти батькам про шлюб, і однією з причин того, чому з того часу Джоуї постійно намагався зрозуміти, чи вистачить йому жорстокості, аби стати тим, ким він хоче стати. А він хотів стати достатньо багатим, і крутим, і швидким, щоб більше ніколи не ковтати образи від батька. Бути здатним просто розсміятися, знизати плечима та піти геть, тобто більше походити на Дженну, яка, до речі, знала майже все про Конні, окрім того, що Джоуї з нею одружився, але, незважаючи на це, розглядала Конні не більше як додаткову пікантність, що лоскоче нерви, до ігор, у які вона, Дженна, полюбляла грати з Джоуї. Дженні дуже подобалося питати в Джоуї, чи його дівчина знає, скільки часу він витрачає на балачки з чужою дівчиною, і слухати, як він перераховує свою брехню Конні. Вона виявилася ще більшою «штучкою», ніж про неї розповідав брат.

У лікарні Джоуї зрозумів, чому вулиці в місті були такі порожні: все населення Александрії прийшло до пункту швидкої допомоги. Лише на реєстрацію в нього пішло двадцять хвилин, а медсестра в реєстратурі, схоже, зовсім не була вражена скаргами на страшенний біль у шлунку, який він симулював, сподіваючись опинитися в голові черги. Усі півтори години, що він просидів у лікарні, дихаючи одним повітрям із мешканцями Александрії, які кашляли й чхали, і дивився останні півгодини серіал «Швидка допомога» по телевізору в приймальні, і відправляв есемески друзям з університету, які все ще насолоджувались зимовою перервою в заняттях, він розмірковував над тим, наскільки легше і дешевше було б просто купити іншу обручку. Він витратив би всього лише триста баксів, а Конні все одно не помітила б різниці. Те, що він так романтично прикипів до бездушного предмета — що відчував, що повинен Конні повернути саме цю обручку, яку вона допомогла йому вибрати в крамниці на Сорок сьомій вулиці спекотного дня, — не дуже сполучалось із його планами стати з часом поганцем.

Лікар швидкої, який нарешті прийняв його, виявився молодим білим хлопцем із водянистими очима і сильним порізом від бритви на обличчі.

— Немає чого хвилюватися, — запевнив він Джоуї. — Ці речі дбають про себе самі. Предмет сам вийде з вашого тіла, а ви цього навіть не помітите.

— Та я не через здоров’я непокоюсь, — заявив Джоуї. — Мені конче потрібно повернути собі це сьогодні ввечері.

— Гм, — сказав лікар. — Цей предмет дуже цінний?

— Дуже. І, гадаю, на такий випадок існує певна... процедура, чи не так?

— Коли ви хочете отримати предмет назад, то процедура така: почекати день, чи два, чи три. А потім... — лікар тонко посміхнувся. — Існує старий лікарський анекдот про матір, яка приходить до пункту швидкої допомоги разом із маленькою дитиною, що проковтнула кілька монеток. Вона питає лікаря, чи з дитиною все буде гаразд, а лікар відповідає: «Просто придивіться до решти у стулі». Дурний жарт. Але саме в цьому полягає процедура, коли ви бажаєте отримати предмет.

— Але я говорю про процедуру, яку б можна було провести просто зараз.

— А я вам кажу, що такої не існує.

— До речі, дуже вдало ви пожартували, — раптом сказав Джоуї. — Не можу втриматися від сміху. Ха-ха. Ви просто блискуче розповіли анекдот.

За консультацію лікаря він заплатив двісті сімдесят п’ять доларів. Оскільки страховки він не мав (громада штату Вірджинії вважала страховку, оплачену одним із батьків, формою фінансової підтримки), він був вимушений розплатитися карткою на місці. Якщо тільки в нього не станеться закрепу (а з Латинською Америкою у нього були протилежні асоціації), він може вже зараз сказати: перші дні життя з Дженною стануть доволі смердючими.

Повернувшись до помешкання вже далеко за північ, він склав валізу, а потім ліг і почав спостерігати процес травлення. Все життя, кожну хвилину він щось перетравлював, навіть не помічаючи цього. Як дивно думати, що вміст шлунка і таємничий тонкий кишечник — така ж частина його тіла, як мозок, чи язик, чи пеніс. Лежачи у ліжку і намагаючись відчути найменші скорочення, й зітхання, й переміщення у черевній порожнині, Джоуї уявив собі, що його тіло — це давно забутий родич, який чекає на нього в кінці довгої дороги. Сумнівний родич, якого він уперше бачить лише зараз. У певний момент — дай Боже, у далекому майбутньому, — йому доведеться покладатися на власне тіло, а ще пізніше — дай Боже, ще у більш далекому майбутньому, — його тіло підведе його, і він помре. Він уявив собі власну душу, добре знайому особистість, у вигляді золотої обручки, що повільно прокладає собі шлях країною, яка чим далі, тим дужче смердить і стає все більш дивною, на зустріч зі смертю, що тхне лайном. Він був на самоті з власним тілом; а оскільки, як це не дивно, його тіло є ним, це означало, що він зовсім сам-один.

Він скучив за Джонатаном. Як не смішно, неминуча поїздка була гіршою зрадою Джонатана, ніж Конні. Незважаючи на непорозуміння першого Дня подяки, за останні два роки вони стали кращими друзями, і лише за останні місяці, починаючи з ділової угоди Джоуї з Кенні Бартлзом і закінчуючи моментом, коли Джонатану стало відомо про плани Джоуї на подорож разом із Дженною, їхня дружба трохи зіпсувалась. А до того, раз за разом, Джоуї приємно дивували докази того, наскільки Джонатан захоплювався ним. Захоплювався ним цілком, а не лише певними частинками його особистості, які він вважав за потрібне демонструвати світові як крутий (в розумних межах, звичайно) студент Університету Вірджинії. Найбільшим і найприємнішим сюрпризом стало те, як сильно Джонатану подобалася Конні. Насправді буде справедливим зазначити, що коли б Джонатан так не схвалював їхній союз, Джоуї ніколи не зайшов би так далеко, щоб одружитися з Конні.

Коли не враховувати улюблені порносайти, які були зворушливо невинними у порівнянні з тими, до яких у випадках потреби звертався сам Джоуї, сексуального життя Джонатан не мав. Так, він був трохи занудним, але ж навіть набагато занудніші хлопці займалися сексом. Він просто занадто сильно ніяковів поруч із дівчатами, ніяковів через острах, що вони вважатимуть його нецікавим, а Конні, коли вони, нарешті, познайомились, стала єдиною дівчиною, поруч із якою він міг розслабитися і бути самим собою. Безсумнівно, свою роль зіграв і той факт, що вона була глибоко й безнадійно закохана в Джоуї, таким чином позбавляючи Джонатана необхідності намагатися вразити її чи хвилювання, що їй потрібно щось від нього. Конні поводилася з ним, наче старша сестра — набагато добріша й зацікавлена старша сестра, ніж Дженна. Поки Джоуї вчився чи працював у бібліотеці, вона годинами грала з Джонатаном у відеоігри, разом із ним сміялася над своїми програшами і з щирою уважністю слухала пояснення особливостей тієї чи іншої гри. Хоча Джонатан зазвичай трусився над своїм ліжком, і особливою подушкою (якою користувався з дитинства), і щоденною нормою у дев’ять годин сну, він розсудливо залишав їм кімнату ще до того, як Джоуї встигав попросити його залишити їх із Конні удвох. Коли Конні повернулась у Сент-Пол, Джонатан зізнався Джоуї, що вважає його дівчину дивовижною, дуже гарячою, але також безпосередньою, і Джоуї вперше відчув гордість за неї. Він припинив постійно думати про неї як про свою слабкість, проблему, яку слід вирішити при першій-ліпшій нагоді, і став дивитися на неї скоріше як на дівчину, у чиєму існуванні він тепер не соромився зізнатися друзям в університеті. І тому його ще більше розлютила прихована, але непримиренна ворожість матері.

— Одне питання, Джоуї, — сказала вона йому по телефону одного дня, коли вони з Конні разом сторожили помешкання тітки Ебіґейл. — Можна мені поставити тобі одне запитання?

— Залежить від питання, — відповів Джоуї.

— Ви з Конні іноді сваритесь?

— О ні, мамо, про це я розмовляти не буду.

— Напевно, тобі цікаво дізнатися, чому я поставила тобі саме це запитання. Тобі хоч трошки цікаво?

— Ні.

— Тому, що ви обов’язково маєте сваритись, а коли цього не відбувається — це означає, що щось у вас негаразд.

— Еге ж, за цим твердженням, ви з батьком робите все стовідсотково правильно.

— Ха-ха-ха! Дуже смішно.

— Чому це я маю з нею сваритись? Люди сваряться, коли не можуть зрозуміти одне одного.

— Ні: люди сваряться, коли люблять одне одного, але все ж таки є завершеними особистостями і живуть у реальному світі. Цілком зрозуміло я зовсім не хочу сказати, ніби постійно сваритися — то добре.

— Ти доволі чітко висловилася. Я зрозумів.

— Коли ви ніколи не сваритесь, ти маєш спитати себе, чому це так, ос і все, що я хочу сказати. Спитай себе, де приховалась вигадка?

— Ні, мамо. Вибач. Не хочу про це чути.

— Чи в кому вона приховалась, коли ти розумієш, про що я.

— Богом клянусь, я зараз кину слухавку і не буду дзвонити тобі цілий рік.

— Які боки реальності залишаються без нагляду.

— Мамо!

— Ну, це і було моє питання, і тепер, коли я його поставила, я тобі йог; більше не ставитиму.

Хоча мати аж ніяк не могла похвалитися рівнем власного щастя, боні вперто нав’язувала Джоуї норми її власного життя. Мабуть, вона вважала ніби намагається захистити його, але все, що він чув, це барабанний бій негативу. Особливо її «турбувала» відсутність у Конні будь-яких друзів, окрім Джоуї. Одного разу вона навіть навела як приклад свою ненормальну подругу з коледжу, Елайзу, яка дружила тільки з нею, і що Петті мала б відразу зрозуміти цей поганий знак. Джоуї відповів, що друзі у Конні є, а коли мати стала вимагати назвати їхні імена, голосно відмовився обговорювати з нею питання, в яких вона нічого не розуміє. У Конні були старі друзі, ще зі школи, принаймні двоє чи троє, але коли вона говорила про них, то більшою мірою для того, аби проаналізувати їхню поверховість чи порівняти їхній інтелектуальний рівень з рівнем Джоуї (завжди на його користь), а імен їхніх він взагалі не знав. Отже, тут його мати зробила влучний удар. Вона ніколи не била по одному місцю двічі, але вона або була найвправнішим у світі натякальником, або Джоуї був найліпшим у світі аналітиком. Їй було достатньо просто згадати, що скоро до неї приїде стара подружка по команді, Кеті Шмідт, щоб Джоуї почув у цьому образливу критику Конні. Коли він висував їй обвинувачення в цьому, вона заходила у хащі психології і радила йому дослідити причини такої чутливості до певної теми. Єдиний удар у відповідь, який насправді примусив би її замовкнути, а саме: спитати її, скільки друзів з’явилося у неї самої після закінчення коледжу (відповідь: нуль), — був таким, що Джоуї не міг його нанести. У неї завжди була вирішальна перевага, в усіх їхніх сварах — йому було її шкода.

Конні не ставилася до матері Джоуї з такою ж ненавистю. Вона мала безперечне право скаржитися, але ніколи цього не робила, і це ще більше підкреслювало несправедливість чіплянь його матері. У дитинстві Конні, з власного розсуду і без жодних натяків з боку Керол, дарувала Петті на день народження листівки, зроблені власноруч. Його мати милувалась цими листівками, аж доки вони з Конні не почали займатися сексом. Конні й надалі продовжувала дарувати листівки, і Джоуї, коли він ще мешкав у Сент-Полі, одного разу побачив, як Петті відкрила листівку, кинула на неї один погляд із кам’яним виразом обличчя, закрила і відклала убік, наче рекламну розсипку. Останнім часом Конні надсилала їй також додаткові подаруночки: одного разу сережки, іншого — шоколадні цукерки, — і отримала таку ходульну й безособову подяку, наче комюніке податкового управління. Конні робила все, щоб мати Джоуї знову полюбила її, — все, крім єдиної речі, яка б могла допомогти цьому: припинити зустрічатися з Джоуї. Конні мала чисте серце, а його мати плювала на неї. І це була ще одна причина того, чому він одружився з Конні.

Через цю несправедливість республіканка Петті, від противного, стала більше цікавити його. Його матір не приймала Керол і Блейка через свій снобізм і не любила Конні просто тому, що та жила з ними. Вона вважала само собою зрозумілим, що всі, хто мислить вірно, включаючи Джоуї, дотримуються однієї думки стосовно смаків і думок білих людей з менш привілейованих верств населення, ніж та, до якої належала сама. Що подобалося Джоуї в республіканцях, так це те, що вони не зневажали людей так, як це властиво ліберальним демократам. Так, вони ненавидять демократів, але лише тому, що демократи зненавиділи їх першими. Їх просто нудило від ніким не дослідженої поблажливості, з якою Петті ставилася до Монагенів. За останні два роки Джоуї потроху помінявся місцями з Джонатаном у політичних дискусіях, особливо в питанні Іраку. Джоуї тепер був переконаний, що вторгнення було необхідне для того, аби захистити геополітичні інтереси США і забрати у Саддама Хусейна зброю масового знищення, у той час як Джонатан, який брав участь у вигідних літніх інтернатурах урядової газети «Гіл», а потім «Вашингтон пост» і сподівався згодом стати політичним журналістом, ставився ще з більшою підозрою до людей типу Фіта, Вулфовіца, Перла[163] й Чалабі[164], які підштовхували країни до війни. Обидва отримали багато задоволення від несподіваної зміни ролей і від того, що перетворились на політичних чужинців у своїх родинах: Джоуї все більше розмовляв, наче батько Джонатана, а Джонатан — наче батько Джоуї. Чим довше Джоуї наполягав на підтримці Конні та захисті її від снобізму Петті, тим приємніше йому було спілкуватися з представниками партії проти снобізму.

Але чому, насправді, він взагалі застряг із Конні? Єдина відповідь, що мала сенс, — тому, що кохає її. У нього була можливість звільнити себе від неї (а кілька таких можливостей він навмисно створив сам), але у вирішальний момент він знову і знову обирав продовження стосунків. Першою чудовою можливістю став його від’їзд у коледж. Наступний шанс з’явився роком пізніше, коди Конні поїхала за ним на схід до Мортон-коледж, що у Мортонз-Глен, штат Вірджинія. Тепер вона і справді опинилася поряд із Шарлоттсвіллем — до неї можна було доїхати на «лендкрузері» Джонатана (Джонатан позичив Джоуї свою машину, бо схвалював Конні), але також ця зміна у житті поставила її на рейки нормального студентського, незалежного життя. Після другого візиту до Мортона, більшу частину якого вони провели, намагаючись сховатися від її сусідки по кімнаті, кореянки, Джоуї запропонував Конні, заради неї самої (бо вона, схоже, не дуже добре пристосувалась до життя в коледжі), знову спробувати розірвати залежність одне, від одного і на певний час припинити спілкування. Пропозиція була не зовсім нещирою; він зовсім не виключав, що у них може бути спільне майбутнє. Але він дуже багато слухав Дженну і сподівався провести зимові канікули з нею та Джонатаном у Маклейні. Коли Конні, нарешті, розгадала його плани — а це сталося за кілька тижнів до Різдва, — він спитав її, невже їй не хочеться з’їздити у Сент-Пол і побачитись із друзями й родиною (у нормального першокурсника таке бажання є досить сильним), на що вона відповіла: «Ні. Я хочу бути з тобою». Оскільки його підштовхувала перспектива провести час із Дженною, а також підбурювало останнє знайомство, яке сталося на вечірці, він обрав сувору лінію поведінки з Конні, і вона так гірко плакала у слухавку, що в неї почалася гикавка. Вона заявила, що нізащо не хоче повертатися додому, нізащо не хоче проводити ніч під одним дахом із Керол і немовлятами. Але Джоуї все одно примусив її. І навіть хоча він майже не розмовляв із Дженною на канікулах (спочатку вона каталася на лижах, а потім проводила час у Нью-Йорку разом із Ніком), він продовжував рухатися шляхом закінчення відносин до тієї ночі на початку лютого, коли Керол подзвонила йому і повідомила, що Конні кинула коледж і повернулася на Бар’єр-стрит у гіршій депресії, ніж будь-коли раніше.

Виявилося, що Конні отримала п’ятірки за два іспити у зимову сесію, але на інші два просто не з’явилась, і що її відносини з сусідкою по кімнаті стали просто ворожими: та слухала пісні «Бекстрит бойз» хоча і в навушниках, але на такій гучності, що дискант, який лунав звідти, міг будь-кого звести з розуму; вмикала телевізор на каналі телекрамниці й дивилась його весь день; глузувала з Конні через її зарозумілого хлопця, пропонувала їй уявити всіх зарозумілих хвойд, яких він трахав у неї за спиною; і наповнювала спільну кімнату жахливим запахом солоних огірків. У січні Конні повернулася до навчання, на повторний курс, але проводила стільки часу в ліжку, що врешті-решт у справу втрутилась медична служба коледжу і відправила її назад додому. Все це Керол повідомила Джоуї з розсудливою тривогою і, на щастя, без жодних обвинувачень.

Той факт, що він не скористався останньою можливістю здихатися Конні (яка більше не могла робити вигляд, ніби її депресія — то просто фантазії Керол), був пов’язаний із нещодавньою гіркою новиною про «типу» заручини Дженни та Ніка, але лише певною мірою. Хоча Джоуї був достатньо обізнаним, аби боятися серйозних розумових захворювань, йому здавалося, що коли він видалить із своєї заводі майбутньої перспективи всіх без винятку цікавих дівчат у віці близько двадцяти років, які колись мали депресію, то заводь ця буде дуже й дуже маленькою. А у Конні для депресії були вагомі причини: сусідка їй дісталася просто нестерпна, і до того ж, вона вмирала від самотності. Коли Керол передала їй слухавку, Конні вжила слово «вибач» близько ста разів. Вибач, що підвела тебе, вибач, що така слабка, вибач, що відволікаю від навчання, вибач, що марно витратила гроші на навчання, вибач, що я тягар для Керол, вибач, що я тягар для геть усіх, вибач, що зі мною нецікаво розмовляти. Хоча (чи саме з цієї причини) вона була у надто поганому настрої, аби питати його про нього — і взагалі, здавалося, Вона вже майже готова, нарешті, відпустити його, — він сказав їй, що має повні кишені грошей завдяки переказу з дому і негайно вилетить, аби зустрітися з нею. І чим більше вона запевняла його, що в цьому немає потреби, тим більше він розумів, що потреба таки є.

Той тиждень, який він тоді провів на Бар’єр-стрит, став першим тижнем справді дорослого життя. Сидячи разом із Блейком у великій кімнаті, чиї розміри виявилися скромнішими за ті, що він пам’ятав, Джоуї дивився репортаж каналу «Фокс ньюс» про напад на Багдад і відчував, як його давнє обурення подіями одинадцятого вересня потроху вщухає. Країна нарешті почала рухатися вперед, нарешті взяла власну історію в свої руки, і якось це співпало з пошаною і вдячністю, які йому демонстрували Блейк і Керол. Він розважав Блейка оповідками про дослідний інститут, про сутички з особами, яких показують по телевізору, про планування дій по закінченню захоплення, до чого і він доклав руки. Будинок був малий, а він у ньому — великий. Він навчився тримати немовля і нахиляти пляшку з соскою. Конні була бліда і страшенно худа: руки наче олівці, а живіт запалий, наче у чотирнадцять років, коли він уперше її торкався. Він лежав уночі й тримав її в обіймах, намагався зацікавити її, пробитися крізь товсту емоційну шкаралупу розпачу хоча б такою мірою, щоб з нею можна було займатися сексом. Ліки, які вона приймала, поки ще не подіяли, і він майже радів тяжкості її хвороби: це надавало йому серйозності й дарувало мету. Вона повторювала, що підвела його, але він відчував усе навпаки. Наче він раптом побачив новий і більш дорослий світ кохання; наче кінця-краю не було видно внутрішнім дверям, які ще чекають на відкриття. У вікно спальні він бачив, дім, у якому виріс і де зараз мешкали чорношкірі — Керол вважала їх зарозумілими і відлюдними особами, які повісили на стіну їдальні свої дипломи докторів наук («У їдальні, — підкреслила Керол, — де їх може побачити кожен, навіть із вулиці»). Джоуї радів тому, як мало його зачіпало видовище свого старого дому. Бо, скільки він себе пам’ятав, він завжди хотів перерости його, і тепер, схоже, йому це вдалося. Одного вечора він зайшов так далеко, що подзвонив матері й поділився всім, що відбувається.

— Отже, — відповіла вона, — так. Я, схоже, трохи відстала від життя в тому місті. Так ти кажеш, Конні навчалася у коледжі на Сході?

— Так. Але натрапила на погану сусідку по кімнаті й впала в депресію.

— Ну, дуже мило з твого боку повідомляти мені про це, коли все вже благополучно скінчилося.

— Ти тоді поводилась так, що мені не дуже хотілося повідомляти тобі про події з її життя.

— Так, звичайно, я головний злодій. Старий ворог. Упевнена, саме так ти це і сприймаєш.

— Може, на те є причина. Не думала над цим?

— А у мене склалося враження, ніби ти вільний і нічим не обтяжений. Знаєш, Джоуї, час у коледжі спливе швидко. Я пов’язала себе обов’язками, коли була ще досить молода, і тому не отримала певного досвіду, який міг би стати мені корисним. Але, знов-таки, може, я просто не була такою зрілою, як ти.

— Еге ж, — відповів він, почуваючись жорстоким і справді зрілим. — Мабуть, так.

— Я просто хочу зазначити, що ти трохи збрехав мені, коли це там було — два місяці тому? — коли я спитала тебе, чи не отримував ти звістки від Конні. Гадаю, брехати — то не дуже зріло.

— Твоє питання прозвучало не дуже доброзичливо.

— А твоя відповідь не була чесною! Не те щоб ти був зобов’язаний завжди казати мені правду, але давай, принаймні, зараз порозуміємося щодо цього.

— Було Різдво. Я сказав, що, гадаю, вона у Сент-Полі.

— Так, саме так. Не хочу зосереджувати на цьому уваги, але коли людина каже «гадаю», то тим самим дає зрозуміти, що не знає чогось напевно. Ти прикидався, наче не знаєш напевно про те, про що дуже добре знав.

— Я сказав тобі, де, на мою думку, вона має бути. Але вона могла бути у Вісконсіні чи ще десь.

— Так, вона ж могла відвідувати одну зі своїх близьких подруг.

— Господи! — не втримався Джоуї. — Кажу, тобі нікого у цьому звинувачувати, окрім самої себе.

— Зрозумій мене правильно, — продовжувала Петті, — я думаю, це чудово, що ти зараз із нею, правда-правда. Це робить тобі честь. Я пишаюся тим, що ти хочеш піклуватися про когось, хто тобі не байдужий. У мене також є кілька знайомих із депресією, і повір мені, я знаю, це не жарти. Конні приймає якісь ліки?

— Так, «сіліксу».

— Ну, сподіваюсь, це їй допоможе. Ті ліки, які приймала я, не дуже мені допомогли.

— Ти приймала антидепресанти? Коли?

— Ну, нещодавно.

— Боже, я і гадки не мав.

— Це тому, що, коли я кажу, що хочу, аби ти був вільний і нічим не обтяжений, я не жартую. Я не хотіла, аби ти хвилювався через мене.

— Господи, але ж просто сказати мені — це ж можна було зробити?.

— Це тривало лише кілька місяців. Я виявилася більш ніж зразковим пацієнтом.

— Ліки відразу не діють, — зазначив Джоуї.

— Так, мені всі це казали. Особливо тато, який, скажімо, знаходиться зі мною на лінії фронту. Він дуже шкодував, коли добрі старі часи минули. Але я привітала повернення голови на місце, яка б вона не була.

— Мені справді шкода.

— Так, я знаю. Коли б ти розповів мені все це про Конні три місяці тому, я б тобі відповіла лише: «Ля-ля-ля!» Тож тепер тобі доведеться звикати, що до мене повернулися почуття.

— Я мав на увазі, що мені шкода, що тобі боляче.

— Дякую, любчику. І прошу пробачення за свої почуття.

Хоча останнім часом депресія, схоже, стала просто всюдисущою, Джоуї вважав вартим тривоги той факт, що обидві жінки, які його любили найбільше, страждали від цієї хвороби. Чи це і справді просто збіг? Чи, може, він має таємний отруйний вплив на психічне здоров’я жінок? У випадку з Конні, вирішив він, правда полягала в тому, що її хвороба була лише гранню енергійності та яскравості, які так йому подобалися. В останню ніч у Сент-Полі, перш ніж повернутися до Вірджинії, він сидів і дивився, як вона обережно, кінчиками пальців мацає голову, наче намагається вичавити з мозку додаткові почуття. Вона зізналася, що причина того, чому вона плаче з найменшого приводу, полягає в тому, що навіть найнезначніші, але погані думки нестерпно мучать її і що їй в голову лізли лише погані думки, жодної доброї. Вона пригадувала, як загубила бейсболку з написом «Університет Вірджинії», яку він колись подарував їй; як вона приділяла занадто багато уваги проблемі з сусідкою по кімнаті, і тому, коли Джоуї вдруге приїхав до Мортона, навіть не спитала, який бал він отримав за свій великий проект з історії США; як Керол колись зазначила, що вона більше подобатиметься хлопцям, коли більше посміхатиметься; як одна з її молодших сестер, Сабріна, розплакалася, коли Конні вперше взяла її на руки; як їй вистачило дурості зізнатися матері Джоуї, що вона їде до Нью-Йорка, аби побачити його; яка огидно сильна кровотеча трапилася в неї ввечері напередодні його від’їзду до коледжу; як вона писала зовсім не те, що треба, в листівках для Джесіки, намагаючись знову потоваришувати з його сестрою, — саме тому Джесіка жодного разу не відповіла їй; і так далі, і далі, і далі. Вона загубилася в темному лісі шкодування і відрази до самої себе, де навіть найменше деревце набувало жахливих пропорцій. Сам Джоуї ніколи не бував у таких лісах, але, безперечно, такі зарості в душі Конні його приваблювали. Він навіть збудився, коли Конні почала схлипувати, поки він трахав її на прощання — принаймні, доки схлипи не перетворилися на корчі, і розмахування кулаками, і ненависть до себе. Її рівень горя опинився у небезпечній відстані від краю, де вже маячив привид самогубства, і він тоді не спав півночі, намагаючись переконати її в тому, що вона не має так погано до себе ставитися через те, що вона давала йому все, чого б він не забажав. Це було виснажливо, і нестерпно, і нескінченно, але наступного дня, сидячи в літаку, що прямував назад на Схід, він раптом усвідомив, що боїться того ефекту, який на неї справлять ліки, коли почнуть діяти. Він поміркував над словами матері про те, що антидепресанти вбивають почуття: Конні без океану почуттів була Конні, яку він не знав і підозрював, що не захоче її.

Тим часом країна вела війну, але дуже дивну війну, в якій, у межах помилки округлення, жертви несла лише інша сторона. Джоуї з радістю помічав, що захоплення Іраку і справді виявилось немов легкою прогулянкою, як він це і підозрював, а Кенні Бартлз постійно надсилав йому електронні листи у піднесеному настрої, закликаючи його організувати свою хлібопекарську компанію і почати працювати якомога швидше (Джоуї доводилось увесь час нагадувати йому, що він поки що студент, а отже, не може нікуди поїхати, доки не складе іспити). Однак Джонатан перебував у гіршому настрої, ніж будь-коли раніше. Наприклад, він зациклився на тому, що іракські археологічні знахідки розкрадаються мародерами з Національного музею США.

— Це була крихітна помилка, — відповів Джоуї. — Всі помиляються, чи не так? Ти просто не хочеш визнати, що все іде як слід.

— Я це визнаю, коли вони знайдуть плутоній і ракети, начинені віспою, — різко зазначив Джонатан. — А цього не трапиться, бо все це просто лайно, сфабриковане лайно, бо ті, хто розпочав війну, некомпетентні клоуни.

— Друже, але ж усі кажуть, що зброя масового знищення там таки є. Навіть «Нью-Йоркер» так вважає. Мама каже, тато хоче відмовитися від передплати на нього, бо дуже сердитий через його позицію. А тато — великий фахівець у питанні закордонних справ.

— Скільки ти готовий поставити на те, що твій тато має рацію?

— Ну, не знаю. Сотню баксів.

— Згоден! — І Джонатан простягнув йому руку. — Сто баксів на те, що вони не знайдуть там жодної зброї до кінця року.

Джоуї потиснув йому руку і почав хвилюватися, що друг правий у цьому питанні. Не те щоб він непокоївся через сотню баксів — разом із Кенні Бартлзом він зароблятиме вісім тисяч на місяць. Але Джонатан, наркоман політичних новин, здався йому таким упевненим у своїй правоті, що Джоуї мимоволі замислився — чи не пропустив він щось важливе, спілкуючись із начальством у дослідному інституті та Кенні Бартлзом: мабуть, не помітив іронічне підморгування чи зміну тембру голосу, коли вони обговорювали причини вторгнення в Ірак, окрім особистого зиску чи зиску для організації? На думку Джоуї, в дослідного інституту таки була прихована причина підтримки вторгнення: захист Ізраїлю, який, на відміну від Сполучених Штатів, знаходиться у межах досяжності навіть тих слабеньких ракет, на створення яких здатні науковці Саддама. Але він раніше вважав, що неоконсерватори, принаймні, всерйоз непокояться через небезпеку для Ізраїлю. Утім, зараз, коли березень змінився квітнем, усі розмахували руками і робили вигляд, наче взагалі неважливо, чи зможуть вони знайти зброю масового знищення; наче головним завданням було надати свободу іракському народу. А Джоуї, чий інтерес у війні носив більшою мірою фінансовий характер, але який заспокоював свою совість думками, що у розумніших за нього людей і мотиви вищі, почав потихеньку розуміти, що його розвели, як дитину. Від цього розуміння його бажання брати участь не зменшилось, але він і справді відчував себе бруднішим.

У такому заплямованому настрої йому значно легше було розмовляти з Дженною про плани на літо. Джонатан, окрім усього іншого, ще й безумно ревнував його до Кенні Бартлза (він починав дорікати Джоуї, коли чув, як той розмовляє по телефону з Кенні), у той час як Дженна замість зіниць мала позначки долара і жваво підтримувала масові вбивства.

— Може, побачимось цим літом у Вашингтоні, — казала вона. — Я приїду туди з Нью-Йорка, і ти зможеш повести мене до ресторану, аби відсвяткувати мої заручини.

— Звичайно, — погодився він. — Вечір обіцяє бути дуже цікавим.

— Маю попередити: я віддаю перевагу дуже дорогим ресторанам.

— А як Нік поставиться до того, що я вечеряю з тобою?

— Зрадіє: це збереже йому гроші. Та йому ніколи і на гадку не спаде, що йому слід боятися тебе. Але як поставиться до цього твоя дівчина?

— Вона не з ревнивих.

— Так, ревнощі нікого не приваблюють, ха-ха.

— Те, чого вона не знає, не може образити її.

— Так, а не знає вона досить багато, еге ж? Скільки разів ти вже втікав від неї?

— П’ять.

— Це на чотири більше, ніж зійшло б із рук Ніку, перш ніж я б провела йому хірургічну кастрацію.

— Так, але коли б ти не знала, то й не образилася б, вірно?

— Повір мені, — раптом сказала Дженна. — Я б дізналася. Ось у чому різниця між мною і твоєю дівчиною. Я дуже ревнива. Я перетворююсь на іспанську інквізицію, коли мова заходить про те, що мене дурять. І жодної пощади!

Як цікаво, подумав Джоуї: адже минулої осені саме Дженна наполягала, аби він скористався можливостями, що несподівано виникли у нього в школі, і він вважав, що саме заради Дженни це робить, аби щось їй довести. Вона ніби порадила йому зарізати посеред їдальні дівчину, з ліжка якої він встав чотири години тому. «Не будь такою ніжною квіткою, — порадила вона йому тоді. — Вони хочуть, аби ти їх ігнорував. І коли ти їх не ігноруєш, цим ти не робиш їм жодних послуг. Ти маєш прикидатися, ніби ніколи у житті їх не бачив. Останнє, що їм потрібно, — щоб ти вештався поряд із ними і мав винуватий вигляд. Вони сидять і молять Бога, щоб ти збентежив їх». Вона явно говорила, спираючись на власний досвід, але він не вірив їй, аж доки не спробував прислухатися до поради. З того часу життя його набагато полегшало. І хоча він все одно зробив Конні ласку і не розповів їй про свої маленькі пригоди, він продовжував думати, що їй це все одно байдуже. (Від кого йому справді довелось ховатися, так це від Джонатана, який мав артурівські погляди на романтичні стосунки і просто накинувся на Джоуї, наче був старшим братом чи опікуном Конні, коли до нього дійшли чутки про невірність Джоуї. Джоуї тоді поклявся йому, що навіть не розстібав штанів, але ця брехня була занадто очевидною, і Джонатан назвав його козлом і брехуном, недостойним Конні.) А тепер він відчував, що Дженна, яка мала подвійні стандарти вірності, обдурила його, і обдурила майже точно так, як це зробили його начальники у дослідному інституті. Просто зі спортивного інтересу, просто бажаючи накапостити Конні, вона зробила те, що підбурювачі до війни зробили заради грошей. Але це розуміння не позбавило його сильного бажання запросити її на вечерю чи заробити на це грошей у «Райзені».

В Александра, сидячи на самоті у холодному офісі «Райзена», що мав лише одну кімнату, Джоуї переписував плутані факси Кенні з Багдада, переробляючи їх у переконливі звіти про юридичне використання доларів платників податків, аби створити з пекарів, яких субсидіював Саддам, підприємців, що отримують допомогу від Агенції захисту прав споживачів. Він використовував аналіз діяльності фірм «Бредмейкерз» і «Хот енд красті», проведений минулого літа, для створення привабливого шаблону написання бізнес-плану, яким могли б користуватися саме ці майбутні підприємці. Він розробив дворічний план хоча б приблизного приведення цін на хліб до умов справедливого ринку, причому ціни на традиційний іракський хубз слід було знизити настільки, щоб вони були меншими від собівартості, аби привернути до нього увагу, водночас різко підвищити ціни на кондитерські вироби і кавові напої — коли провести їх грамотний маркетинг, вони зможуть приносити хороший зиск; таким чином у 2005 році Коаліція зможе прибрати субсидії, не викликавши при цьому хлібних бунтів. Усе, що він робив, було, принаймні, частковим, а інколи — і повним маренням. Він не мав навіть приблизного уявлення про те, що являє собою типова вітрина крамниці у Басрі; наприклад, він підозрював, що скляні вітрини з охолодженням для випічки, у стилі «Бредмастерз», аж ніяк не підходять для умов постійних вибухів машин і літньої спеки у п’ятдесят п’ять градусів за Цельсієм. Але марення сучасної комерції було мовою, якою він, на щастя, навчився спілкуватися вільно, і Кенні запевняв його, що значення має лише подоба бурхливої діяльності й моментальних результатів. «Зроби це так, щоб воно гарно виглядало вчора, — казав йому Кенні, — а ми вже на місці зробимо так, щоб усе виглядало гарно сьогодні. Джеррі хоче отримати вільний ринок за одну ніч, і ми маємо це йому забезпечити» (Джеррі — то був Пол Бремер, головний бос у Багдаді, якого Кенні, мабуть, і не бачив ніколи). У часи, коли роботи не було, особливо по вихідних, Джоуї забігав до шкільних друзів, які безкоштовно працювали в інтернатурі чи продавали гамбургери у своїх містечках, і ті засипали його заздрістю і вітаннями за те, що він примудрився знайти собі найкращу в світі літню роботу. Він відчував, що його життя, збите з курсу подіями одинадцятого вересня, нарешті, знову почало відчутно набирати траєкторії, спрямованої нагору.

Певний час єдиними хмарами на його задоволенні життям були постійні перенесення терміну поїздки Дженни до Вашингтона. Під час їхніх розмов завжди спливала тема її занепокоєння тим, що вона недостатньо насолодилася надзвичайними пригодами до того, як віддала себе Ніку («Не думаю, що той рік у коледжі, коли я поводилася, як справжня сука, можна зарахувати»), Джоуї у такому занепокоєнні почув шепіт можливості, а тому був розчарований, коли, незважаючи на все більш відвертий флірт у розмовах по телефону, вона двічі відміняла плани приїхати до нього, і ще більш розчарований, коли Джонатан сказав йому, що Дженна їздила до батьків у Маклейн, — бо йому вона навіть нічого не повідомила.

Четвертого липня, у День незалежності, під час візиту до батьків, який він зробив, аби тільки остаточно не зіпсувати стосунки, Джоуї вирішив розкрити перед батьком деталі роботи в «Райзені», сподіваючись вразити його розміром зарплатні й розмахом обов’язків; але батько тут же майже зрікся його. До цієї миті, майже все життя, їхні стосунки були дуже стриманими, бо їхні волі тримали їх у патовій ситуації. Але зараз батько явно не збирався відсилати його йти своїм шляхом, просто прочитавши йому повчальну лекцію про неприпустимість такої холодності й самовпевненості. Тепер він кричав, що від Джоуї його нудить, що у нього викликає фізичну відразу той факт, що він примудрився виростити такого сина — егоїстичного і такого, що не розуміє, що збирається потурати чудовиськам, які знищують країну заради власного збагачення. А мати, замість того щоб захистити його, втекла, наче чорти за нею гнались, нагору, до своєї кімнати. Джоуї знав: уже завтра вранці вона подзвонить йому, намагаючись усе виправити, і годуватиме його брехнею про те, ніби батько сердиться лише тому, що любить його. Але вона була занадто боягузлива, щоб триматися поряд, а сам він не міг нічого зробити, окрім як міцно схрестити на грудях руки, начепити на обличчя маску, похитати головою і знову й знову повторювати батькові, щоб не намагався судити про те, чого зовсім не розуміє.

— Та що тут розуміти? — кричав Волтер. — Це війна за політичні інтереси й вигоду. І крапка!

— Тільки через те, що тобі не подобається чиясь політика, — зауважив Джоуї, — це не означає, що всі їхні дії неправильні. Ти вдаєш, ніби все, що вони роблять, погано, сподіваєшся, що в них нічого не вийде, бо ти ненавидиш їхню політику. Ти навіть не хочеш чути про те добре, що відбувається зараз.

— Нічого доброго зараз не відбувається!

— Гаразд. Цей світ чорно-білий. Ми всі погані, а ти весь у білому.

— А ти гадаєш, розвиток світу вимагає, аби дітлахам в Іраку, дітлахам твого віку, відривало ноги і голови, і все заради того, щоб ти заробив купу грошей? Ти живеш саме у такому, ідеальному світі?

— Звичайно ж ні, тату. Можеш припинити верзти казна-що хоч на хвилину? Люди гинуть, бо їхня економіка ні на що не здатна. А ми намагаємося їхню економіку налагодити, ясно?

— Ти не повинен заробляти вісім тисяч доларів на місяць, — раптом відповів батько. — Я знаю, ти вважаєш себе дуже розумним, але щось, напевно, не так із цим світом, коли дев’ятнадцятирічний юнак без жодних навичок може стільки заробляти. Від твоєї роботи тхне корупцією. Для мене ти смердиш.

— Господи, тату. Припини.

— Я навіть чути більше не хочу про те, що ти робиш. Мене від цього нудить. Можеш хвалитися матері, але зроби мені ласку, не чіпай мене.

Джоуї несамовито посміхався, щоб не розплакатися. Удар, якого він зазнав, здавався йому таким, що вдарив по самій суті: наче вони з батьком обрали протилежні політичні симпатії з єдиної причини: мати привід ненавидіти один одного, і єдиним виходом з цієї ненависті був повний розрив стосунків. Йому також не хотілося більше чути батька чи бачити його, доки це не стане неминучим або вкрай необхідним. Він навіть не сердився — він просто хотів залишити біль у минулому. Він викликав таксі й повернувся до мебльованої квартири-студії, зняти яку йому допомогла мати, і надіслав есемески і Дженні, і Конні. Конні, напевно, рано пішла спати, а Дженна передзвонила йому вже опівночі. Вона не була найкращим у світі слухачем, але достатньо зрозуміла, що саме трапилося у цей зіпсований святковий день, аби запевнити його: так, світ несправедливий, і ніколи не стане справедливим, у ньому завжди будуть переможці й переможені, і що вона, отримавши трагічно обмежене життя, з більшим задоволенням буде переможцем і оточуватиме себе саме переможцями. Коли ж він дорікнув їй тим, що вона не подзвонила йому з Маклейна, вона відповіла, що не думала, що зустрітися для вечері буде «безпечно».

— А чому це має бути небезпечно?

— Ти для мене щось на кшталт поганої звички, — відповіла вона. — Звички, яку треба тримати під контролем. Я маю невпинно дивитися на свій приз.

— Щось не схоже, щоб ви з призом добре проводили час разом.

Приз занадто зайнятий: він намагається отримати посаду свого боса. Ось що люди роблять у цьому світі: вони намагаються з’їсти один одного живцем. Дивно, але ніхто не критикує це. Але, вочевидь, це потребує дуже багато часу. А дівчині треба час від часу виходити в люди, особливо в перше літо після закінчення коледжу.

— Саме тому ти і маєш приїхати до мене, — наполягав він. — Я обов’язково виводитиму тебе.

— Не сумніваюсь. Але у мого боса повно роботи на Лонг-Айленді, принаймні, на наступні три тижні. Мої послуги тримача планшета потрібні на весь цей час. Дуже шкода, що у тебе й самого повно роботи, інакше я б спробувала влаштувати тебе кудись.

Джоуї вже збився з рахунку відмінених побачень і невиконаних обіцянок. Жодна з розваг, які вона згадувала, так і не трапилася, і він так і не зміг зрозуміти, чому вона продовжувала пропонувати їх. Іноді він думав, що це якось пов’язано з конкуруванням із братом. Чи, може, причина полягала в тому, що Джоуї — єврей, і це було приємно її батькові — єдиній людині, яку вона не зневажала. Чи, мабуть, її зачаровували його стосунки з Конні, і вона отримувала королівське задоволення від самородків приватного життя, які він клав біля її ніг. Чи, можливо, він і справді їй подобався, і вона хотіла побачити, яким він стане, коли подорослішає, і скільки Зароблятиме. Чи, може, все разом, зазначене вище. Джонатан нічим не міг йому допомогти — лише повторити, що його сестра ще та «штучка», химера з планети розпусти, чиї норми моралі можна порівняти з мораллю морської губки; але Джоуї здавалося, що він може зазирнути глибше в її душу. Він відмовлявся вірити, що людина, наділена могутніми силами вроди, може не мати цікавих ідей щодо того, як ці сили використати.

Наступного дня, коли він розповів Конні про сварку з батьком, вона не стала аналізувати вагу їхніх аргументів, а відразу ж перейшла до його поранених почуттів і сказала, що їй дуже шкода. Вона знову працювала офіціанткою і, схоже, готова була прочекати все літо, перш ніж побачити його. Кенні Бартлз пообіцяв йому надати два тижні оплачуваної відпустки у серпні, коли він погодиться працювати по вихідних упродовж усіх тижнів, що залишилися до відпустки; і Джоуї не хотів, щоб Конні крутилася поряд, бо це б ускладнило ситуацію, коли б Дженна таки приїхала до Вашингтона; він не бачив можливості вислизнути з дому на один вечір, чи два, чи три і не навішати Конні на вуха локшини — цього він намагався уникати.

Холоднокровність, з якою вона сприйняла інформацію про чергове затримання побачення, він відніс на рахунок антидепресантів. Але пізніше, одного вечора, під час звичайної телефонної розмови, коли він сидів у квартирі й пив пиво, вона влаштувала йому особливо довгу мовчанку, наприкінці якої заявила: «Любий, хочу тобі дещо повідомити». Першою новиною було те, що вона припинила приймати ліки. Другою — що причина, з якої вона припинила лікування, полягає в тому, що вона спить із менеджером ресторану, де працює, бо втомилася чекати на зустріч із Джоуї. Вона зізналась, що віддалення виявилося цікавим, наче говорила про якусь знайому дівчину, а не про себе, — дівчину, чиї вчинки були прикрими, але зрозумілими. Менеджер, додала вона, одружений і має двох дітей-підлітків, і живе на Гемлайн-авеню.

— Я подумала, що тобі краще про це знати, — заявила вона, — і коли хочеш, я можу це припинити.

Джоуї затремтів. Можна сказати, навіть здригнувся. Протяг ішов з уявних дверей — дверей, які він вважав зачиненими і замкненими, але виявилося, що вони розчинені навстіж; дверей, через які він міг утекти.

— А ти сама хочеш це припинити? — спитав він.

— Я не знаю. Мені це, взагалі, подобається, тобто сам секс, але я до нього нічого не відчуваю. У мене є почуття лише до тебе.

— Господи. Гадаю, мені це треба обміркувати.

— Я знаю, це дуже погано, Джоуї. Я мала б тобі розповісти відразу ж, як це сталося. Але певний час мені було так приємно, що я комусь цікава. Ти знаєш, скільки разів ми займалися сексом з минулого жовтня?

— Так, я знаю. Я в курсі.

— Двічі чи навіть жодного, залежно від того, чи можна рахувати ті рази, коли я хворіла. Тут щось не так.

— Я знаю.

— Ми кохаємо одне одного, але ніколи не бачимось. Невже ти не сумуєш за цим?

— Сумую.

— Ти займався сексом з іншими? Може, саме тому ти і можеш так довго терпіти?

— Так, займався. Пару разів. Але жодного разу не займався ним двічі з однією людиною.

— Я була майже впевнена, що займався, але питати не хотіла. Я не хотіла, аби ти подумав, ніби я тобі це забороняю. І я сама так зробила зовсім не через це. Я вчинила так, бо самотня. Я така самотня, Джоуї. Мене це вбиває. А причина моєї самотності полягає в тому, що я кохаю тебе, але тебе немає поряд. Я займалася сексом з іншим, бо кохаю тебе. Я знаю, це звучить дико чи нечесно, але це правда.

— Я вірю тобі, — відповів Джоуї. І не збрехав. Але біль, який він відчував, здається, не мав жодного відношення до того, у що він вірив чи не вірив, до того, що вона може сказати чи про що промовчати. Самий факт, що його мила Конні могла лягти з якимось підстаркуватим кабаном, що вона могла зняти джинси і трусики і розкинути ноги, й неодноразово, втілився у словах, яких вистачило лише на те, щоб вона їх промовила, а Джоуї почув, і знову між ними розтяглася тиша, а факт влаштувався всередині Джоуї, так що не достати його словами, наче купка лез бритви, яку він проковтнув. Він розумів, і йому це здалося логічним, що, можливо, Конні нічого не відчуває до свого менеджера, так само як і Джоуї нічого не відчував до дівчат, які були або п’яні, або занадто п’яні, в чиїх надушених ліжках він проводив ночі весь останній рік; але логіка не могла зняти біль, так само як подумки промовлене «Стій!» не може зупинити автобус за секунду до аварії. Біль був надзвичайним. Але водночас — дуже очікуваним і тонізуючим, бо приніс йому новини про те, що він живий і що бере участь в історії, важливішій за нього.

— Скажи мені щось, любий, — попросила його Конні.

— Коли все почалося?

— Не знаю. Три місяці тому.

— Що ж, може, тобі варто просто продовжити, — промовив він. — Може тобі слід піти ще далі: народити від нього дитину і почекати, чи не купить він тобі дім.

Натякати на Керол було жорстоко, але у відповідь Конні лише дуже щиро запитала його:

— Саме цього ти від мене хочеш?

— Я не знаю, чого хочу.

— А я точно знаю, що не хочу цього. Я хочу бути з тобою.

— Еге ж. Але лише після того, як потрахаєшся з іншим, протягом трьох місяців.

Вона мала б розплакатися й попросити вибачення, чи, принаймні, накинутися на нього у відповідь, але Конні не була звичайною людиною.

— Це правда, — сказала вона. — Ти маєш рацію. Це справедливо. Я могла б повідомити тобі, коли це сталося вперше, і припинити. Але мені здалося, що коли я вже це зробила, то можу зробити і вдруге. А потім так саме подумала і про третій раз, і про четвертий. А потім я вирішила припинити лікування, бо мені здалося дурним займатися сексом і майже нічого не відчувати. А потім я вирішила, що треба рахувати заново.

— І тепер ти все відчуваєш, і це чудово.

— Принаймні, точно краще. Кохаю я тебе, але, принаймні, мої нервові закінчення знову працюють.

— То чому ти взагалі мені про це повідомила? Чому не через чотири місяці? Адже чотири нічим не гірші за три, чи не так?

— Узагалі, я і планувала повідомити тобі саме через чотири місяці, — зізналась Конні. — Я думала, що можу розповісти тобі, коли приїду наступного місяця, і ми разом розробимо план, за яким зможемо зустрічатися частіше і повернутися до моногамії. Я і зараз хочу саме цього. Але минулого вечора у мене знову з’явились погані думки, і я вирішила, що краще сказати зараз.

— До тебе повернулась депресія? Твій лікар знає, що ти не приймаєш пігулки?

— Вона знає, а от Керол — ні. Здається, Керол вважає, ніби ліки зможуть налагодити стосунки між нею і мною. Вона вважає, ніби ліки вирішать її проблему миттєво і назавжди. Кожного вечора я Дістаю пігулки з пляшечки і кладу її до відділення з носками. Гадаю, коли я на роботі, вона їх перераховує.

— Мабуть, краще тобі все ж таки їх приймати, — зазначив Джоуї.

— Я так і зроблю, коли ми більше не бачитимемося. Але коли ми зустрічатимемося, я хочу відчувати все. І я не думаю, що вони мені знадобляться, коли я і далі бачитиму тебе. Я знаю, це схоже на погрозу, але все так і є. Я не намагаюся вплинути на твої рішення зустрічатися зі мною чи ні. Я розумію, що вчинила погано.

— Ти шкодуєш?

— Я розумію, що маю сказати «так», але насправді навіть не знаю. А ти шкодуєш, що спав з іншими?

— Ні. Особливо тепер.

— І я також, любий, Я точно така, як і ти. Я просто сподіваюсь, що ти не забув про це, і захочеш знову мене бачити.

Зізнання Конні стало останнім, найкращим шансом вийти з відносин із чистим сумлінням. Він міг легко звільнити її за такий вчинок, якби він тільки достатньо розсердився на неї. Закінчивши розмову, він випив пляшку віскі «Джек Деніелз», хоча зазвичай йому вистачало сили волі тримати себе в руках, і пішов блукати мокрими вулицями похмурого сусіднього району, що пахли задушливою літньою спекою, і слухати спільне ревіння кондиціонерів, які додавали повітрю вологості. У кишені штанів-хакі лежала жменька монет — Джоуї дістав їх і почав кидати, по кілька за раз, на асфальт. Він їх усі викинув: центи своєї невинності, десятицентовики й двадцятип’ятицентовики самовпевненості. Він мав розрахуватися з боргами, з усіма боргами. Йому нікому було розповісти про свій біль: про це в жодному разі не можна було повідомляти батькам, але і Джонатану також, аби не зіпсувати його гарної думки про Конні, і точно не Дженні, яка взагалі не розуміла, що таке любов, і не шкільним друзям — вони всі, до одного, дивилися на постійних дівчат як безчуттєву перешкоду задоволенням, які вони мали намір отримувати найближчі десять років. Він був абсолютно самотній і не розумів, як це трапилось. Як у центрі його життя міг з’явитись біль на ймення Конні. Його зводило з розуму стовідсоткове відчуття її почуттів, занадто добре розуміння її позиції, нездатність уявити своє життя без нього. Кожного разу, коли у нього з’являйся шанс кинути її, логіка відстоювання власних інтересів відмовляла йому: вона витіснялась, наче шестірня, з якої його розум постійно вискакував, логікою їхньої єдності.

Пройшов цілий тиждень без жодного дзвінка від неї, а потім іще один. І вперше Джоуї відчув, що Конні старша за нього. Тепер їй двадцять один рік, за законом вона цілком доросла людина, жінка, цікава і приваблива для одружених чоловіків. У нападі ревності Джоуї раптом побачив у собі щасливчика, бо він був лише хлопчиком, якого вона нагородила своєю пристрастю. В його уяві вона набула нереально спокусливого вигляду. Він іноді неясно відчував, що їхній зв’язок надзвичайний, захоплюючий, схожий на казку, але лише зараз він оцінив, наскільки він розраховував на неї. Перші кілька днів їхнього мовчання йому вдавалось вірити, ніби він карає її тим, що не дзвонить, але минув деякий час, і він уже почав почуватися, як той, кого карають, як людина, що чекає, чи ця жінка, володарка океану почуттів, знайде в собі краплю милосердя і скінчить мовчання заради нього.

Тим часом мати повідомила йому, що більше не надсилатиме чеків на п’ятсот баксів кожен. «Боюся, тато поклав цьому край, — сказала вона із жвавістю, яка його нервувала. — Сподіваюсь, що, принаймні, гроші хоч трохи допомогли тобі». Джоуї відчув певне полегшення від того, що тепер не мав задовольняти її потребу допомагати йому і більше не був зобов’язаний регулярно дзвонити на знак вдячності; також він радів, що більше не брехатиме громаді штату Вірджинія про надання йому батьківської підтримки. Але він дуже звик до щомісячних вливань і розраховував на них, аби зводити кінці з кінцями, і тепер шкодував, що так часто користувався послугами таксі і замовляв стільки обідів улітку. Він не міг не ненавидіти батька і не відчувати себе зрадженим матір’ю, яка у вирішальний момент, незважаючи на постійні скарги на подружнє життя, які Джоуї доводилося вислухувати, врешті-решт завжди підтримувала його батька.

А потім йому подзвонила тітка Ебіґейл і запропонувала пожити в її квартирі в кінці серпня. За останні півтора року він почав отримувати розсипки з об’явами про виступи Ебіґейл на маленьких виставах із дивними назвами, що відбувалися в Нью-Йорку, і раз на кілька місяців вона телефонувала йому, щоб прочитати йому ще один монолог, у якому вона виправдовувала себе. Коли він натискав на телефоні кнопку «Не приймати», вона не залишала повідомлення, а просто продовжувала дзвонити, доки він не здавався і не натискав «Відповісти». У нього було враження, що її дні здебільшого складалися з нескінченних дзвінків по всіх відомих їй номерах, аж доки їй, нарешті, не відповідали, і йому дуже не хотілося роздумувати над тим, хто ще стоїть у її списку, через невизначеність його зв’язку із нею. «Хочу зробити собі маленький подарунок — відпочинок на пляжі, — повідомила вона. — На жаль, бідолашний Тигр помер від лімфоми, хоча я й лікувала його прррросто неймовірно дорогими препаратами, і Порося залишилась одна». І хоча Джоуї відчував, що флірт із Дженною бруднить його, в рамках більш загальної, нової для нього нудоти щодо невірності, він прийняв пропозицію Ебіґейл. Він вирішив: якщо Конні так і не подзвонить, то можна буде утішитися, приїхавши до району, де живе Дженна, і запросивши її на вечерю.

Але тут йому подзвонив Кенні Бартлз з новинами, що він продає «Райзен» і всі контракти своєму другові у Флориді. Власне кажучи, вже все продав.

— Майк подзвонить тобі вранці, — сказав Кенні. — Я повідомив йому, що він має надати тобі роботу до п’ятнадцятого серпня. Я у будь-якому разі все одно не збирався продовжувати з тобою контракт. У мене є більша й краща риба.

— Та невже? — тільки й спитав його Джоуї.

— Так, «Ел-бі-ай» хоче укласти зі мною передовірений договір на постачання цілого парку важких вантажівок. Це робота не для вередливих, та й принесе набагато більше хліба, ніж справа з хлібопекарнями, коли ти розумієш, про що я. Як найняли, так і звільнили — і жодної бюрократичної тяганини із щоквартальними звітами. Я даю їм вантажівки, вони виписують мені чек — і все, гуд бай.

— Мої вітання.

— Ну, я ось чому подзвонив тобі, — перейшов до справи Кенні. — Насправді, ти мені ще можеш стати у нагоді в окрузі Колумбія. Я шукаю партнера, який захоче вкласти зі мною гроші й покрити суму, якої мені зараз не вистачає. Коли ти шукаєш роботу, то можеш таким чином забезпечити собі невеличку зарплатню.

— Звучить чудово, — відгукнувся Джоуї. — Але мені треба повертатися до навчання, та й грошей у мене немає.

— Гаразд. Як знаєш. Це твоє життя. Але як щодо невеличкої частки у справі? Коли я правильно прикинув варіанти, то польська вантажівка «Пладскі А10» нормально підійде. Їх більше не випускають, але навколо військових баз у Болгарії та в Угорщині їх цілі парки. Ще вони є у Південній Америці, але мені це в нагоді не стане. Я хочу найняти водіїв у Східній Європі, щоб вони перегнали танки до Туреччини й доставили їх у Кіркук — це на півночі Іраку. На це у мене піде, одному Богу відомо, скільки часу, а в мене ще є аналогічний контракт на запчастини до 900 кілобаксів. Що скажеш, візьмешся за запчастини як субсубконтрактор?

— Я нічого не розумію в запчастинах до вантажівок.

— І я теж. Але Пладський завод випустив тисяч двадцять «А 10», коли їх ще випускали. Мали залишитися тонни запчастин. Усе, що тобі потрібно, це знайти їх, упакувати, доставити до місця призначення. Вкласти 300 кілобаксів, через півроку отримати 900 кілобаксів. Дуже розумна націнка, за даних обставин. На мою думку, це дуже низька націнка за постачання. Ніхто не обурюватиметься. Як гадаєш, зможеш дістати триста кілобаксів?

— Я майже не можу дістати грошей на обід, — відповів Джоуї. — Багато витрачаю на освіту й таке інше.

— Ага, розумію, але, коли вже на те пішло, треба дістати п’ятдесят кілобаксів. Коли в тебе буде ця сума, плюс підписаний контракт, будь-який банк у цій країні дасть тобі решту. Більшу частину роботи можеш зробити через Інтернет, не виходячи з кімнати гуртожитку. Тож воно того варте, чи не так?

Джоуї попросив дати йому час подумати. Навіть коли врахувати всі зайві витрати, включаючи таксі, він зумів зекономити десять тисяч на наступний навчальний рік, плюс вісім тисяч можна було зняти з кредитної картки, а швидкий пошук Інтернетом видав йому безліч банків, готових надати позику під великі відсотки за умов наявності невеличкого додаткового забезпечення, а також — величезну кількість посилань на сторінки, що містять слова «запчастини пладскі а10». Він чудово розумів, що Кенні ніколи б не віддав йому контракт на запчастини, коли б їхній пошук і справді був таким простим, як він стверджував, але Кенні додержав слова стосовно всіх обіцянок у «Райзені», і Джоуї не міг не уявляти собі перевагу володіння півмільйоном доларів на момент, коли йому виповниться двадцять один рік — тобто наступного року. Не роздумуючи, Просто через надмірне хвилювання і через те, що перший раз він не нервувався через їхні відносини, він перервав мовчанку і подзвонив Конні, аби отримати її думку. Набагато пізніше він докорятиме собі, що постійно, хоча й мимоволі, мав на думці її заощадження, а також той факт, що тепер вона має право розпоряджатися ними; але у момент дзвінка він вважав, що не має жодного егоїстичного мотиву.

— О Господи, коханий, — відповіла вона, — я вже почала думати, що ніколи більше тебе не почую.

— Ці два тижні видалися важкими.

— Господи, я знаю, знаю. Я вже почала думати, що взагалі не слід було тобі нічого розповідати. Ти можеш пробачити мені?

— Можливо.

— О! О! Це набагато краще, ніж «можливо, ні»!

— Дуже вірогідно, — додав Він. — Коли ти все ще хочеш приїхати до мене.

— Ти ж знаєш, що хочу. Більше за все у світі.

Вона поводилася зовсім не як незалежна, доросла жінка, яку він собі уявляв, а мурахи, що побігли в нього по спині, підказали йому не поспішати і перевірити, чи він і справді бажає повернути її. Попередили не плутати біль від утрати Конні зі справжнім бажанням продовжувати стосунки. Але йому не терпілося змінити тему, не дати затягнути себе на територію важких для розуміння емоцій і спитати її думки щодо пропозиції Кенні.

— Боже, Джоуї, — сказала Конні, щойно він їй усе розповів, — ти неодмінно маєш це зробити. І я тобі допоможу.

— Як?

— Дам тобі гроші, — відповіла вона таким тоном, ніби навіть ставити таке запитання було безглуздо. — У мене на довірчому рахунку лежить більше п’ятдесяти тисяч доларів.

Одне лише посилання на таку суму викликало у нього сексуальне збудження. Воно нагадало йому про їхні перші дні як пари на Бар’єр-стрит, про першу осінь у старших класах. Альбом «Ахтунг, бебі» групи «Ю-ту», який дуже подобався їм Обом, але особливо Конні, став саундтреком їхньої взаємної дефлорації. Перша пісня альбому, у якій Боно відверто зізнавався, що готовий для будь-чого, готовий для натиску, стала їхньою піснею кохання одне одному і капіталізму. Слухаючи цю пісню, Джоуї зрозумів, що готовий тієї ж миті зайнятися сексом, готовий зробити крок назустріч дорослості, готовий заробити справжні гроші, продаючи годинники в католицькій школі Конні. Вони починали як партнери у повному значенні цього слова: він — підприємець і виробник, вона — його вірний мул і дивовижно обрадувана продавчиня. Доки їхня операція не була відмінена обуреними монахинями, Конні проявила себе як майстер ненав’язливого продажу товару: її стриманість і байдужість примушували однокласниць божеволіти від продукції Джоуї. Всі мешканці Бар’єр-стрит, включаючи матір Джоуї, завжди сприймали спокійність Конні як нетямущість, як млявість. І тільки Джоуї, отримавши доступ усередину, розгледів у дівчині потенціал, і це зараз виглядало, як історія їхнього спільного життя: він допомагав їй і стимулював її руйнувати очікування оточуючих, особливо його матері, яка недооцінювала вартість її прихованих якостей. У центрі його віри в своє майбутнє бізнесмена лежала саме ця здатність розрізняти цінність, виявляти сприятливу можливість там, де інші нічого не бачили, і саме на цій здатності базувалася і його любов до Конні. Вона ходила загадковими стежками! Вони почали трахатися, оточені пачками двадцятидоларових банкнот, які Конні принесла зі школи.

— Але ці гроші знадобляться тобі, щоб повернутися до коледжу, — нагадав їй Джоуї.

— Коледж нікуди від мене не втече, — заперечила Конні. — А тобі гроші потрібні негайно, і я можу їх тобі дати. Повернеш згодом.

— Я міг би повернути тобі у два рази більше. Тоді тобі б вистачило на всі чотири роки навчання.

— Ну, коли тобі так хочеться... Ти зовсім не зобов’язаний так робити.

Вони призначили дату возз’єднання на його двадцятий день народження, у Нью-Йорку — місці їх найщасливіших тижнів як пари з тих часів, як Джоуї поїхав із Сент-Пола. Наступного ранку він подзвонив Кенні і заявив, що готовий брати участь у справі. Той відповів, що нове велике підписання контрактів стосовно Іраку почнеться не раніше листопада, а отже, Джоуї може насолоджуватися осіннім семестром і просто тримати гроші під рукою.

Заздалегідь відчуваючи збудження, Джоуї розщедрився на квиток на швидкісний потяг до Нью-Йорка, а по дорозі до помешкання Ебіґейл заскочив до крамниці й придбав пляшку шампанського за сто доларів. Квартира виявилася навіть у більшому хаосі, ніж зазвичай, і він відчув полегшення, коли зачинив за собою двері й спіймав таксі до «Ла Ґардії», де мав приземлитися літак Конні — він наполіг, щоб вона взяла квиток на літак, а не на автобус. Усе місто: пішоходи, напівроздягнені через серпневу спеку, будівлі й мости, потьмянілі від сонця, — діяло на Джоуї, наче афродизіак. І він, хлопець, що їде до аеропорту, аби зустріти свою дівчину, яка спала з іншим, але зараз мчала, розсікаючи повітря, назад у його життя, наче магніт до магніту, — він міг би бути королем цього міста. Коли він побачив, як вона спускається у натовп, підстрибує й уникає зіткнень з іншими подорожніми, наче занадто заклопотана, щоб побачити їх, поки майже не наштовхнеться на них, він збудився не тільки від грошей. Збудився від важливості, від пекучої жаги життя, від шалених можливостей перед своїм обличчям, від історії їхніх відносин. Конні побачила його і почала кивати йому, погоджуючись із чимось, що він навіть ще не сказав, і обличчя її світилось від радості й здивування.

— Так! Так! Так! — несподівано вигукнула вона, впустивши ручку валізи і врізавшись у Джоуї. — Так!

— Так? — перепитав він і розсміявся.

— Так!

Навіть не поцілувавшись, вони побігли до місця видачі багажу, а потім — до стоянки таксі, де якимось дивом інших пасажирів не було. Влаштувавшись на задньому сидінні, Конні стягнула мокрий від поту бавовняний кардиган, сіла Джоуї на коліна і почала схлипувати так, наче ось-ось кінчить чи з нею трапиться напад. Її тіло в його руках здавалось йому цілком, повністю новим. Деякі зміни таки відбулися: Конні стала менш вайлуватою, більш жіночною, — але більшість із них містилась у нього в голові. Він відчував невимовну вдячність Конні за її невірність. Це почуття було таким великим, що здавалось, вмістити його може лише пропозиція руки й серця. Може, він і зробив би їй пропозицію, тієї ж миті, коли б не побачив дивні відмітини на внутрішній частині лівої руки. По ніжній шкірі збігало кілька прямих паралельних порізів, кожен довжиною приблизно у п’ять сантиметрів: ті, що ближче до ліктя, блідіші й повністю загоєні, ті, що ближче до зап’ястка, — свіжі й червоні.

— Так, — промовила вона; в очах у неї стояли сльози, коли вона із подивом глянула на шрами. — Я це зробила. Але все гаразд.

Він спитав її, що трапилось, хоча уже знав відповідь. Вона поцілувала його у лоб, у щоку, у губи й сумно подивилася в його очі.

— Не лякайся, любий. Я мала це зробити — як єпитимію.

— Господи...

— Джоуї, послухай. Вислухай мене. Я кожного разу протирала лезо спиртом. Я просто мала робити один поріз за кожен вечір, коли ти не дзвонив мені. На третій вечір я зробила три порізи, і кожного наступного вечора робила по одному. Я кинула це, щойно ти мені подзвонив.

— А що, якби я так і не подзвонив? Що ти збиралась накоїти? Різонути по зап’ястку?

— Ні! Я не хотіла скоїти самогубство. Це я робила замість того, щоб думати про смерть. Мені просто треба було відчути фізичний біль. Ти можеш мене зрозуміти?

— Ти впевнена, що не хотіла померти?

— Я б ніколи так не підвела тебе. Нізащо.

Джоуї провів по шрамах кінчиками пальців. Потім підняв другу, неушкоджену, руку й притиснув собі до очей. Він зрадів, що вона порізала себе через нього, і нічого не міг подіяти з цим почуттям. Вона ходила таємничими стежками, але він її добре розумів. Десь у його голові співав Боно — співав, що все гаразд, усе гаразд.

— І знаєш, що найнеймовірніше? — спитала його Конні. — Я зупинилася на п’ятнадцятому, а п’ятнадцять — кількість разів, коли я була тобі невірною. Ти подзвонив мені у найбільш підходящий вечір. Це був наче знак. І ось, — із задньої кишені джинсів вона дістала згорнутий банківський чек. Він мав вигин від її сідниці і був насичений її потом. — На рахунку у мене була п’ятдесят одна тисяча. Це майже стільки, скільки тобі потрібно. Ще один знак, як гадаєш?

Джоуї розгорнув чек, виписаний на Джозефа Р. Берґланда на суму в п’ятдесят тисяч доларів. Зазвичай він не відрізнявся забобонністю, але змушений був визнати, що ці знаки справді вражали. Вони походили на знаки, що з’являються божевільним, наприклад: «Убий президента, НЕГАЙНО!», чи людям у депресії: «Вистрибни у вікно, НЕГАЙНО!». Зараз настирливий, ірраціональний наказ, здавалося, звучав так: «З’єднайте свої життя назавжди, НЕГАЙНО!»

Потік машин, що в’їжджали з «Гранд сентрал», стояв на місці, але машини з протилежного боку рухалися дуже жваво, тож їхнє таксі пливло, підхоплене цим потоком, і це також був знак. Те, що їм не довелося стояти в черзі, очікуючи таксі, — знак. Те, що завтра у нього день народження, — знак, Джоуї не міг пригадати, в якому настрої він перебував хоча б годину тому, коли їхав до аеропорту. Існував лише теперішній момент, зараз, поруч із Конні; і тоді як раніше, коли вони провалились у розрив матерії всесвіту, до світу, де існували лише вони двоє, все відбувалося лише вночі, у спальні чи в якомусь іншому обмеженому просторі, — зараз відбувалося Посеред білого дня, у мареві, що накрило все місто. Він тримав її в обіймах, а чек лежав тихенько на її спітнілій грудній кістці, між вологими шлейками топу. Одну долоню вона міцно притулила до його грудей, наче намагаючись вичавити молоко. Його п’янив її запах, запах дорослої жінки, що йшов від її пахв, і йому хотілося, щоб цей запах був іще сильніший, він відчував, що бажає, аби з її пахв смерділо якомога сильніше.

— Дякую, що трахалася з іншим, — пробурмотів Джоуї.

— Мені це нелегко далося.

— Я знаю.

— Тобто, з одного боку, все було дуже легко. Але з іншого — майже неможливо. Ти ж це знаєш, чи не так?

— Безсумнівно й абсолютно.

— Тобі теж було важко? Робити те, що ти робив упродовж минулого року?

— Взагалі-то, ні.

— Це тому, що ти хлопець. Джоуї, я знаю, як це — бути тобою. Ти мені віриш?

— Так.

— Тоді все буде добре.

І все було добре — наступні десять днів. Потім, звичайно, Джоуї зрозумів, що перші, просякнуті гормонами дні після періоду довгого стримання — не зовсім ідеальний час для прийняття важливих рішень щодо свого майбутнього. Він зрозумів, що, замість того щоб намагатися відшкодувати нестерпну вагу подарунка Конні розміром у п’ятдесят тисяч доларів чимось аналогічно важким, на зразок пропозиції шлюбу, він мав би написати боргову розписку з графіком виплати відсотків і тіла кредиту. Він зрозумів: коли б він тоді зумів від’єднатися від Конні хоча б на годину, піти погуляти на самоті чи потеревенити з Джонатаном, то, може, йому й вдалося б мислити хоч трохи більш ясно і спокійно. Він зрозумів, що рішення, прийняті після коїтусу, набагато реалістичніші за рішення, прийняті до коїтусу. Однак у той момент не було жодного «після», були лише «до-до-до...». Палке бажання одне одного крутилося днями й ночами, наче компресор кондиціонера, що сумлінно працював у вікні помешкання Ебіґейл. На тлі вимірів цього задоволення, відчуття дорослої серйозності, створеного спільною комерційною справою, а також хворобливості і невірності Конні всі попередні втіхи здавалися дуже незначними і дитячими. Задоволення було таким великим, а жага його — такою бездонною, що коли воно спало десь на годину — це відбулося на третій день разом у місті, — Джоуї простягнув руку, щоб натиснути найближчу кнопку й отримати наступну порцію. Він заявив:

— Нам слід одружитися.

— Я щойно про це подумала, — зізналася Конні. — Ти хочеш одружитися просто зараз?

— Тобто сьогодні?

— Так.

— Здається, там треба трохи почекати. І здати кров на аналіз, чи не так?

— Ну, тоді давай зробимо той аналіз. Хочеш?

Серце наганяло кров йому у поперек.

— Так!

Але спочатку вони мали потрахатися, аби скинути збудження через необхідність здавати кров на аналіз. Потім вони мали потрахатися, аби скинути збудження через відсутність такої необхідності. Потім вони ходили Шостою авеню, наче парочка, яка так напилася, що їм уже байдуже на реакцію перехожих, наче вбивці із закривавленими руками: Конні — без ліфчика, екстравагантна, приваблююча погляди самців; Джоуї — у стані тестостеронової відчайдушності, під впливом якої, коли б хтось кинув йому виклик, поліз би у бійку просто заради задоволення. Він робив крок, який треба було зробити; крок, який він хотів зробити ще за тих часів, коли батьки вперше сказали йому «ні». І прогулянка п’ятдесятьма кварталами разом із Конні у пекучому безладі виття клаксонів і брудних тротуарів тягнулася стільки ж, скільки все життя, що залишалося попереду.

Вони зайшли у першу-ліпшу ювелірну крамницю на Сорок сьомій вулиці, де не було натовпу покупців, і попросити продати їм дві золоті обручки, які вони б могли забрати просто зараз. Ювелір мав вигляд справжнісінького хасида: єрмолка, пейси, філактерії, чорні шати. Він спочатку подивився на Джоуї, чия біла футболка була вкрита плямами гірчиці (по дорозі сюди він з’їв хот-дог), а потім на Конні, чиє обличчя розчервонілось від спеки й від тертя по щетині Джоуї.

— Ви одружуєтесь?

Вони разом кивнули, бо жоден із них не мав сміливості промовити «так» уголос.

— Ну, тоді мої вітання, — відповів ювелір, відчиняючи шухлядки. — У мене є для вас обручки всіх розмірів.

Здалеку, крізь тонку тріщину в міцному пузирі божевілля, до Джоуї прийшов біль суму за Дженною. Не як за людиною, яку він так хотів (бажання повернеться пізніше, коли він знову протверезіє й опиниться на самоті), а як за єврейською дружиною, якої в нього тепер ніколи не буде, як за людиною, якій, можливо, і справді не було байдуже, що він єврей. Він давно вже сам припинив цікавитися своїм єврейством, але, побачивши цього ювеліра, вдягненого у потерті традиційні хасидські шати, в облачення релігійної меншини, він раптом подумав, що, одружившись із Конні, неєврейкою, він зрадив євреїв. І хоча Дженна у багатьох аспектах мала сумнівну мораль, вона залишалась єврейкою, чиї прапрабабки й прапрадідусі помирали у концтаборах, і цей факт наближав її до людини, прибирав гострі кути її нелюдської вроди і примушував його шкодувати, що так підвів її. Цікаво зазначити: таке відчуття у Джоуї сформувалось лише щодо Дженни, але не до Джонатана, який і так був людиною для Джоуї, тож у наближенні його до людини не було жодної потреби, і тому його належність до єврейської нації не мала жодного значення.

— Як гадаєш? — спитала його Конні, не зводячи очей із обручок, що рядами лежали на оксамиті.

— Не знаю, — відгукнувся Джоуї з маленькою хмаринкою жалю. — Вони мені всі подобаються.

— Візьміть, приміряйте, покрутіть, — порадив їм ювелір. — Ніякої шкоди золоту від цього не буде.

Конні повернулася до Джоуї й зазирнула йому в очі.

— Ти точно цього хочеш?

— Гадаю, так. А ти?

— Так. Коли ти точно хочеш.

Ювелір відійшов, на крок від прилавка і зайнявся іншими справами. А Джоуї, який зараз бачив себе очима Конні, більше не міг терпіти невпевненості на власному обличчі. І це дико розлютило його по відношенню до Конні. Всі інші сумнівались уній, і для неї було дуже важливо, щоб він не сумнівався, — і він вирішив задовольнити її потребу.

— Я певен, — заявив він. — Давай поглянемо на ці.

Коли вони обрали обручки, Джоуї спробував збити ціну, оскільки знав, що в таких крамницях це заведено, але ювелір просто нагородив його розчарованим поглядом, наче говорячи: «Ти збираєшся одружитися з цією дівчиною, але граєшся зі мною словами через жалюгідні п’ятдесят баксів?».

Коли вони вийшли з крамниці й обручки гріли кишеню Джоуї, він ледь не налетів на свого старого сусіда по гуртожитку, Кейсі.

— Друже! — вигукнув Кейсі. — Яким вітром?

На ньому був костюм-трійка, і він уже почав лисіти. Їхні з Джоуї шляхи розійшлися, але Джоуї чув, ніби Кейсі працює влітку в офісі свого батька-юриста. Така несподівана зустріч просто, зараз здалася Джоуї ще одним знаком, хоча він і не міг зрозуміти — знаком чого саме. Він сказав:

— Ти пам’ятаєш Конні?

— Привіт, Кейсі, — сказала Конні з диявольським блиском в очах.

— Так, звичайно, привіт. Слухай, друже, що за чортівня? Я гадав, ти у Вашингтоні.

— У мене відпустка.

— Друже, чого ж ти Мені не подзвонив, я і гадки не мав. До речі, що ви робите на цій вулиці? Купуєте обручки?

— Саме так, ха-ха-ха, — підтвердив Джоуї. — А ти що тут робиш?

З кишені жилетки Кейсі вивудив годинник на ланцюжку.

— Як, подобається? Це годинник батькового батька. Я віддавав його почистити й відремонтувати.

— Просто чудовий, — відгукнулась Конні. Вона нахилилась, аби помилуватися годинником, і Кейсі кинув на Джоуї короткий погляд, в якому читалися питання й тривога. Із низки доступних йому відповідей, можливих у чоловічій компанії, Джоуї віддав перевагу придуркуватій посмішці, яка натякала на mucho excelente[165] секс, безглузді забаганки дівчат, необхідність купувати їм дрібнички тощо. Кейсі кинув на голі плечі Конні короткий погляд знавця і розсудливо кивнув. Весь обмін поглядами зайняв лише чотири секунди, і Джоуї відчув полегшення, бо навіть у таку мить зумів справити на Кейсі враження, ніби він такий, як і Кейсі: вміє розставляти пріоритети. Це надало йому впевненості в тому, що він зможе повернутися до звичайного життя в коледжі.

— Друже, невже тобі не спекотно у костюмі? — спитав Джоуї.

— Я родом із півдня, — відповів Кейсі. — Ми не потіємо так, як ви, мешканці Міннесоти.

— Потіти — це так прекрасно, — не погодилась із ним Конні. — Я обожнюю потіти спекотним літом.

Звичайно, ця заява шокувала Кейсі як занадто завзята. Він поклав годинника назад до кишені й подивився в інший бік вулиці.

— Ну, гаразд, — сказав він. — Коли ви, друзі, захочете кудись сходити чи якось розвіятись, дзвоніть мені.

Коли вони знову залишились на самоті у п’ятигодинному потоці службовців на Шостій авеню, Конні спитала в Джоуї, чи вона сказала щось не те.

— Я тебе збентежила?

— Зовсім ні! — запевнив подругу Джоуї. — Він просто бовдур. Сама подумай: зараз тридцять п’ять градусів у тіні, а він начепив костюм-трійку! Він просто помпезний бовдур, та ще й годинник цей дурнуватий... Кейсі починає перетворюватися на власного батька.

— Коли я відкриваю рота, то промовляю дивні речі.

— Не переймайся.

— Ти збентежений через те, що одружуєшся зі мною?

— Ні.

— А мені здалося, що так. Я не хочу сказати, що ти сам в усьому винен. Я просто не хочу бентежити тебе перед друзями.

— Ти мене не бентежиш, — сердито запевнив її Джоуї. — Просто мало в кого з моїх друзів навіть постійна дівчина є. Просто я, так би мовити, серед них біла ворона.

Джоуї міг би очікувати, що тепер вони посваряться, міг би запідозрити, що зараз Конні почне вичавлювати з нього, надувши губи чи закидавши його докорами, більш однозначні підтвердження його бажання одружитися з нею. Але посваритися з Конні було неможливо. Невпевненість, підозрілість, ревнощі, власництво, параноя — всі ті непристойні речі, які так дратували його друзів, котрі вже встигли отримати досвід, хоч і нетривалий, постійних стосунків, зовсім не були характерні для Конні. Чи то в неї за її природними властивостями ніколи не виникало таких почуттів, чи то якась могутня звіряча мудрість примушувала її придушувати їх — Джоуї так і не зміг визначити. Чим більше він зливався з нею, тим, як не дивно, сильнішим ставало відчуття, що він абсолютно нічого про неї не знає. Вона визнавала лише те, що опинялось у неї просто перед носом. Вона робила те, що робила, відповідала на те, що він їй казав, але в усьому іншому здавалася зовсім не зацікавленою тим, що відбувалося за межами її поля зору. Його, наче привиди, переслідували пророкування матері про те, що сварки приносять користь відносинам. Насправді він уже майже повірив, що одружується з Конні, насамперед, для того, аби побачити, чи почне вона з ним сваритися — аби пізнати її суть. Але коли він таки одружився, наступного дня не відбулося жодних змін. Сидячи на задньому сидінні таксі, яке везло їх геть від суду, вона обвила своєю лівою рукою з обручкою його ліву руку з обручкою і поклала голову йому на плече з таким виразом обличчя, яке не зовсім можна назвати задоволеним, бо це б означало, що раніше вона була незадоволеною. А воно було більше схоже на мовчазне підкорення дії, злочину, уникнути якого неможливо. Коли Джоуї побачився з Кейсі наступного разу (а це сталося за тиждень, у Шарлоттсвіллі), жоден із них і словом не згадав Конні.

Обручка все ще ховалась десь у нього в череві, коли Джоуї йшов проти пінного, теплого потоку подорожніх Міжнародного аеропорту Маямі і побачив Дженну в більш прохолодній, спокійній затоці залу очікування для пасажирів бізнес-класу. На ній були сонцезахисні окуляри, і вона мала при собі ще й додатковий захист у вигляді «ай-поду» й останнього випуску «Конде Наст тревелер». Вона обвела Джоуї очима з ног до голови, як людина, що підтверджує: замовлений товар доставлений у прийнятному стані, — зняла ручний багаж із сусіднього крісла і — схоже, трохи неохоче — вийняла з вух дроти «ай-поду». Джоуї сів поряд, безпорадно посміхаючись від здивування, що подорожуватиме з нею. Раніше він бізнес-класом не літав.

— Що? — спитала вона.

— Нічого. Просто посміхаюсь.

— А, ясно. Я вже подумала, що в мене на обличчі якась Schmutz, грязюка чи ще щось негаразд.

Кілька чоловіків поблизу них кидали на Джоуї обурені погляди. Він примусив себе пильно подивитися на кожного з них і тим позначити Дженну як «зайняту». Він уже почав розуміти, що йому необхідно буде поводитися так, куди б вони не пішли. На Конні чоловіки теж іноді дивились, але зазвичай, не дуже й жалкуючи, визнавали його право на неї. Але стосовно Дженни він уже зараз відчував, що його присутність зовсім не стримує оточуючих і що чоловіки просто шукатимуть можливості якось обійти його.

— Маю попередити: у мене поганий настрій, — заявила Дженна. — У мене критичні дні, і я щойно провела три дні серед старих, роздивляючись знімки їхніх онуків. До того ж, повірити не можу, але у цьому залі тепер треба платити за випивку. Коли так, то можна було б просто посидіти біля виходу на летовище.

— Тобі щось принести?

— Взагалі, так. Я би випила подвійний джин-тонік.

Схоже, їй — так само, на щастя, як і бармену, — навіть не спало на думку що Джоуї неповнолітній. Повернувшись із напоєм і значно тоншим гаманцем, він побачив, що Дженна знову надягла навушники і сховала обличчя за журналом. Він подумав — чи не переплутала вона його, часом, із Джонатаном, бо надто байдуже відреагувала на його появу. Джоуї витяг роман, який сестра подарувала йому на Різдво, «Спокутування», і відчайдушно спробував зацікавитися довгими описами приміщень і рослин, але з голови у нього не виходила есемеска, яку він того дня отримав від Джонатана: «Сподіваюсь, тобі подобається цілий день витріщатися на нікчемну дурепу». Це було перше повідомлення, яке він отримав від Джонатана з того часу, як, три тижні тому, вирішив випередити події та подзвонити брату Дженни й повідомити йому про свої плани.

— Отже, схоже, для тебе все складається напрочуд гарно, — сказав тол; Джонатан. — Спочатку заколот, а тепер — мамина нога.

— Але ж я не хотів, аби вона зламала ногу, — заперечив Джоуї.

— Не сумніваюсь. Також я не сумніваюсь, що ти щиро бажав, аби іракці: зустріли нас із гірляндами квітів. Не сумніваюсь: ти дуже засмучений, що все пішло шкереберть. Але недостатньо засмучений для того, щоб не заробити на цьому.

— А що я мав зробити? Відмовитись? Дозволити їй летіти самій? Взагалі вона дуже пригнічена. І з нетерпінням чекає на подорож.

— І також не сумніваюсь, що Конні все це сприймає з розумінням. Не сумніваюся: ти отримав від неї карт-бланш.

— Коли б це хоч якось тебе стосувалось, я, може, й удостоїв би тебе відповіддю.

— Слухай, а знаєш що? Це дуже мене стосується, коли мені доведеться брехати їй щодо цього. Мені вже доводиться брехати стосовно моєї точки зору щодо цього Кенні Бартлза кожного разу, як я з нею розмовляю, бо ти взяв у неї гроші, а я не хочу, щоб вона непокоїлася. А тепер ти хочеш, аби я ще й про це брехав, так?

— А може, просто припиниш кожного дня з нею теревенити?

— Та не кожного дня, бовдуре! За останні три місяці я з нею разів зо три розмовляв. Вона вважає мене своїм другом, ясно? А ти цілими тижнями їх про себе не нагадуєш. І що накажеш мені робити? Не відповідати на дзвінки? Але дзвонить вона мені, аби хоч щось про тебе дізнатися. Тож дивна виходить картинка, як гадаєш? Вона ж нібито все ще твоя дівчина.

— Я не для того в Аргентину їду, аби переспати з твоєю сестрою.

— Ха. Ха. Ха.

— Богом клянусь, я їду туди як її друг. Так само, як ти — друг Конні. Бо твоя сестра у депресії, і вона потребує допомоги. Але Конні цього ніколи не зрозуміє, тож, якби ти міг, скажімо, просто не згадувати про це, коли вона дзвонитиме, то ти б зробив велику ласку усім, кого стосується ситуація, що склалася.

— Джоуї, в тобі стільки лайна, що я навіть розмовляти з тобою більше не хочу. З тобою трапилося щось таке, від чого мене буквально нудить. Якщо Конні зателефонує мені, коли тебе тут не буде, то я навіть не знаю, що їй казати. Може, я і не розповім їй нічого. Але єдина причина, з якої вона зі мною взагалі спілкується, — це те, що ти не даєш їй спілкуватися з тобою, а мені вже набридло виконувати роль посередника. Тож, блін, роби все, що тобі заманеться, але мене не вплутуй!

Поклявшись Джонатану, що не стане займатися сексом із Дженною, Джоуї відчув себе застрахованим від будь-якої випадковості в Аргентині. Коли нічого не станеться, він доведе свою чесність. Коли щось таки станеться, йому не доведеться відчувати роздратування й розчарування через те, що воно сталося. Таким чином він знайде відповідь на питання, яке все ще залишалось для нього відкритим: яка він людина — слабка чи сильна, і на яке майбутнє він може чекати. Майбутнє його дуже і дуже цікавило. Судячи з неприємної есемески, для Джонатана у будь-якому разі в цьому майбутньому місця немає. І від розуміння цього Джоуї справді стало боляче, але він уже втомився від постійного моралізування власних друзів.

У літаку, в самотності широких крісел, перебуваючи під впливом другої великої порції алкоголю, Дженна зволіла зняти сонцезахисні окуляри і трохи потеревенити. Джоуї розповів їй про свою нещодавню поїздку до Польщі, про переслідування міражів запчастин вантажівки «Пладскі А10» і про відкриття, що майже всі з начебто безлічі постачальників, які рекламують ці запчастини в Інтернеті, або фіктивні, або походять з однієї торговельної точки в Лодзі, і що його майже гірше ніж некорисний перекладач знайшов шокуюче малу кількість запчастин, хоча й пропонував дуже високу ціну. Задні ліхтарі, щитки від бруду, натискні диски, кілька акумуляторних ящиків і решіток, але дуже мало деталей двигунів і підвіски, які бутлі конче потрібні, аби підтримувати в робочому стані вантажівки, що не випускались аж із 1985 року.

— Інтернет — лайно. Чи не так? — підтримала розмову Дженна. Вона з’їла всі горішки зі своєї тарілки і тепер залізла до тарілки Джоуї.

— Таке лайно, таке лайно!

— Нік завжди каже, що міжнародна електронна торгівля — то для невдах. До речі, будь-що, пов’язане водночас із Інтернетом і фінансами, за винятком випадків, коли система належить конкретній особі. Він каже, що безкоштовна інформація за визначенням некорисна. Тобто, коли якогось китайського постачальника можна знайти через Інтернет, то від нього добра не чекай.

— Так, я знаю, я дуже добре це усвідомлюю, — відповів Джоуї, якому дуже не хотілося чути щось про Ніка. — Але запчастини мають бути більш схожі на аукціон «І-бей» чи щось таке. Просто зручний спосіб допомагати покупцям знайти один одного, бо без такої допомоги цього може й не статися.

— Я знаю лише, що Нік ніколи й нічого через Інтернет не купує. Він навіть «Пей-Пел»[166] не довіряє. А він, можеш повірити, дуже добре знається на таких речах.

— Ну, саме тому я і полетів у Польщу. Бо такі справи треба робити особисто.

— Правильно, і Нік так само каже.

Те, що вона жувала горішки з напіввідкритим ротом, його дратувало, як дратували і її пальці — так, дуже красиві, але ж вони методично рилися в його мигдалі!

— А я гадав, тобі пити не подобається, — промовив Джоуї.

— Хе-хе. Останнім часом я тяжко працюю над розширенням меж толерантності. У мене значний прогрес.

— Ну, як би там не було, — він швидко змінив тему, — але мені конче необхідно, щоб у Парагваї сталося щось гарне, інакше я навіть не знаю, що і робити. Я витратив ціле багатство на те, аби переправити морем це лайно, а тепер мій партнер, Кенні, заявляє мені: товару так мало, що навіть частину грошей платити немає за що. Товар стовбичить десь на козлячому пасовищі поблизу Кіркука, може, його навіть ніхто й не охороняє. А Кенні на мене розлютився, бо я не надіслав йому інших запчастин замість оцих, хоча вони просто ні на що не годяться, коли походять від іншого виробника чи іншої марки. А Кенні просто каже: «Надішли мені потрібну вагу, бо нам платять за вагу, і байдуже, за яку»,— можеш у це повірити? А я йому: «Та цим машинам тридцять років в обід, і вони не розраховані на пилові бурі чи такі літа, які трапляються на Близькому Сході, вони ж усі зламаються, а коли гнати караван по країні, охопленій бунтами, нікому не хочеться, щоб машини в каравані раптом ламалися». А тим часом у мене величезні витрати і жодних прибутків.

Може, він і не став би викладати це Дженні, коли б вона його хоч трохи слухала, але зараз вона смикала за відеоекран, роздратовано намагаючись вирвати його з місця зберігання. Джоуї галантно допоміг їй дістати екран.

— Вибач, — сказала вона, — ти щось казав... Здається, щось про те, що тобі не платять?

— Ні-ні, мені, безперечно, платять. Може, в результаті я навіть зароблю в цьому році більше, ніж Нік!

— Чесно кажучи, я в цьому сумніваюсь.

— Ну, там сума дуже велика.

— Просто в тому, що стосується заробітної платні, Нік знаходиться в абсолютно іншому всесвіті.

Це було вже занадто.

— Що я взагалі тут роблю? — обурився Джоуї. — Навіщо я тут тобі потрібен? Ти ж увесь час або ігноруєш мене, або розповідаєш мені про Ніка, хоча я думав, ти з ним розійшлася.

Дженна знизала плечима.

— Я ж тебе попереджала: у мене важкий характер. Хочеш натякну? Мене не дуже й цікавить твоя ділова угода. Єдина причина, з якої ти тут, а Нік в іншому місці, полягає в тому, що я втомилася слухати, як він говорить про гроші — і вдень, і вночі.

— А я думав, ти любиш гроші.

— Це ж не означає, що я люблю про них слухати. Це ти порушив цю тему.

— Вибач, що порушив її!

— Ну, гаразд. Вибачення прийнято. Але знаєш, що ще? Я не розумію, чому мені не можна згадувати Ніка, коли ти весь час згадуєш свою жінку.

— Я згадую її, бо ти про неї питаєш!

— Не розумію, у чому різниця.

— Ну, і до того ж, вона все ще моя дівчина.

— Точно. Гадаю, різниця полягає в цьому. — І вона раптом нахилилась до нього і притулилась губами до його рота. Спочатку Джоуї відчув легке торкання, потім щось м’якеньке, наче теплі збиті вершки, а потім — розкішну плоть. На дотик її губи виявилися абсолютно такими ж вродливими, водночас натхненними й дорогоцінними, якими вони завжди здавались йому на вигляд. Він поринув у поцілунок, але Дженна відсунулась від нього і схвально посміхнулась. — Щасливий хлопчику, — сказала вона.

Коли до них підійшла стюардеса, щоб прийняти замовлення на обід, Джоуї попросив яловичину. Він планував упродовж усієї подорожі не їсти нічого, окрім яловичини, бо десь чув, ніби яловичина кріпить шлунок; він сподівався, що встигне добратися аж до Парагваю, перш ніж пускатися у полювання за обручкою в туалеті. За обідом Дженна дивилась «Піратів Карибського моря», і Джоуї надів навушники і дивився фільм разом із нею, незграбно нахиляючись до неї, замість того щоб увімкнути свій екран; але поцілунків більше не було, і єдиний недолік сидінь у бізнес-класі, як він дізнався, коли кіно закінчилося і вони відкинулися на кріслах і накрилися кожен своїм покривалом, полягав у тому, що вони не давали можливості ані пригорнутися до сусіда, ані навіть випадково торкнутися його.

Він був упевнений, що не заплющить очей, але раптом настав ранок, їм подали сніданок, і вони опинилися в Аргентині. Все було аж ніяк не так екзотично, як Джоуї це собі уявляв. Просто всі написи були іспанською, і їм зустрічалося більше курців — а взагалі, місцева цивілізація походила на будь-яку іншу цивілізацію. Дзеркальне скло, і кахлі на підлозі, і пластикові сидіння, і лампи — усе було таким, як і всюди; на рейс до Барілоче спочатку запускали на посадку тих, чиї місця знаходилися в задній частині літака, — так само, як і на будь-якому американському перельоті з пересадкою; і жодних дивовижних відмінностей у самому літаку чи фабриках, і ланах, і шосе, над якими вони пролітали, Джоуї теж не побачив. Грязюка і в Аргентині грязюка, а в ній усюди ростуть рослини. Більшість пасажирів у відсіку першого класу розмовляли англійською, а шестеро з них: англійська пара й американська матуся з трьома дітьми, — приєдналися до Джоуї та Дженни і повезли свої валізи, на яких стояли мітки «Поза чергою», до легкого білого мікроавтобуса з написом «Естансіа ель Тріунфо», що чекав на них біля аеропорту, у зоні, забороненій для паркування.

Водій, неусміхнений молодик, з напіврозстебнутої сорочки якого вибивалося густе чорне волосся, підскочив до Дженни, забрав у неї валізу, запхав її в задню частину мікроавтобуса й зручно влаштував Дженну на передньому сидінні, перш ніж до Джоуї взагалі дійшло, що відбувається. Англійська пара захопила наступні два крісла, і Джоуї опинився на кріслі обличчям до багажного відділення. Поряд із ним сиділи мама з донькою, причому дівчина читала молодіжний роман про коней.

— Мене звати Фелікс, — відрекомендувався водій у мікрофон, в якому не було жодної потреби. — Вітаю в провінції Ріо-Негро; будь ласка, пристебніться, ми їдемо дві години; дорога місцями нерівна; у мене є холодні напої. Ель Тріунфо віддалений, але розкішний, ви маєте пробачити нерівну дорогу. Дякую.

День був прозорий і спекотливий, дорога до Ель Тріунфо вела крізь процвітаючу субальпійську Місцевість, таку схожу на західні райони Монтани, що Джоуї мимоволі подумав: заради чого він пролетів більше десяти тисяч кілометрів? Те, що Фелікс шепотом розповідав Дженні (що б воно не було), іспанською, потопало у нескінченному ревінні англійця Джеремі. Той із жалем розповідав про добрі старі часи, коли Англія перебувала у стані війни з Аргентиною через Фолклендські острови («Наш другий зірковий час»), про арешт Саддама Хусейна («Ха, який, мабуть, запах ішов від цього пана, коли він виповз зі своєї нори»), про містифікацію глобального потепління і безвідповідальне розпалення страху містифікаторами («Наступного року вони почнуть казати нам, що невдовзі настане новий льодовиковий період!»), про сміховинну дурість банкірів Південної Америки («Коли рівень інфляції складає тисячу відсотків, гадаю, причина не лише у поганій вдачі!»), про похвальну байдужість мешканців Південної Америки до жіночого футболу («Нехай ви, американці, перевершите всіх у даному виді спорту!»), про, як не дивно, достойні аргентинські червоні вина («Вони беруть гору навіть над найкращими винами Південної Африки») і про власну сильну слинотечу від перспективи їсти біфштекс на сніданок, обід і вечерю («Я м’ясоїд, м’ясоїд, жахливий і моторошний м’ясоїд»).

Аби якось врятуватися від Джеремі, Джоуї розпочав бесіду з матусею Елен, гарненькою, але не привабливою, вдягненою у штани-стретч із великими кишенями — штани, особливо популярні серед одного виду матусь. «Мій чоловік — дуже успішний забудовник, — заявила вона. — Я отримала диплом архітектора у Стенфорді, але зараз виховую дітей. Ми вирішили навчати їх удома: це дуже швидко окупається, і зручно, бо можна влаштовувати канікули у будь-який зручний час, але, маю вам сказати, я вкладаю в це стільки труда!»

Її діти: дочка, що читала, і сини, що сиділи за нею і були зайняті грою, — або Нічого не чули, або не переймалися тим, що мати вкладає в них стільки труда. Коли Джоуї зізнався їй, що має невеличкий бізнес у Вашингтоні, вона спитала, чи він, часом, не знайомий із Деніелом Дженнінгсом.

— Це наш знайомий, він живе на Моронго-велей, — сказала вона, — і саме він провів колосальне дослідження щодо наших податків. Він навіть зайшов так далеко, що перевірив записи обговорень у Конгресі, і знаєте, що дізнався? Що для збору федерального податку на прибуток немає жодної законної підстави.

— Насправді, коли докопатися до суті справи, то законної підстави немає ні для чого, — зазначив Джоуї.

— Але, вочевидь, федеральному урядові зовсім не хочеться, аби ми дізналися, що всі гроші, які він зібрав за останні сто років, за законом належать нам, громадянам. У Дена є веб-сайт, і там йому написали десять професорів історії — сказали, що він має рацію, ні на що таке жодної законної підстави немає. Але ж ніхто з центральних ЗМІ цієї теми торкатися не буде. Як вважаєте, це дуже дивно, чи не так? Як гадаєте, невже не знайдеться хоч одна мережа чи одна газета, яка б зацікавилася таким питанням?

— Гадаю, у медалі дві сторони, — відповів Джоуї.

— Але чому ця медаль завжди повертається до нас лише однією стороною? Невже недоречно вставити у блок новин інформацію про те, що держава винна нам, платникам податків, триста трильйонів доларів? Бо саме таке число вийшло у Дена, разом зі складними відсотками. Триста трильйонів доларів.

— Дуже багато, — ввічливо погодився Джоуї. — Тобто мільйон доларів на кожного громадянина країни.

— Саме так. Просто нечувано, як ви вважаєте? Скільки ж вони заборгували нам!

Він поміркував щодо того, чи не варто нагадати їй, як важко було б міністерству фінансів відшкодувати, скажімо, гроші, витрачені на перемогу у Другій світовій війні, але Елен не справила на нього враження людини, з якою можна сперечатися, і до того ж, його починало нудити. Він чув, що Дженна так чудово говорить іспанською, але, прослухавши курс мови лише у старших класах, він не міг розібрати, що вона каже: чутно лише caballos те, caballos се... Сидячи із заплющеними очима в мікроавтобусі, набитому ідіотами, він раптом усвідомив, що троє людей, яких він більше за все на світі любив (Конні), поважав (батько) і які йому дуже подобалися (Джонатан), — усі троє були з ним, щонайменше, нещасливі, або навіть, за їхнім зізнанням, їх від нього нудило. Він ніяк не міг позбутися цієї думки, вона була наче сумлінням, що з’явилося на службу. Він щосили стримувався, аби не виблювати, бо блювання зараз, через тридцять шість годин після того, як воно принесло б велику користь, стало б проявом найвищої іронії. Раніше він уявляв собі, що шлях до перетворення себе на дуже крутого, на справжнього покидька ставатиме більш крутим і неприступним дуже поступово, повсякчас підносячи йому приємні подарунки за докладені зусилля, і що в нього буде достатньо часу, аби пристосуватися до кожного етапу. Але зараз він знаходиться на самому початку цього шляху, а його вже переповнює відчуття, що в нього кишка тонка стати тим, ким він хоче стати.

Естансіа ель Тріунфо, однак, виявилося просто райським куточком. Біля прозорого, наче сльоза, струмочка, в оточенні жовтих пагорбів, що поступово підіймались до пурпурної лінії гірських кряжів, зручно влаштувалися щедро политі сади, і вигони, і повністю, модернізовані кам’яні котеджі, і стайні. Номер Джоуї та Дженни мав величезну площу нічим не зайнятої, обкладеної кахлем підлоги й широкі вікна, що виходили просто на бурхливий потік. Джоуї побоювався, що ліжок буде двоє, але або Дженна планувала спати у королівському ліжку разом із матір’ю, або ж вона змінила замовлення. Він витягнувся на бархатному покривалі глибокого червоного кольору і потонув у його ніжній розкоші вартістю тисяча доларів за день. Але Дженна вже перевдягалась у спеціальний костюм для верхової їзди і черевики.

— Фелікс хоче показати мені коней, — повідомила вона. — Хочеш піти з нами?

Він не хотів, але розумів, що краще не сперечатися. «Лайно — воно всюди лайно», — подумав Джоуї, коли вони наблизились до стайні, звідки йшов сильний запах. У золотавому вечірньому світлі Фелікс і конюх виводили за повід розкішного чорного жеребця. Той підстрибував, і рвав повід, і трохи брикався, але Дженна підійшла просто до нього, і в неї був такий захоплений вигляд, що вона на мить нагадала Джоуї про Конні й відразу припинила дратувати його; і вона простягла руку і погладила коня по голові.

— Cuidado, — сказав їй Фелікс. — Обережно.

— Та нічого, — відгукнулась Дженна, дивлячись жеребцю просто в очі. — Я йому подобаюсь. Він довіряє мені, я це бачу. Правда, любий?

— ¿Deseas que algo algo algo? — спитав Фелікс, смикнувши повід.

— Говори англійською, будь ласка, — холодно попросив його Джоуї.

— Він питає, чи я хочу, щоб вони сідлали його, — пояснила Дженна і швидко заговорила з Феліксом іспанською, який заперечив, що algo algo algo peligroso — дуже небезпечно; але не на ту натрапив. Конюх доволі грубо потягнув за повід, Дженна раптом схопила коня за гриву, а Фелікс обхопив її стегна своїми волохатими руками і підкинув її просто на спину коня. Кінь розставив ноги й відстрибнув убік, натягнувши повід, але Дженна вже нахилилась далеко вперед, так що груди її зарились у гриву, а обличчя опинилось біля вуха коня, і почала бурмотіти якусь ласкаву нісенітницю. Джоуї був приголомшений. Коли кінь заспокоївся, дівчина взяла повід і пустила його галопом у дальній кінець вигону, поринувши у малозрозумілий діалог, наказуючи коню то стояти на місці, то відійти назад, то нахилити чи підняти голову.

Конюх сказав щось Феліксу про chica — дівчину, сказав це хриплим від захоплення голосом.

— До речі, мене звуть Джоуї, — втрутився Джоуї.

— Привіт, — відгукнувся Фелікс, не зводячи очей із Дженни. — Тобі теж коня вивести?

— Поки не треба. Але зроби мені послугу, розмовляй англійською, гаразд?

— Як хочеш.

Душа у Джоуї співала, коли він побачив, яка Дженна щаслива. Останнім часом вона була така різка і сумна — не тільки під час подорожі, а ще за кілька місяців до неї, — що він почав міркувати, чи є в ній щось іще, чим можна милуватися, окрім вроди. Тепер він бачив, що вона, принаймні, знала, як отримати задоволення від грошей. Але водночас його лякала сама лише думка про те, скільки ж грошей потрібно витратити, аби зробити її щасливою. Бути людиною, яка може тримати її в узді, — завдання не для легкодухих.

Вечерю подали лише після десятої, на довгому столі, який цілком вирізали з дерева — воно мало бути близько двох метрів у діаметрі. Славетні аргентинські біфштекси виявилися і справді чудовими; а вино викликало слова захвату в Джеремі. І Джоуї, і Дженна пили вино келих за келихом, і, може, саме з цієї причини, вже після опівночі, коли вони, нарешті, вляглися на безкрає ліжко, він пережив перший у своєму житті випадок, про який стільки чув, але ніколи не міг уявити, що колись матиме такий досвід. Навіть із найменш привабливими дівчатами він завжди був на висоті. Навіть зараз, доки він не встиг зняти штани, у нього був такий твердий, наче шматок деревини обіднього столу; але чи то він помилився щодо цього, чи то ніяковів через те, що стоїть перед Дженною повністю оголений... Коли вона почала качатися на його нозі, не знімаючи трусиків, буркочучи щось під ритм рухів, він раптом відчув, що відлітає геть, наче у центрифузі, наче він супутник, що подолав закони гравітації, і став усе більше віддалятися думками від цієї жінки, яка вже встигла запхати язика йому в рота, і чиї, на щастя, надзвичайні цицьки розплющувались об його груди. Вона пестила його грубіше й менш піддатливо, ніж Конні, — це було дуже в її стилі. Але в темряві він не бачив її обличчя, а коли він його не бачив, у нього залишались лише спогади, лише уява про її красу. Він подумки повторював, що нарешті у нього є Дженна, що з ним зараз Дженна, Дженна, Дженна... Але не маючи візуального підтвердження, йому здавалося, що в руках він тримає незнайому, спітнілу, агресивну жінку — не більше.

— Може, увімкнемо світло? — запропонував він нарешті.

— Ні, лампи занадто яскраві. Мені так не подобається.

— Ну, може, хоча б світло у ванній? Тут темно, хоч око виколи.

Вона скотилася з нього і роздратовано зітхнула.

— Може, просто підемо спати? Вже пізно, та і ллє з мене сильно.

Джоуї торкнувся пеніса і з жалем констатував, що той навіть іще більш млявий, ніж він думав.

— Схоже, я випив трохи забагато вина.

— І я також. Отже, ідемо спати.

— Я тільки увімкну світло в ванній, гаразд?

Він так і зробив, і вид дівчини, що розтягнулася на ліжку, підтверджуючи свою унікальність як найбільшої красуні в його житті, подарував йому надію на те, що тепер усі системи його організму знову запрацюють як слід. Джоуї підкрався до неї і розпочав новий проект покривання поцілунками всього її тіла, починаючи з ідеальних пальчиків на ніжках і пересуваючись усе вище й вище: по щиколотках, литках, внутрішній частині стегон...

— Вибач, там занадто жваво все відбувається, — раптом сказала вона, коли він дійшов до її трусиків. — Чекай-но. — Вона штовхнула його на спину і взяла пеніс до рота. І знову: спочатку член напружився, відчуваючи себе наче в раю, але потім трохи вислизнув назовні й обм’як. Джоуї почав перейматися щодо цього і спробував надати члену твердості силою волі; аби підтримати зв’язок, подумав про те, у чиєму роті він зараз знаходиться, але, на жаль, думки його сковзнули до того, що оральний секс йому ніколи не подобався, і він задався питанням: що ж із ним не так? Привабливість Дженни завжди великою мірою складалася з неможливості навіть уявити, що колись вона буде із ним. Але тепер, коли вона перетворилась на втомлену п’яну жінку в період менструації, що плазувала у нього між ногами і з діловим виглядом робила йому мінет, вона могла бути ким завгодно, за винятком Конні.

Треба віддати Дженні належне: вона продовжувала працювати, навіть коли віра самого Джоуї в успіх її справи давно вже скінчилася. Коли ж вона, нарешті, здалася, то з цікавістю, але спокійно подивилась на член і трохи помахала ним з боку в бік.

— Не працює, так?

— Нічого не розумію. Я просто у розпачі.

— Ха, вітаю у моєму світі есциталопраму.

Коли вона заснула і почала легенько хропіти, Джоуї все ще лежав, згоряючи від сорому, відчуваючи жаль і тугу за домом. Він дуже, дуже розчарувався у самому собі, хоча чому саме він мав бути таким розчарованим тим, що не зміг трахнути дівчину, у яку не був закоханий і яка йому навіть не дуже й подобалась, — він би не міг сказати напевно. Він пригадав героїзм батьків, які стільки років прожили разом, і навіть під час найгірших сварок відчувалось, як сильно вони потрібні одне одному. Він подивився на повагу матері до батька з іншої точки зору і навіть трохи пробачив її. Так потребувати когось іншого — то знак невдачі, свідоцтво жахливої слабкості, але він сам здавався собі зараз, уперше в житті, менш ніж нескінченно здатним на щось, менш ніж на сто відсотків гнучким заради тих цілей, які він сам собі й поставив.

Джоуї прокинувся з першими променями південного сонця і з дивовижним стояком, по відношенню до тривалості якого в нього не виникло і натяку на сумніви. Він сів у ліжку і подивився на сплутане волосся Дженни, на ледь розкриті губи, на ніжний хитрий вигин підборіддя, на майже святу вроду. Тепер, коли світло стало більш яскравим, він не розумів, як міг бути таким дурним у темряві. Він швидко заліз назад під ковдру і ніжно ткнув її пальцем у спину.

— Припини! — миттєво вигукнула Дженна. — Я тут намагаюся знову заснути.

Джоуї притиснув носа до її спини між лопатками і вдихнув запах пачулі від її тіла.

— Я серйозно, — сказала Дженна, різко відсунувшись від нього. — Не я винна у тому, що ми пішли спати лише о третій.

— Трьох ще не було, — буркнув він.

— Але так здавалось! Відчуття було таке, наче взагалі п’ята!

— Це зараз п’ята.

— Боже ж ти мій! Навіть не кажи про це! Мені треба поспати.

Джоуї цілу вічність лежав у ліжку, вручну перевіряючи стан члена, намагаючись примусити його повністю не заспокоюватись. З вулиці доносились звуки іржання, далекого брязкання, крик півня — сільські звуки, характерні для будь-якої країни. Дженна продовжувала спати — чи прикидатися, що спить, — а у нього в кишках раптом почало відбуватися щось недобре. Як він не намагався перетерпіти, буркотіння ставало все більш наполегливим, доки не перекрило всі бажання. Він потеліпав до ванної і замкнув двері. У наборі для гоління лежала виделка, яку він привіз спеціально для виконання дуже неприємного завдання, що очікувало його просто зараз. Він сидів, стискаючи її в спітнілій руці, поки лайно вислизало з нього назовні. Там було багато, все, що накопичилось за два чи навіть три дні. По той бік дверей задзвонив телефон — їх мали розбудити о шостій тридцять.

Джоуї став на коліна на холодну, вкриту кахлем підлогу і пильно вдивився в унітаз, де плавали чотири великі коричневі ковбаски, сподіваючись відразу ж помітити блиск золота. Найбільша ковбаска була темною, твердою та вузлуватою, а ті, що вийшли за нею, здавались трохи блідими і вже почали поступово розповзатися. І хоча він, як притаманно будь-якій людині, таємно насолоджувався запахом власних газів, запаху власного лайна це, як виявилося, не стосувалось. Він наче подивився на зло в моральній оболонці Джоуї штовхнув одну з ковбасок виделкою, аби покрутити її та подивитись, чи не стирчить щось ізнизу, але вона нахилилась і почала розпадатися, забруднюючи воду коричневим туманом, і він зрозумів, що ця ідея з виделкою була не більш як пустою фантазією. Скоро вода стане такою каламутною, що навіть коли обручка й там, її не буде видно, а коли обручка взагалі вийде з оболонки, то відразу ж піде на дно і, мабуть, потрапить у каналізацію і там загубиться. У нього не було іншого виходу, окрім як дістати лайно по одній штуці й протерти крізь пальці, і це треба зробити якомога швидше, доки ковбаски не просякли водою. Затримавши подих, не звертаючи уваги на потоки сліз, Джоуї схопив найбільш багатообіцяючий шматок лайна і відкинув останню надію на те, що йому й однієї руки вистачить. Користуватися довелося обома руками: в одній тримати лайно, а іншою — копирсатися в ньому. Джоуї пережив позив на блювоту і вдався до роботи, сунувши пальці у м’яку, теплу від його тіла і напрочуд легку ковбаску екскрементів.

Раптом у двері постукала Дженна.

— Що там відбувається?

— Почекай хвилинку!

— Та що ти там робиш? Мастурбуєш?

— Я ж попросив почекати! У мене діарея.

— О Господи. Ну хоча б тампон мені передати можеш?

— Хвилиночку!

На щастя, обручка знайшлася вже в другому шматі лайна, який він розламав. Щось тверде на тлі м’якої оболонки, чітке коло в оточуючому хаосі. Він якомога краще вимив руки у брудній воді, ліктем змив воду в унітазі й підніс обручку до мийки. Смерділа вона просто нестерпно. Він тричі, з великою кількістю мила, вимив руки, обручку, крани, а по той бік дверей Дженна жалілася, що сніданок розпочнеться за двадцять хвилин. І він відчув одне — це було невимовно дивно, але так він відчував: коли він вийшов із ванної з обручкою на безіменному пальці, а Дженна застрибнула у ванну й потім з тією ж швидкістю вибігла назад, пронизливо скаржачись на сморід, він став іншою людиною. Він так чітко бачив цю людину, наче вона стояла поряд із ним. Він став людиною, яка копирсалася у власному лайні, аби повернути собі обручку. І ця людина не була тим, чим він, на його думку, був, чи став би, коли б мав можливість вибору; але він відчував полегшення і свободу від того, що став справжнім і конкретним кимось, а не як раніше — скупченням суперечливих потенційних когось.

Світ наче миттєво уповільнився і припинив качатися, наче і він також ставав на рейки нової необхідності. Перший, гарячий, кінь, якого йому дали у стайні, скинув його на землю майже ніжно, а не злісно, доклавши не більше зусиль, ніж то було необхідно, аби викинути Джоуї із сідла. Тоді його посадили на двадцятилітню кобилу, і з її широкої спини він дивився, як Дженна швидко мчить пильною доріжкою на своєму жеребці, піднявши ліву руку на знак прощання чи просто аби продемонструвати свою гарну фізичну форму, а Фелікс галопом проноситься повз Джоуї, аби наздогнати Дженну. Джоуї подумав, що було б логічно, коли б Дженна, врешті-решт, почала трахати Фелікса, а не Джоуї, бо Фелікс був набагато кращим наїзником; це принесло Джоуї полегшення, а може, навіть міцну — добру справу, бо Дженна точно потребувала гарного сексу. Сам він увесь ранок дозволяв своїй кобилі ходити кроком, але згодом усе ж таки пустив її легким галопом — коли до нього приєдналася дочка Елен — Мередіт, любителька романів,— і слухав, як вона вивалює на нього весь свій чималий запас інформації про коней. Але незважаючи на таку свою поведінку, він не відчував себе слабким — навпаки, він здавався собі дуже сильним. Андське повітря було чудове. Мередіт, схоже, захопилася ним і постійно, але з великим терпінням повчала його, як найкраще поводитися з кобилою. Коли вся група зібралася на невеличкий ланч біля струмка, а Дженни й Фелікса досі не було видно, Джеремі значно Сердитіше став інструктувати свою тиху дружину, примушуючи її густо червоніти, — вочевидь, саме її він звинувачував у тому, що вони так сильно відстали від лідерів. Джоуї, склавши чисті долоні ківшиком, аби випити води з кам’яної чаші, байдужий до того, чим зараз займається Дженна, відчув жалість до Джеремі. Адже їздити верхи в Патагонії так чудово — Дженна, схоже, мала рацію.

Відчуття миру й спокою тривало аж до раннього вечора, коли він перевірив голосову пошту з телефону в номері (за рахунок матері Дженни) і почув повідомлення від Керол Монаген і Кенні Бартлза. «Привіт, дорогенький, це твоя теща, — проспівала Керол. — Як це тобі, га? Теща! Таке дивне слово для мене, знаєш... Я просто у захваті від новин, але знаєш що, Джоуї? Буду з тобою чесна. Гадаю, що коли ти ставишся до Конні достатньо серйозно, щоб одружитися з нею, і коли ти вважаєш себе достатньо дорослим, щоб вступати в шлюб, то в тебе мало б вистачити порядності повідомити батьків. Це, звичайно, всього лише моя особиста думка, але я не бачу жодної причини для тебе все так приховувати, коли ти не соромишся Конні. І я насправді це знаю, що й думати про такого-от зятя, який соромиться моєї дочки. Може, я лише скажу, що не дуже добре вмію тримати щось у таємниці, і.взагалі, я різко проти такого замовчування. Ясно? Гадаю, на цьому розмову закінчено».

«Якого біса, друже? — обурювався Кенні Бартлз. — Де тебе чорти носять? Я відіслав тобі з десяток е-мейлів. Ти у Парагваї? Це тому ти нічого не відповідаєш? Коли в контракті написано 31 січня, то, чорт забирай, це означає 31 січня! Я, блін, дуже сподіваюсь, що у тебе таки щось у рукаві для мене приховано, бо до 31 січня залишилось дев’ять днів. „Ел-бі-ай“ мені вже пліш проїв, бо ця чортова техніка ламається. Якась помилка у кресленнях задньої вісі, і я дуже сподіваюсь, що у тебе є ці задні вісі. Чи ще щось, хлопче. П’ятнадцять тонн бісових емблем на капот! Ну, і віддячу я тобі, ось побачиш! Доки ти мені не даси нормальну вагу, доки ми не домовимося щодо дати доставки повної ваги чогось вартого, — до того моменту я залишаюсь у підвішеному стані».

Дженна повернулась на заході сонця, ще розкішніша під шаром пилу.

— Я закохалася, — зізналась вона. — Я зустріла коня своєї мрії.

— Я маю їхати, — тієї ж миті повідомив їй Джоуї. — Треба їхати у Парагвай.

— Що? Коли?

— Завтра вранці. А краще за все — сьогодні ввечері.

— Господи Боже, ти що, так розізлився на мене? Я ж не винна, що ти набрехав мені про свої навички верхової їзди. Я сюди не для того прилетіла, аби ходити. І не для того, аби зіпсувати п’ять ночей у номері на двох, до речі.

— Ну, що ж, вибач. Я поверну тобі свою половину вартості.

— Та пішов ти з отим поверненням! — Вона кинула на нього презирливий погляд. — Просто — може, ти знайдеш ще одну сферу, в якій не розчарував мене? Я не впевнена, чи ти відкрив уже всі приховані скрині з розчаруванням.

— Дуже підло так казати, — стиха зазначив Джоуї.

— Повір мені, я можу сказати щось набагато підліше, і саме це я і хочу зробити.

— До речі, я ще не казав, що одружений? Так-от: я одружений. Одружений на Конні. Ми житимемо разом.

Дженна широко розкрила очі, наче від болю.

— Боже, ну ти й дивак! Ти-таки бісів збоченець.

— Мені це відомо.

— А я думала, ти і справді розумієш мене. Так, як мене іще ніхто ніколи не розумів. Боже, яка ж я дурепа!

— Ти не дурепа, — зауважив Джоуї, відчувши до неї жаль через безпомічність її краси.

— Але коли ти гадаєш, ніби я засмутилась через те, що ти одружений, то ти дуже помиляєшся. Коли ти гадаєш, ніби я сприймала тебе як шлюбний матеріал, то... Боже, мені навіть вечеряти з тобою не хочеться.

— Тоді мені теж не хочеться вечеряти з тобою.

— Що ж, просто чудово! — вигукнула вона. — Тепер я офіційно оголошую тебе найгіршим попутником усіх часів.

Поки вона приймала душ, він зібрав речі і полежав на ліжку, думаючи, що тепер, коли розставлені всі крапки над «і», може, вони таки матимуть секс, один раз, аби уникнути сорому й засмучення через те, що так і не зайнялись ним; але коли Дженна вийшла з ванної, вдягнена у товстий халат готелю, вона вірно прочитала вираз його обличчя і заявила:

— У жодному разі.

Джоуї знизав плечима.

— Ти впевнена?

— Так, упевнена. Їдь додому, до своєї жіночки. Мені не подобаються диваки і збоченці, які брешуть мені. Чесно кажучи, мене бентежить те, що я просто знаходжусь в одному номері з тобою.

Отже, він поїхав до Парагваю, і подорож перетворилась на цілковите нещастя. Армандо да Роса, власник найбільшої в країні представницької фірми, що торгує надлишками військового обладнання, був колишнім військовим з короткою шиєю, широкими білими бровами, що зрослися, і волоссям, ніби пофарбованим ваксою. Його контора, розташована у бідному передмісті Асунсьйона, мала сяючий від воску лінолеум і великий металевий стіл, за яким на дерев’яному держаку похмуро висів парагвайський прапор. Задні двері виходили на кілька гектарів бур’яну, грязюки й сараїв із іржавими дахами. Територію охороняли великі собаки — ікла, кістки, смух сторч, — які мали такий вигляд, ніби щойно пережили страту на електричному стільці. Все, що Джоуї зміг зрозуміти з нескладного монологу да Роси, сказаного такою англійською, яка була аж ніяк не кращою за іспанську Джоуї, зводилось до того, що кілька років тому у да Роси кар’єра покотилась під гору, він ледь уникнув трибуналу завдяки зусиллям певних друзів серед офіцерів і отримав, як справедливу компенсацію, цю фірму, що торгує надлишками і застарілим військовим обладнанням. Він носив камуфляжну форму й особисту зброю, через що Джоуї ніяковів, коли треба було йти попереду. Вони прокладали собі шлях крізь бур’яни, які ставали все вищими, все більш схожими на дерева, все густіше населеними величезними південноамериканськими шершнями, аж доки, нарешті, біля огорожі в задній частині двору, над яким був натягнутий провислий дріт, не знайшли головну жилу «Пладскі А10». Гарна новина полягала в тому, що запчастин, безперечно, було дуже багато. А погана — в тому, що всі вони знаходились у жахливому стані. Цілий ряд бурих від іржі капотів привалилися до огорожі, наче перекинуте доміно; вісі й бампери були звалені купами, наче гігантські старі курячі кістки; блоки двигунів були розкидані у бур’яні, наче екскременти тиранозавра; конічні пагорби деталей меншого розміру і тому сильніше постраждалих від іржі, поросли дикими квітами. Рухаючись у заростях, Джоуї перегортав гнізда вкритих землею та/або зламаних пластикових деталей, натрапляв на зміїні ями шлангів і ременів, що потріскалися від негоди, а також — на напіврозкладені картонні коробки від запчастин із написами польською. Дивлячись на все це, він ледь стримував сльози розчарування.

— Скільки іржі, — тільки й сказав він.

— Що таке іржа?

Джоуї відламав великий шматок іржі від найближчої втулки колеса.

— Іржа. Окис заліза.

— Це все через дощ, — пояснив да Роса.

— За весь цей мотлох я можу заплатити десять тисяч доларів, — запропонував Джоуї. — Коли його тут більше тридцяти тонн, можу дати п’ятнадцять. Це набагато більше, ніж вартість на злам.

— А навіщо тобі це лайно?

— У мене є цілий парк вантажівок, які треба час від часу ремонтувати.

— Ти дуже, дуже молодий. Навіщо тобі це потрібно?

— Просто я дурень.

Да Роса подивився на вицвілі, повні комах молоді джунглі за огорожею.

— Не можу тобі все це віддати.

— Чому?

— Ці вантажівки армії не потрібні. Але можуть знадобиться, коли почнеться війна. Тоді запчастини коштуватимуть дорого.

Джоуї заплющив очі й здригнувся від такої дурості.

— Яка ще війна? З ким воювати? З Болівією?

— Я просто кажу: коли почнеться війна, запчастини будуть потрібні.

— Та ці запчастини нічого не варті! Пропоную тобі за все п’ятнадцять тисяч доларів. Quince mil dólares.

Да Роса похитав головою.

— Cincuenta mil.

— П’ятдесят тисяч доларів? У жодному. Бісовому. Разі. Розумієш? Чорта з два.

— Treinta. Тридцять.

— Вісімнадцять. Diezy ocho.

— Veinticinco. Двадцять п’ять.

— Я подумаю, — відповів Джоуї, повертаючи назад, до контори. — Я подумаю про двадцять тисяч, коли запчастин буде більше тридцяти тонн. Veinte, ясно? Це моє останнє слово.

Хвилину чи дві після того, як він потиснув вкриту мастилом руку да Роси й сів назад у таксі, яке весь цей час чекало на нього, Джоуї був задоволений собою, тим, як він провів переговори, а також — власною сміливістю: адже він сам поїхав у Парагвай, щоб зустрітися з да Росою. Те, чого в ньому не відчував батько, але добре розуміла Конні, — це надзвичайно холодний розум, що дуже важливо у бізнесі. Джоуї підозрював, що інстинкти йому дісталися від матері, яка народилася для того, аби боротися за місце під сонцем, і застосування цих інстинктів давало йому особливе синовнє задоволення. Ціна, яку він вичавив із да Роси, насправді була значно нижчою за його сподівання; і навіть коли врахувати платню місцевому перевізнику за те, щоб завантажити запчастини у контейнери і доставити до аеропорту, навіть коли врахувати шокуючу суму, яку йому доведеться заплатити за чартерний рейс до Іраку, — все одно витрати залишаться у таких межах, що обіцятимуть йому шалені прибутки. Але в міру того як таксі, петляючи, просувалося найстарішими районами Асунсьйона, ще колоніальних часів, у його душу заповзав страх, що нічого в нього не вийде. Він не зможе надіслати майже нічого не вартий брухт американським військам, які намагаються перемогти у важкій, незвичній для них війні. І хоча це не він створив проблему — все сталося через Кенні, який обрав застарілі, жахливої якості «Пладскі», аби виконати умови власного контракту, — проблему цю, тим не менше, вирішувати йому. А це створювало навіть іще гіршу проблему: аби покрити витрати на завантаження і жалюгідну, але дорогу доставку запчастин із Лодзі, він уже витратив усі гроші Конні й половину Першого траншу банківської позики. І навіть коли б йому зараз якимось дивом удалося відіграти все назад, він залишив би Конні без копійки грошей, а сам опинився б по шию у боргах. Він нервово крутив на пальці обручку, крутив її туди-сюди, сповнений нестерпного бажання покласти її до рота, аби заспокоїтися, але побоюючись, що знову проковтне її. Він намагався запевнити себе в тому, що десь у світі є ще запчастини для «А10», у якомусь занедбаному, але непроникному для дощу депо десь у Східній Європі, але він уже витратив кілька днів на пошуки в Інтернеті й телефонні дзвінки, і шанси були мізерні.

— Чортів Кенні, — промовив він уголос, подумавши, що зараз дуже незручний момент для того, аби пригадати, що в нього є сумління. — Чортів злочинець.

Повернувшись до Маямі і чекаючи на останній переліт, він примусив себе подзвонити Конні.

— Привіт, любий, — радісно відгукнулась вона. — Як там у Буенос-Айресі?

Він опустив деталі подорожі й перейшов відразу до того питання, яке так його непокоїло.

— Як на мене, так ти все провів фантастично, — заспокоїла його Конні. — Тобто двадцять тисяч доларів — то чудова ціна, чи не так?

— Тільки от вона на дев’ятнадцять тисяч більша за справжню ціну цього мотлоху.

— Ні, любий: справжня ціна — та, яку тобі заплатить Кенні.

— То ти не вважаєш, що я повинен мати докори сумління щодо цього? Бо я ж продаю уряду суцільний мотлох?

Вона трохи помовчала, обмірковуючи відповідь.

— Гадаю, — сказала вона, нарешті, — що коли ти через це так сильно переймаєшся, то, може, і не варто цього робити. Я просто хочу, аби ти робив те, що тобі справді подобається.

— Я не збираюся втрачати твої гроші, — рішуче зазначив він. — Це я знаю напевно.

— Та нічого, коли й втратиш. Усе гаразд. Потім, на іншій справі, заробиш навіть більше. Я тобі довіряю.

— Я ні за що не втрачу їх. Я хочу, аби ти повернулася до коледжу. Я хочу, щоб ми мали спільне життя.

— Ну, тоді давай так і зробимо! Я готова, коли ти про це. Я давно готова!

Там, на шосе, під неспокійним сірим небом Флориди апробована зброя масового знищення їздила туди-сюди на таксі. Джоуї пошкодував, що немає ніякого іншого світу, де він міг би жити, світу простішого, в якому гарне життя можна отримати не за рахунок інших.

— Я отримав повідомлення від твоєї мами, — зізнався він.

— Я знаю. Це я винна, Джоуї. Я нічого їй не розповідала, але вона побачила в мене на пальці обручку і спитала, і я просто не змогла не сказати.

— Вона на мене наїжджала з тим, що я маю розповісти батькам.

— То нехай наїжджає і далі. Розповіси їм, коли будеш готовий.

Коли він повернувся до Александра, то був у похмурому настрої. У нього більше не було Дженни, на зустріч із якою він міг би з нетерпінням очікувати чи фантазувати про неї; він більше не міг уявляти собі гарний результат переговорів у Парагваї; попереду в нього не залишилося більше нічого, окрім неприємних завдань, які треба виконувати, — і він з’їв великий пакет хвилястих картопляних чипсів і подзвонив Джонатану, аби покаятися і пошукати втіхи у дружбі.

— А тепер найгірше, — закінчив він свою сповідь. — Я поїхав туди, хоча вже був одружений.

— Друже! — Джонатан був шокований. — Ти одружився із Конні?

— Еге ж. Одружився. У серпні.

— Це найбільш божевільна новина, яку я коли-небудь чув.

— Я подумав, що краще тобі сказати, бо ти, скоріше за все, дізнаєшся від Дженни. А вона, маю зізнатися, зараз не дуже високої думки про мене.

— Та вона, напевно, просто лютує аж підскакує.

— Знаєш, я розумію, ти вважаєш її просто жахливою, але це не так. Вона просто реально розгублена, а всі бачать лише її зовнішність. Вона набагато менш щаслива, ніж ти.

Потім Джоуї розповів Джонатану історію з обручкою, і про жахливу ситуацію у ванній кімнаті, коли він стояв із повними руками лайна, а у двері стукала Дженна, і у власному сміху та сміху Джонатана та його вигуків «фу, який жах» він, нарешті, отримав утіху, яку так шукав. Із того, що протягом п’яти хвилин здавалося просто відразливим, вийшла чудова історія, яку можна розповідати все життя. А коли він зізнався Джонатану, що той, безперечно, мав рацію щодо Кенні Бартлза, друг надав йому чітку, невблаганну пораду:

— Ти маєш вибиратися з того контракту.

— Все не так уже й просто. Я маю захистити інвестиції Конні.

— Знайди вихід. Ти маєш розірвати контракт. Те, що там зараз відбувається, просто жахливе. Все набагато гірше, ніж ти можеш собі уявити.

— Ти все ще ненавидиш мене? — несміливо спитав його Джоуї.

— У мене немає ненависті до тебе. Я вважаю, ти вів себе, як справжній козел. Але, схоже, ненависть до тебе не входить у мої наміри.

Ця розмова так підбадьорила Джоуї, що він пішов у ліжко і проспав дванадцять годин поспіль. Наступного ранку, коли в Іраку день уже був у розпалі, він подзвонив Кенні Бартлзу і попросив розірвати контракт.

— А як же ті запчастини в Парагваї? — тільки й спитав його Кенні.

— Ваги там вистачає. Але всі вони — нічого не варте, заіржавіле лайно.

— Все одно надсилай. Мова йде про мою дупу.

— Це ж ти купив нікчемні «А10», — зауважив Джоуї. — Тож я не винний, що до них немає запчастин.

— Ти щойно сказав мені, що запчастин цілі купи. А я тобі кажу — надсилай! Чого саме я не зрозумів?

— Я маю на увазі, що тобі доведеться знайти когось, хто б перекупив мою долю. Я більше не хочу брати в цьому участь.

— Джоуї, друже мій, послухай. Ти підписав контракт. І зараз зовсім не передостання можливість здійснити найголовнішу відправку, це остання можливість, розумієш? Ти зараз не можеш передумати. Якщо не хочеш втратити все, що вже встиг викласти з власної кишені. На даний момент у мене навіть немає готівки, аби перекупити твою долю, бо армія ще не заплатила мені за запчастини, адже твій польський вантаж виявився занадто легким. Спробуй подивитися на ситуацію з мого боку, гаразд?

— Але товар у Парагваї такий жахливий, що вони навряд чи взагалі погодяться приймати його.

— Залиш це мені. Я знаю людей з «Ел-бі-ай», що працюють тут. Я все прокручу. Ти просто маєш надіслати мені тридцять тонн, а потім можеш повертатися до читання поезії, чи що ти там робиш.

— Але звідки мені знати, що ти справді зможеш усе Влаштувати?

— Нехай у мене голова болить, гаразд? Ти підписав контракт зі мною, і я тобі кажу: просто надішли мені Потрібну вагу, і тоді отримаєш гроші.

Джоуї не знав, що гірше: острах перед тим, що Кенні йому бреше, і тому він втратить не лише ті гроші, які вже вклав у справу, але й також величезні додаткові внески, що чекають на нього попереду, — чи думка про те, що Кенні каже правду, і «Ел-бі-ай» має намір викласти майже вісімсот п’ятдесят кілобаксів за майже нікчемні запчастини. Він не бачив іншого виходу, окрім як піти через голову Кенні та зв’язатися безпосередньо з «Ел-бі-ай». Таке рішення потягло за собою цілий ранок, витрачений на сидіння за телефоном, розмовляючи з різними робітниками в штаб-квартирі «Ел-бі-ай», що знаходилась у Далласі, поки його, нарешті, не зв’язали з потрібним йому віце-президентом. І цій людині Джоуї виклав проблему якомога простішою мовою.

— Для цієї вантажівки не існує хороших запчастин, Кенні Бартлз не хоче купувати мою долю, а я не хочу надсилати вам погані запчастини.

— Бартлз погоджується взяти у вас те, що є? — спитав у нього віце-президент.

— Так. Але вони нікуди не годяться.

— Це не ваш клопіт. Коли Бартлз їх прийме, ви зіскочите з гачка. Пропоную вам організувати відправку негайно.

— Схоже, ви мене недочули, — наполягав Джоуї. — Я казав, що такі запчастини вам не потрібні.

Віце-президент десь із хвилину перетравлював цю заяву, а потім відповів:

— У майбутньому ми не матимемо жодних справ із Кенні Бартлзом. Ситуація з «А10» нам зовсім не подобається. Але все це не ваш клопіт. Вам слід докласти всіх зусиль, аби не отримати позов до суду за невиконання зобов’язань за контрактом.

— Від кого — від Кенні?

— Це просто припущення. Цього ніколи не станеться, якщо ви відправите йому запчастини. Просто ніколи не забувайте: війна не ідеальна, і світ не ідеальний також.

І Джоуї спробував це запам’ятати. Спробував запам’ятати: найгірше, що може трапитися у цьому найменш ідеальному зі світів, це що всі «А10» разом зламаються і потребуватимуть заміни кращими вантажівками, які прибудуть трохи згодом, і що перемога в Іраку затримається на дуже малий час, і американським платникам податків доведеться витратити кілька мільйонів доларів на нього, і Кенні Бартлза, і Армандо да Роса, і злодіїв у Лодзі. Переповнений такою самою рішучістю, з якою він копирсався у власному лайні, він полетів до Парагваю, найняв експедитора, особисто наглянув за завантаженням тридцяти двох тонн запчастин у контейнери і випив п’ять пляшок вина за п’ять ночей, які йому довелося чекати, доки «Логістіка інтернасьйональ», використовуючи навантажувач із вилочним захватом, перенесе їх на старенький військово-транспортний літак С-130 і доки він, разом зі своїм вантажем, не вилетить до пункту призначення; але у цій конкретній купі лайна жодної золотої обручки так і не з’явилось. Повернувшись до Вашингтона, він продовжив пити, а коли Конні, нарешті, приїхала до нього разом із трьома валізами й оселилася в його квартирі, він не кинув пиячити і через це погано спав; а коли з Кіркука йому подзвонив Кенні й повідомив, що вже перевів на його рахунок вісімсот п’ятдесят кілобаксів, Джоуї так погано почувався вночі, що не витримав і подзвонив Джонатану і зізнався у тому, що накоїв.

— Друже, це погано, — сказав йому Джонатан.

— А то я не знаю!

— Можна лише сподіватися на те, що тебе не спіймають. До мене доходить багато чуток про ті контракти на вісімнадцять мільярдів, які вони витратили у листопаді. Я не здивуюсь, коли Конгрес організує спеціальне слухання з цього питання.

— Але кому можна про це розповісти? Мені навіть гроші не потрібні, лише та сума, яку я винен Конні та банку.

— Дуже шляхетно з твого боку..

— Я не міг надурити Конні на таку суму. Ти ж знаєш, я дійшов до кінця лише з цієї причини. Але я тут подумав, чи не міг би ти повідомити комусь у «Вашингтон пост» про те, що відбувається. Ну, нібито ти дізнався про це від анонімного джерела?

— Коли ти хочеш залишитися анонімом, то нічого не вийде. А коли не хочеш, то ти розумієш, кого по стінці розмажуть?

— Але ж саме я розкрив можновладцям очі!

— Варто тобі торкнутися їхніх очей, як Кенні тебе розмаже. «Ел-бі-ай» тебе розмаже. В їхньому бюджеті знищення таких-от «розкривачів» іде окремим рядком. З тебе вийде ідеальний цап-відбувайло. Студент коледжу з гарненьким личком у ролі торговця іржавими запчастинами для вантажівок? «Вашингтон пост» проковтне цю історію одним ковтком! Не те щоб докори сумління не робили тобі честь... Але я наполегливо раджу тобі залишатися німим як риба.

Конні знайшла роботу в агенції з тимчасового працевлаштування, поки вони чекали, коли відмиються брудні вісімсот п’ятдесят тисяч доларів. Джоуї вбивав час за телевізором і відеоіграми і намаганням навчитися вести домашнє господарство: складати меню та ходити за продуктами, але його виснажував найпростіший похід до найближчого супермаркету. Депресія, яка роками переслідувала жінок з його оточення, схоже, нарешті визначила свою головну здобич і встромила в нього зуби. Єдине, що він неодмінно мав зробити (і цілком усвідомлював це), а саме — розповісти батькам, що одружився з Конні, — він зробити не міг. Необхідність цього вчинку заповнювала маленьке помешкання, наче вантажівка «Пладскі А10» доводила його до сказу, забираючи в нього повітря. Вона була поряд, коли він прокидався, і так само поряд, коли він засинав. Він просто не міг уявити, як повідомить новину матері, бо та неминуче сприйме його шлюб як заздалегідь спланований удар проти неї. В якомусь сенсі вона мала рацію. Але розмова з батьком лякала його аж ніяк не менше, бо вона знову відкрила б давні рани. І тому кожного дня, навіть хоча таємниця й душила його, навіть коли він уявляв собі, як Керол розпатякує новину всім його колишнім сусідам, один із яких, безперечно, рано чи пізно повідомить усе його батькам, він відкладав офіційне оголошення ще на один день. Той факт, що Конні ніколи не гризла його з цього приводу, лише підкреслював: проблему має вирішити саме Джоуї.

А потім, одного вечора, він побачив сюжет у новинах «Сі-ен-ен», де розповідалося про засідку неподалік від Фалуджі, у яку, через дуже невчасну поломку, потрапили кілька американських вантажівок, і водії-контрактники загинули страшною смертю від рук повстанців. І хоча жодної «А10» у сюжеті він не побачив, він так перехвилювався, що був змушений напитися, аби заснути. Прокинувся він кілька годин по тому, весь укритий потом, майже тверезий, поряд із дружиною, яка спала буквально сном немовляти — нерухомо, наче в абсолютній довірі світові, — і зрозумів, що вранці неодмінно має подзвонити батькові. За все життя ніщо так не лякало його, як цей дзвінок. Але зараз Джоуї зрозумів: ніхто не може порадити йому, що робити — чи відкрити очі владі й накликати на себе наслідки, чи тримати рота на запорі й прибрати гроші до рук, — і що ніхто не зможе відпустити йому цей гріх. Любов Конні була занадто безперечною, любов матері — занадто егоїстичною, Джонатана — занадто другорядною. Тож саме перед суворим, принциповим батьком треба відкрити усі карти. Джоуї воював із батьком усе життя, але зараз настав час зізнатися, що він програв.

Демон з Вашингтона

Батько Волтера, Джин, був наймолодшою дитиною шведа з важким характером на ймення Айнар Берґланд, який емігрував до США на зламі двадцятого століття. Тоді в сільськогосподарській Швеції недоліків було хоч греблю гати: обов’язкова військова служба, лютеранські пастори, які нахабно втручались ужиття своїх парафіян; соціальна ієрархія, яка майже повністю виключала соціальну мобільність, — але насправді в Америку Айнара виштовхнула, коли вірити історії, яку Дороті розповіла Волтеру, проблема з матір’ю.

Айнар був найстаршим із вісьмох дітей і справжнім князьком у родині, що жила на фермі в Остерланді. Мати його, напевно, далеко не перша жінка, яку розчарувало подружнє життя з Берґландом, несамовито панькалася зі своїм старшеньким: одягала його в кращі речі, ніж у братів і сестер, годувала вершками з молока, яке віддавала іншим, і знаходила виправдання тому, що він не брав участі в жодній роботі на фермі, — все для того, аби він міг повністю зосередитися на навчанні й догляді за своєю зовнішністю («Найбільш пихатий чоловік, якого я знала», — казала Дороті). Сонце материнської любові світило на Айнара, аж доки йому не виповнилося двадцять років, але раптом, без жодного попередження, мати народила пізню дитину, хлопчика і покохала його так само несамовито, як до того кохала Айнара. Пробачити їй цю зраду Айнар так і не зміг. Не в змозі дивитися на те, як його місце займає інший, на свій двадцять другий день народження він відплив до Америки Опинившись там, він так ніколи і не повернувся до Швеції, ніколи більше не бачив матері, гордовито стверджував, що забув усі слова колись рідної мови, і при найменшій нагоді читав палку й довжелезну промову проти «найбільш дурної, найобмеженішої та вузьколобої країни в світі». Він став одним із результатів американського експерименту самоврядування — експерименту який був статистично спотворений із самого початку, бо люди, що втікали з перенаселеного Старого Світу до нового континенту, зовсім не відрізнялися гарними навичками спілкування: навпаки, втікали саме ті, хто спілкуватися не вмів.

Парубок опинився у Міннесоті, де працював спочатку як лісоруб, що знищував останні незаймані ліси, а потім — як землекоп у команді робітників, що прокладали дороги, але ані там, ані там не заробляв великих грошей і тому дуже зацікавився комуністичною ідеєю, яка стверджувала, ніби його труд експлуатують капіталісти східного узбережжя. І от одного дня, слухаючи виступ гучноголосого комуніста на площі Пайонір-сквер, він відчув момент осяяння й усвідомив, що просуватися нагору в цій новій країні він зможе, коли експлуатуватиме труд когось іншого. Разом із кількома молодшими братами, які також приїхали до Америки, він розпочав справу підрядчика у сфері будування доріг. Щоб не сидіти без діла у холодні зимові місяці, вони заснували невелике містечко на березі верхньої Міссісіпі й відкрили універмаг. Може, на той момент його політика й залишалася доволі радикальною, адже він надавав нескінченні кредити фермерам-комуністам, багато хто з яких був фіном, котрі зі шкури лізли, аби вижити поза хваткою капіталу зі східного узбережжя. Універмаг швидко почав втрачати гроші, й Айнар уже збирався продати свою частку в ньому, коли один його колишній друг, чоловік на ім’я Крістіансен, відкрив конкуруючий універмаг просто через дорогу. Лише з досади (коли вірити Дороті) Айнар керував універмагом протягом наступних п’яти років, провівши свою справу крізь найнижчу точку Великої депресії, збираючи неоплачені розписки всіх фермерів у радіусі десяти миль навколо містечка, аж доки бідолашний Крістіансен, урешті-решт, не став банкрутом. Тоді Айнар переїхав до міста Беміджі, також у Міннесоті, де вів прибутковий бізнес у сфері будування доріг, але в результаті продав свою компанію за катастрофічно низьку ціну улесливому товаришу, який прикидався, наче симпатизує соціалістам.

Америка для Айнара стала країною нешведської свободи, місцем відкритих просторів, де людина, як би до неї не ставилися батьки, може відчувати свою особливість. Але ніщо, так не порушує відчуття власної особливості, як присутність інших людей з аналогічним відчуттям власної особливості. Досягши, завдяки природній кмітливості і важкій праці, певного рівня достатку й незалежності, але бажаючи посилити і те й інше, він став яскравим прикладом гніву й розчарування. Відійшовши від справ у 1950-х роках, він почав надсилати родичам щорічні різдвяні листи, в яких суворо критикував дурість американського уряду, несправедливість його політичної економії та безглуздість його релігії, навівши, наприклад, в одному, особливо уїдливому, різдвяному листі пікантну паралель між незаміжньою мадонною з Віфлеєма та «шведською шльондрою» Інгрід Бергман, народження якою власного «виродка» (тобто Ізабелли Росселіні) нещодавно святкувалося американськими ЗМІ, що знаходилися під тиском «корпоративних інтересів». Хоча Айнар і сам був підприємцем, великий бізнес він ненавидів. І хоча зробив кар’єру саме на замовленнях від уряду, уряд він також ненавидів. І хоча він обожнював відкриті дороги, від дороги він ставав нещасним і починав втрачати розум. Він купував американські «седани» з якомога більшим двигуном, щоб мати змогу мчати зі швидкістю, більшою за сто п’ятдесят кілометрів на годину на ідеально рівних шосе Міннесоти, багато з яких він і побудував, і з ревом проноситися повз дурнуватих людців. Якщо вночі по зустрічній смузі їхала інша машина з увімкненим дальнім світлом, у відповідь Айнар також вмикав дальнє світло і вже не вимикав. Коли якийсь тупак намагався обігнати його на дорозі з двома смугами, він утоплював педаль акселератора в підлогу, а потім різко скидав Швидкість, щоб не дати супернику повернутися назад на смугу. Особливе задоволення він отримував, коли при цьому виникала небезпека зіткнення з вантажівкою на зустрічній смузі. Коли інший водій підрізав його чи не пропускав, Айнар переслідував машину порушника, намагаючись скинути її з дороги, щоб можна було вистрибнути назовні й виматюкати нещасного водія (особистість, чутлива до мрії безкрайньої свободи, зазвичай, коли мрія не здійснюється, стає схильною до мізантропії та агресії). Айнару вже виповнилося сімдесят дев’ять років, коли надзвичайно погане рішення за кермом примусило його обирати між лобовим зіткненням і глибокою канавою на швидкісній магістралі US-2. Його дружина, яка сиділа на пасажирському місці і, на відміну від Айнара, була пристебнута, три дні провела в лікарні Гранд-Репідз, після чого померла від опіків. Згідно із поліцейським звітом, вона б могла вижити, коли б не намагалася витягти мертвого чоловіка з «ельдорадо», що палав. «Усе життя він ставився до неї, наче до собаки, — сказав після цього батько Волтера, — а в результаті взагалі вбив».

Із чотирьох дітей Айнара Джин єдиний не мав жодних амбіцій, багато часу проводив удома, єдиний хотів насолоджуватися життям і мав тисячу друзів. Частково він жив так через власний характер, а частково — через бажання докорити батькові. У Беміджі Джин був хокейною зіркою місцевої школи, а потім, після подій у Перл-Харборі, на прикрість войовничого пацифіста-батька, у ранньому віці записався добровольцем в армію. Відслужив два терміни в Тихому океані, з яких повернувся без жодної подряпини, й так і не отримавши звання вищого за єфрейтора, після чого поїхав додому, в Беміджі, де ходив на вечірки разом із друзями, працював механіком й ігнорував суворі накази батька скористатися правом на отримання допомога демобілізованим військовим. Не ясно, чи одружився б він із Дороті, коли б вона не завагітніла від нього, але щойно вони побралися, він оточив її всією любов’ю та ніжністю, якої, на його думку, батько позбавив матір.

Те, що Дороті, врешті-решт, почала працювати на нього наче рабиня, і що його власний син, Волтер, з часом зненавидів його за це, можна розглядати як мінливості долі родини. Принаймні Джин, на відміну від батька, ніколи не наполягав на тому, щоб бути головнішим за дружину. Навпаки, він закабалив її своєю слабкістю, зокрема — схильністю до випивки. Інші деталі, в яких він наслідував Айнара, також з’явилися через бажання зробити все навпаки. Він був войовничим популістом, зухвало вихвалявся своєю неоригінальністю, і тому його приваблював темний бік політики правих поглядів. Він буз люблячим і вдячним чоловіком, щедрим і відданим другом і колегою, і тих не менше (а з віком — усе частіше) мав схильність до лютих спалахів знаменитого берґландського обурення. Він ненавидів негрів, індіанців, освічених зарозумілих, але найбільше за всіх — федеральний уряд, і ще дужче любив свої свободи (пити, палити, зависати з приятелями в халупці на озері, де вони займалися підлідною риболовлею) за те, що вони були такими незначними. Він погано ставився до Дороті лише тоді, коли вона із соромливою турботливістю — бо в недоліках Джина звинувачувала не самого Джина, а Айнара — пропонувала йому пити менше.

Джинова доля статків Айнара, хоча й значно поменшала після невигідного продажу Айнаром свого бізнесу, виявилась достатньо великою, аби надати йому можливість придбати маленький придорожній мотель, про який він давно казав, що мати його і завідувати ним має бути «елегантною справою». «Сосновий шепіт», коли Джин таки придбав його, мав розбиту каналізаційну трубу і серйозну проблему з пліснявою і вже знаходився занадто близько до краю шосе, забитого потоком кар’єрних самоскидів, яке незабаром мали розширити. За мотелем знаходився яр, повний сміття й молодих берізок, причому одна з них росла крізь старенький візок, який із часом мав задушити її, зупинивши її ріст. Джин мав би знати, що на місцевому ринку скоро обов’язково з’явиться більш привабливий мотель — коли б у нього було хоч трошки більше терпіння. Але погані рішення в бізнесі мають власну рушійну силу. Для того, аби робити мудрі інвестиції, він мав би бути більш амбіційною людиною, а оскільки такою людиною він у жодному разі не був, то його била нетерплячка скоріше зробити помилку, викинути гроші на вітер і почати забувати, скільки саме він витратив марно, — забувати буквально, бо він і справді повірив у те, наче витратив ту суму, яку пізніше називав Дороті. Адже у будь-якому нещасті є доля щастя — коли це нещастя правильне. Джину більше не треба було побоюватися великого розчарування в майбутньому, бо він уже таке розчарування пережив; він уже здолав цей бар’єр, уже зробив себе постійною жертвою цього світу. Він узяв другий займ під величезні відсотки, аби придбати нову каналізаційну трубу, і кожне нещастя після того, мале чи велике: сосна, яка, падаючи, пробила дах над офісом; жилець у номері 24, який платив готівкою і витирав більмо на оці покривалом; неонова вивіска «Вільних місць немає», що горіла весь кінець тижня на Четверте липня, перш ніж Дороті побачила це і вимкнула її, — лише підтверджувало його бачення світу й власного нікчемного місця в ньому.

Упродовж перших кількох літ у «Сосновий шепіт» приїжджали брати й сестри Джина, які набагато краще влаштувалися в цьому житті, разом зі своїми родинами, і проводили там кілька тижнів, розплачуючись за номери за спеціальними родинними цінами, обговорення яких погіршувало настрій геть усім. Двоюрідні брати і сестри Волтера окупували басейн у плямах таніну, а його дядьки допомагали Джину наносити герметик на парковку чи підпирати схил кювету, що сповзав до яру за територією мотелю, рейковими шпалами. Внизу, в малярійному яру, поблизу залишків розтрощеного візка, витончений кузен Волтера з Чикаго, на ім’я Лейф, розповідав йому інформативні й жахливі байки з життя околиць великого міста; найбільш незабутньою та жахливою для Волтера була історія про восьмикласника з міста Оук-Парк: той, залишившись наодинці з дівчиною, повністю роздягнувся, а потім, не знаючи, що слід робити далі, обмочив їй ноги. Оскільки кузени Волтера з міста значно більше походили на нього, ніж рідні брати, ці перші літа виявилися найщасливішими в його дитинстві. Кожен новий день приносив нові пригоди й казуси: укуси шершнів, напади судом, саморобні ракети, які так і не злетіли, страшні випадки ковтання отруйного плюща, рятування від утоплення в озері в останню мить. Пізно ввечері, коли потік транспорту зменшувався, сосни біля офісу справді починали шепотіти.

Однак дуже скоро дружини Берґландів об’єдналися і сказали своє вагоме «зась!», поклавши край цим візитам. Для Джина це стало ще одним свідченням того, що брати дивляться на нього згори вниз, вважають себе занадто шикарними для того, щоб жити у його мотелі, і взагалі належать до того привілейованого класу американців, лаяти і відштовхувати який останнім часом стало для нього чистим задоволенням. Він почав робити з Волтера посміховисько просто тому, що Волтерові подобалися міські кузени і він сумував за ними. Сподіваючись зробити Волтера не таким схожим на них, Джин призначив своєму начитаному синові найбрудніші й найбільш принизливі завдання в мотелі! Волтер віддирав фарбу, видаляв плями від крові й сперми з килимів і використовував дріт з вішалок для того, щоб вишкрібати слиз і волосся, що розкладалося, з водостоку у ванних кімнатах. Коли постоялець залишав після себе туалет, особливо сильно заплямований слідами діареї, а Дороті не було поруч, щоб узяти це завдання на себе, Джин брав із собою всіх трьох синів, вів їх до туалету, аби вони подивилися на цей жах, а потім, підбурюючи братів Волтера сміятися з того бідолахи, якому доведеться все прибирати, залишав Волтера самого, щоб той усе вимив. При цьому батько казав: «Це піде йому на користь!» І брати підхоплювали: «Так, це дуже корисно для нього!» А коли Дороті якимось чином дізнавалась про цей випадок і починала докоряти чоловікові, Джин просто сидів, палив і посміхався, отримуючи Особливе задоволення, вбираючи її гнів і не реагуючи, — і дуже пишався тим, що ніколи не піднімає на свою дружину ані голос, ані руку. «А-а-а-а, Дороті, облиш, — зазвичай казав він. — Робота піде йому на користь. Вона навчить його не сприймати себе занадто поважно».

Схоже, що вся ворожість, яку Джин міг би направити на свою дружин), котра свого часу закінчила коледж, але не робив цього через побоювання стати таким, як Айнар, знайшла собі більш прийнятну ціль у вигляді його середнього сина, який (і Дороті це також помітила) виявився достатньо сильним для того, щоб терпіти таке ставлення до себе. І Дороті проявила передбачливість. Коли дивитися на ситуацію з точки зору найближчого майбутнього, то Джин ставився до Волтера дуже несправедливо; але коли зазирнути трохи далі, то стане зрозумілим: її син досягне успіху, в той час як її чоловік ніколи вже нічого не досягне. А сам Волтер, без жодних дорікань виконуючи брудну роботу, яку давав йому батько, відмовляючись плакатися чи скаржитися Дороті, демонстрував батькові, що може побити його навіть на його власному полі. Щовечірня нездатність Джина вписатися в повороти власних коридорів, дитяча істеричність, коли в нього раптом закінчувались цигарки, рефлективне обливання брудом успішних людей... коли б Волтер не був безперервно зайнятий ненавистю до батька, він міг би навіть пожаліти останнього: А в житті Джина мало що було гіршим за перетворення на об’єкт жалості.

Коли Волтерові виповнилося років дев’ять чи десять, він повісив написану від руки табличку «Палити Заборонено» на двері кімнати, де він мешкав разом із молодшим братом Брентом, якому цигарки Джина сильно шкодили. Заради себе Волтер на таке ніколи б не пішов: він скоріше дозволив би Джину пускати дим просто собі в очі, аніж подарував би йому задоволення знати, що середній син почав скаржитися. Джин, у свою чергу, у відносинах з Волтером не почувався достатньо упевненим, щоб просто зірвати цю табличку. І тому він задовольнився тим, що почав глузувати.

— А що, коли твій маленький братик захоче викурити цигарку серед ночі? Ти примусиш його виходити на нічний холод?

— Через завелику кількість диму він уже ледь дихає вночі, — відповів Волтер.

— Уперше про таке чую.

— Ти ж разом із ним не живеш, от і не знаєш.

— Я про що: ти ж цю табличку причепив задля вас обох, так, але що на це каже Брент? Адже він також живе у тій кімнаті!

— Йому шість років, — зітхнув Волтер.

— Джине, гадаю, у Брента може бути алергія на сигаретний дим, — втрутилася Дорогі.

— А я гадаю, що просто у Волтера алергія на мене.

— Ми просто не хочемо, аби хтось палив у нашій кімнаті, і все, — уперто заявив Волтер. — Можеш палити по інший бік дверей, але не в кімнаті.

— Не розумію, яка різниця в тому, з якого боку дверей знаходиться моя цигарка.

— Це просто нове правило для нашої кімнати.

— Отже, тепер правила в цьому домі встановлюєш ти?

— У нашій кімнаті — так, я, — кивнув Волтер.

Джин уже збирався сказати щось образливе, коли раптом на обличчі в нього з’явився втомлений вираз. Він мовчки похитав головою і продемонстрував криву уперту посмішку, якою завжди відповідав на обстоювання влади. Можливо, у Брентовій алергії він уже побачив давноочікуваний привід для того, щоб пристроїти до мотелю «вітальню», де він міг би палити у своє задоволення, куди б приходили його друзі й віддавали належне випивці. Дорогі справедливо передбачала, що така вітальня стане його кінцем.

Великою втіхою в дитинстві Волтера, окрім школи, була родина його матері. Батько її працював лікарем у маленькому містечку, а серед її братів, сестер, тіток і дядьків були університетські професори, подружжя колишніх акторів водевілів, художник-аматор, два бібліотекарі та кілька холостяків, можливо, гомосексуалістів. Родичі Дорогі з Твін-Сітіз запрошували Волтера на вражаюче цікаві вихідні, які вони проводили в музеях, концертних залах і театрах; ті, хто все ще жив у «Залізному Поясі», організовували розгонисті літні пікніки й святкові домашні вечірки. Вони полюбляли грати в шаради й давні ігри в карти, такі як канаста; в їхніх домах стояли роялі, і вони грали в чотири руки. Вони були настільки очевидно безневинні, що в їхньому колі розслаблявся навіть Джин: він висміював їхні смаки та політичні погляди, називаючи їх ексцентричними, мило жалів їх за безпорадність у чоловічих справах. Вони витягували з нього прирученого Джина, якого Волтер любив, але дуже зрідка бачив в інших обставинах — мабуть, лише на Різдво, коли вони робили цукерки.

Справа з виготовлення цукерок була занадто великою та важливою, щоб довіряти її лише Дороті та Волтеру. Виробництво починалось у першу неділю Адвента і продовжувалося більшу частину грудня. Із глибин кухонних шухлядок витягали чаклунські металеві вироби: залізні казани й ґрати, важкі алюмінієві пристрої для розколювання горіхів. Виростали величезні сезонні дюни цукру й башти консервних банок. Кілька десятків літрів натурального масла розтоплювалось разом із молоком і цукром (для помадки без шоколаду), чи лише з цукром (для знаменитих різдвяних ірисок Дороті), чи розмазувалось руками Волтера по резервному ескадрону сковорідок і неглибоких каструль, які його мати роками збирала по блошиних ринках. Годинами сперечалися щодо «твердих» і «м’яких» цукерок, а також щодо того, хто саме має колоти горішки. Джин, у фартусі, помішував вміст казанів, наче вікінг-весляр, докладаючи значних зусиль, аби попіл від його цигарок не потрапив у їжу. У нього було три стародавніх термометри для цукерок, металеві футляри яких були виконані у вигляді весел студентського братства і які вихвалялися тим, що кілька годин поспіль не показували жодного підвищення температури, але потім, раптово й одночасно, демонстрували температуру, при якій помадка горіла, а іриски тверділи, наче епоксидний клей. Вони з Дороті ніколи не складали такої гарної команди, як працюючи разом день і ніч, додаючи горіхів чи розливаючи цукерки по формочках. А потім наставав час жорсткої роботи з розрізання надто твердих ірисок: лезо ножа вигиналось під неймовірним тиском Джина, відразливий звук (який, скоріше, сприймався не слухом, а кістковим мозком, нервами зубів) гострого ножа, що шкрябає по дну металевої сковорідки, вибухи липкого коричневого бурштину, батьковий крик «та будь ти проклятий, боже милостивий» і буркотливі материнські прохання не лаятися так.

В останні вихідні Адвента, коли вже чи то вісімдесят, чи то сто консервних банок стояли вряд, закриті навощеним папером і набиті помадкою та ірисками й прикрашені мигдалем у цукровій шкаралупі, Джин, Дороті й Волтер починали ходити й роздавати солодощі. Це вони робили упродовж двох вихідних, а інколи і довше. Старший брат Волтера, Мітч, залишався в мотелі разом із Брентом, який хоча з часом і став пілотом військово-повітряних сил, у дитинстві не встигав сісти в машину, як його вже починало нудити. Цукерки спочатку розходилися по багатьох друзях Джина в Гіббінгу, а потім, після численних повернень і потраплянь у глухий кут, до тих друзів і родичів, що жили на більшій відстані: через «залізний пояс» до Гранд-Репідз і далі. Не пригоститись кавою чи тістечком у кожній хаті нікому навіть на думку не спадало. Між зупинками Волтер сидів на задньому сидінні з книжкою в руках і дивився, як блідий клаптик світла у формі вікна тримається на сидінні, а потім, коли вони нарешті доїжджають до різкого повороту направо, сковзає через каньйон підлоги і знову з’являється, хоча й у перекрученій формі, на спинці переднього сидіння. За вікном проскакували вічні мізерні клаптики лісу, вічно вкрите снігом болото, круглі олов’яні щити з рекламою добрива, прикріплені до телефонних стовпів, яструби з настовбурченим пір’ям і зухвалі ворони. Поряд із ним на сидінні лежала (і постійно збільшувалася) купа подарунків, які вони отримали в домах, до котрих уже завітали: скандинавська випічка, фінські й хорватські делікатеси, пляшки із «зігрівальним» від неодружених друзів Джина, — а також купа банок Берґландів, що потихеньку зменшувалась. Основне достоїнство тих банок полягало в тому, що в них містились ті самі солодощі, які Джин і Дороті роздавали друзям з часів свого медового місяця. З часом солодощі перетворилися з пригощання на нагадування про колишні пригощання. Це був щорічний подарунок, в якому бідні Берґланди все ще не мали нестачі.

Волтер закінчував перший рік навчання у старшій школі, коли помер батько Дороті й залишив їй невеличкий будинок біля озера, де вона проводила літні канікули, коли сама ще була дитиною. Для Волтера цей будинок асоціювався з безсиллям матері, бо саме там, у дитинстві, вона проводила численні місяці, намагаючись побороти артрит, через який у неї висохла права рука і деформувався таз. На низенькій поличці біля каміна стояли сумні старі «іграшки», з якими вона колись «гралася» годинами: пристрій, схожий на щипці для горіхів зі сталевими пружинами, дерев’яна труба з п’ятьма клапанами, — щоб якось зберегти й підвищити рухомість зіпсованих суглобів пальців. Берґланди завжди були занадто заклопотані в мотелі, щоб затримуватися в маленькому будиночку на довгий час, але Дороті його любила, мріяла про те, щоб оселитися там на пенсії разом із Джином, якщо їм колись вдасться здихатися мотелю, і тому, коли Джин запропонував продати його, вона не стала миттєво погоджуватися з цим. Здоров’я Джина потребувало догляду, мотель був закладений від підвалу й до даху, і навіть та маленька привабливість, яку будинок колись мав, зараз уже повністю стерлась під дією жорстоких зим Гіббінга. Хоча Мітч уже не ходив до школи, а працював креслярем-деталіровщиком кузовів автомобілів і продовжував жити разом із батьками, всі свої гроші він викидав на дівчат, випивку, зброю, обладнання для риболовлі і на «тандерберд» із форсованим двигуном. Може, Джин і ставився б до будиночка краще, коли б його невеличке Безіменне озеро могло йому запропонувати щось краще, ніж окуні, — але оскільки, окрім окунів, в озері ніякої риби не водилося, він не бачив причини триматися за літній дім, користуватися яким вони все одно не стануть через брак вільного часу. Дороті, яка зазвичай була зразком покірності й прагматизму, так засмутилася, що кілька днів не вставала з ліжка і скаржилася на головний біль. І Волтер, готовий піддавати стражданням себе, але не в силах дивитися на страждання матері, втрутився.

— Я можу цього літа пожити в тому домі сам і полагодити його, і може, тоді ми здаватимемо його в оренду, — запропонував він батькам.

— Але твоя допомога потрібна нам тут, — заперечила Дороті.

— Все одно я через рік поїду звідси. І що ви робитимете, коли мене тут не буде?

— Цю проблему ми вирішуватимемо, коли постанемо перед нею, — зауважив Джин.

— Рано чи пізно вам доведеться наймати помічника..

— Тому і треба продавати будинок, — пояснив Джин.

— Він має рацію, Волтере, — зітхнула Дороті — Мені дуже не хочеться розставатися з домом, але він має рацію.

— Ну, а як щодо Мітча? Він, принаймні, міг би платити оренду, і на ці гроші ви б когось найняли.

— Він живе незалежно від нас, — заявив Джин.

— Але ж мама й досі готує йому і пере його білизну! Чому він хоч якісь гроші не дає?

— Це тебе не стосується.

— Але це стосується мами! Та ти б краще продав її будинок, ніж дозволив Мітчу подорослішати!

— Це його кімната, і я його звідси не викидатиму.

— Ти справді вважаєш, що ми б могли здавати будинок? — спитала Дорогі, і в її голосі залунала надія.

— Тоді нам би довелося щотижня прибирати в ньому і прати білизну, — зауважив Джин. — Цьому кінця-краю не видно.

— Раз на тиждень я б могла туди приїжджати, — запропонувала Дорогі. — Напевно, я б знайшла час.

— Але гроші нам потрібні просто зараз! — не вгамовувався Джин.

— А що, коли я візьму приклад із Мітча? — спитав його Волтер. — Що, коли я просто відповім «ні»? Що, коли я просто поїду влітку до озера і все там полагоджу?

— Ти не Господь Бог, — буркнув Джин. — Ми тут і без тебе упораємося.

— Джине, але ж можна, принаймні, спробувати здати будинок влітку. А коли нічого не вийде, то продати його ми завжди встигнемо.

— Я їздитиму туди по вихідних, — запропонував Волтер. — Як щодо цього? Мітч може виконувати мої обов’язки по вихідних, чи не так?

— Коли хочеш поговорити про це з Мітчем, то давай, — гмукнув Джин.

— Але ж не я його батько!

— З мене досить, — резюмував Джин і повернувся до улюбленої вітальні.

Чому саме Джин дозволяв Мітчу жити в нього безкоштовно, було зрозуміло: у старшому сині він бачив майже точну копію самого себе і не хотів поводитися з ним так, як свого часу з ним повівся Айнар. Але нерішучість Дорогі по відношенню до Мітча залишалася для Волтера великою таємницею. Може, її вже так утомив чоловік, що в неї не залишалося ані сил, ані бажання воювати ще й із сином; чи, можливо, вона бачила невдале майбутнє Мітча і хотіла, аби він провів ще кілька років, насолоджуючись родинним теплом, перш ніж світ покаже йому свій неприємний бік. Як би там не було, саме Волтеру довелося постукати в двері Мітча, обклеєну стікерами «Ес-ті-пі», компанії-виробника дизельного палива, і нафтової компанії «Пеннзоїл», — і стати батьком для власного старшого брата.

Мітч лежав на ліжку, палив цигарку і слухав запис рок-гурту «Бекман-Тернер овердрайв» на стереосистемі, яку він придбав на гроші від роботи в майстерні. Непокірлива усмішка, якою він привітав Волтера, походила на батькову, але відрізнялася більшою агресивністю.

— А тобі чого треба?

— Я хочу, аби ти почав платити за житло чи допомагати у справах, або забирався звідси.

— А коли це ти став тут головним?

— Тато сказав мені поговорити з тобою.

— Перекажи йому, щоб сам зайшов.

— Мама не хоче продавати дім біля озера, тож щось має змінитися.

— Це її проблема.

— Господи, Мітче! Ти найегоїстичніша людина, яку я знаю.

— Так, цілком справедливо. Ти собі поїдеш до Гарварда чи ще кудись, а я залишусь тут і піклуватимусь про мотель. Але егоїст чомусь саме я.

— Так воно і є!

— Я просто намагаюся накопичити трохи грошей, коли вони знадобляться нам із Брендою, але егоїст — я.

Бренда була тією самою красунею, батьки якої майже зреклися її через відносини з Мітчем.

— А в чому взагалі полягає твій великий план накопичення грошей? — поцікавився Волтер. — У тому, щоб накупити собі всіляких речей, які пізніше можна буде позакладати?

— Я тяжко працюю. І що, я нічого собі дозволити не можу?

— Я Теж тяжко працюю, але в мене нічого немає, бо мені нічого й не платять.

— А як щодо кінокамери?

— Я позичив її в школі, бовдуре. Вона мені не належить.

— Ну, а мені ніхто нічого не позичає, бо я не такий боягуз і підлабузник.

— Це все одно не означає, що ти можеш жити тут і не платити чи не допомагати по вихідних.

Мітч подивився у попільничку з таким виглядом, наче то був тюремний двір, набитий брудними зеками, і в який треба було запхати ще одного мешканця.

— А хто призначив тебе виконувати тут роль Господа Бога? — неоригінально спитав він. — Я не зобов’язаний вести з тобою переговори.

Позаяк Дороті розмовляти з Мітчем відмовилась («Та я краще просто продам будинок», — сказала вона), Волтер, в кінці навчального року, що збігався з початком гарячого періоду для мотелю (наскільки його можна було назвати гарячим, звичайно), вирішив примусити батьків прийняти рішення й оголосив страйк. Коли він був поблизу мотелю, він не міг не робити того, що мало бути зробленим. Тому єдиним шляхом примусити Мітча взяти на себе його обов’язки було поїхати звідти: і він оголосив, що цим літом доводитиме до ладу будиночок біля озера і зніматиме експериментальний фільм про природу. Батько відповів: коли йому хочеться привести будинок у нормальний стан, аби пізніше його можна було б продати, то він не проти; але будинок все одно продадуть. Мати благала його забути про будинок. Вона заявила, що вела себе дуже егоїстично, роздуваючи з цього таку проблему, що насправді їй байдуже, що просто хоче, аби все було гаразд; а коли Волтер відповів, що поїде у будь-якому разі, вона крикнула, що коли б він і справді цікавився її бажаннями, то залишився б удома. Але в перший раз у своєму житті він відчував злість до неї. Не мало значення, як сильно вона любила його чи як добре він її розумів — він ненавидів її за таке покірне підкорення його батькові й брату. Йому це до смерті набридло. Він попросив свою найкращу подругу, Мері Сілталу, відвезти його до озера разом із маленьким рюкзаком, куди він поскладав одяг, п’ятдесятьма літрами малярної фарби, старим велосипедом без перемикання швидкостей, уживаним примірником книжки в паперовій обкладинці «Волден, або Життя в лісі» Генрі Девіда Торо, кінокамерою з плівкою формату супер-8, яку він позичив у відділі аудіо- та відеотехніки в школі, і вісьмома жовтими коробками з плівкою супер-8. Це, без перебільшення, був найбунтівніший вчинок за його тодішнє життя.

Будинок був повний мишачих екскрементів і дохлих деревних вошей і, окрім фарбування, потребував нового даху й нових шибок у вікнах. У перший день свого перебування там Волтер десять годин поспіль прибирав у домі й косив траву, а потім пішов у ліс, занурився у незмінне полуденне світло — шукати красу в природі. Запасу плівки у нього було на двадцять чотири хвилини, і, витративши три з них на зйомку бурундуків, він вирішив, що йому потрібно полювати за чимось менш легкодоступним. Озеро було замалим, щоб на ньому жили гагари, але коли він дістав тканинне каное дідуся і поставив його на воду в маленькій бухточці, воду в якій давно вже ніхто не каламутив, то сполошив птаха, схожого на чаплю, — бугая, що сидів у гнізді в комишах. Бугай підходив ідеально: вони так мало рухалися, що Волтер міг полювати на них усе літо і не витратити всю двадцятиоднохвилинну плівку. Він уже уявляв собі, як зніматиме експериментальну короткометражку під назвою «Бугайство».

Кожного ранку Волтер вставав о п’ятій, змащував себе репелентом і дуже повільно й обережно підпливав до комишу, тримаючи камеру на колінах. Бугаї зазвичай ховаються серед комишів, з якими зливаються завдяки природному камуфляжу: тонким сірим і коричневим вертикальним смужкам на пір’ї. Полюють вони, насаджуючи невеличких звірів на свій гострий дзьоб. Почувши небезпеку, вони завмирали, витягнувши шию та спрямувавши дзьоб у небо, і ставали схожими на засохлий комиш. Коли Волтер підпливав ближче, сподіваючись побачити в далекомірі більше бугаїв і менше пустоти, вони зазвичай щезали з його поля зору, але іноді не ховалися, а підіймалися в небо, і тоді Волтер різко відкидався назад, аби зняти це на камеру. І хоча вони були не більше як ідеальними машинами для вбивства, вони йому дуже подобалися, особливо через контраст між тьмяно-коричневим, незугарним пір’ям на голові та яскравим, чітким сірим і сірувато-чорним кольором розкинутих крил, коли вони носилися по вітру. На землі, біля свого болотистого дому, вони були настороженими й сором’язливими, але опинившись у небі, перетворювалися на поважних панів.

Сімнадцять років, проведених в обмеженому просторі, який він поділяв з іншими членами родини, виростили в ньому жагу до самотності, невгасимість якої він почав усвідомлювати лише зараз. Не чути нічого, окрім звуків вітру, пташиного співу, гудіння комах, стрибків риб у воді, скрипу гілок, шурхоту березового листя, яке торкається одне одного; він постійно припиняв зішкрібати стару фарбу з фасаду будинку, аби насолодитися цією нетихою тишею. Поїздка до продовольчої крамнички в Фен-сіті і назад займала в нього півтори години; їздив він на велосипеді. Він готував велику каструлю тушкованої сочевиці й бобового супу, користуючись матусиними рецептами, а ввечері грав зі стареньким, але все ще робочим пінболом на пружинах, який стояв у цьому домі цілу вічність. Читав у ліжку до опівночі, та навіть тоді не засинав миттєво, а довго лежав і вбирав у себе тишу.

На десятий день перебування на озері, у п’ятницю, ближче до вечора, повертаючись додому на каное зі свіжим відзнятим матеріалом (не дуже задовільним), він почув звук автомобільних двигунів, гучну музику, а потім і звук мотоциклів, що їхали довгою під’їзною дорогою. Коли він витяг каное з води, Мітч і сексуальна Бренда, а також іще три парочки: троє товаришів Мітча по роботі й троє дівчат у брюках-кльош і топах з відкритими спинами, — вивантажували пиво, туристське обладнання й сумки-холодильники на лужок за домом. Двигун пікапа на дизельному паливі, кашляючи, наче курець, живив стереосистему, в якій стояла касета з «Аеросміт». Один із друзів Мітча тримав на буксирному ланцюгу ротвейлера в ошийнику з шипами.

— Привіт, любителю природи! — крикнув Мітч. — Сподіваюсь, ти не проти невеличкої компанії.

— Авжеж, я проти, — відповів Волтер, почервонівши, незважаючи на зусилля залишатися спокійним, від розуміння того, яким некрутим він має здаватися цій компанії. — Дуже проти. Я живу тут сам. Ви не можете тут залишатися.

— Ще й як можемо, — заперечив Мітч. — Насправді, це тебе тут не повинно бути. Сьогодні ввечері ти ще можеш залишитися, коли хочеш, але тепер тут живу я. Це моя власність.

— Це не твоя власність.

— Я її орендую. Ти ж хотів, аби я сплачував оренду, от я і вирішив орендувати цей будиночок.

— А як же твоя робота?

— Я звільнився. Набридло все.

Волтер, ледь стримуючи сльози, зайшов у дім і сховав камеру в кошику для білизни. Потім він сів на велосипед, проїхав певну відстань у сутінках, які раптом втратили всю свою чарівність і тепер були сповнені москітів і ворожості, і подзвонив додому з таксофону біля крамниці у Фен-сіті. Так, сказала йому мати: вона, Мітч і батько сильно посварилися і Дійшли висновку, що найкращим виходом буде залишити будинок у родині і дозволити Мітчу відремонтувати його і навчитися бути більш відповідальним.

— Мамо, він там влаштовує грандіозну вечірку. Він просто спалить будинок!

— Ну, мені значно більше до душі, коли ти житимеш тут, а Мітч — там, на самоті, — відповіла вона. — Ти мав рацію, любий. А тепер можеш повертатися додому. Ми скучили за тобою, і до того ж, ти ще недостатньо дорослий, аби жити на самоті все літо.

— Але я просто чудово проводжу час. Я стільки всього встигаю!

— Мені дуже шкода, Волтере. Але таке наше рішення.

Він поїхав назад до озера вже майже у повній темряві і почув галас, коли до дому залишалося ще близько кілометра. Важкий рок із солюючою гітарою, тупі п’яні крики, гавкання собаки, вибухи вертушки, пронизливе торохтіння двигуна мотоцикла... Мітч із друзями поставили намети, запалили велике вогнище і намагалися підсмажити гамбургери в клубах диму. Вони навіть не подивилися на Волтера, коли він зайшов у дім. Він замкнувся в спальні, ліг у ліжко і дозволив галасу мучити його. Ну чому вони не можуть поводитися трохи тихіше? Звідки у них ця потреба наносити шумові удари світові, В якому дехто любить тишу? Галас тривав нескінченно. Від шуму у Волтера почалася гарячка, але інші, схоже, мали до неї імунітет. Гарячка відчуження, яке викликало жаль до себе. Вона бушувала в душі Волтера всю ніч і залишила по собі вічні шрами ненависті до vox populi, від якого можна оглухнути, але також дивним чином і відрази до світу, що живе за дверима. Він прийшов до природи з відкритим серцем, а природа у своїй слабкості, схожій на слабкість його матері, підвела його. Дозволила собі так легко бути переможеною галасливими ідіотами. Він любив природу, але лише абстрактно, і не більше, ніж гарні книжки чи іноземні фільми, і менше, ніж свого часу полюбив Петті та своїх дітей; і отже, на наступні двадцять років він перетворився на суто міську людину. Навіть коли він пішов із «ЗМ», щоб присвятити себе роботі з урятування природи, його головний інтерес, коли він працював на Комітет з охорони навколишнього середовища, а пізніше на фонд, полягав у тому, щоб охороняти кишені природи від таких неотесаних мужланів, як його брат. Любов до створінь, чий ареал він захищав, базувалася на проекції: на ототожненні з їхнім бажанням мати спокій від галасливих людей.

За винятком кількох місяців, проведених у в’язниці, коли Бренда залишилася сама з їхніми маленькими дочками, Мітч мешкав у будинку біля озера постійно і аж до смерті Джина, яка сталася шістьма роками пізніше. Він поклав новий дах і затримав загальне руйнування дому, але також зрубав кілька найбільших і найкрасивіших дерев у маєтку, оголив схил пагорба, що виходив на озеро, і зробив там майданчик для собак та прорубав просіку для снігоходу через всю територію аж до дальнього боку озера, де колись гніздилися бугаї. Наскільки Волтер зміг з’ясувати, Мітч не заплатив Джину і Дороті жодного цента за оренду.

Чи знав лідер групи «Травматикс», що таке травма? А це ось що таке: спускатися в офіс раннім недільним ранком, із радістю думаючи про своїх дітей, які за останні два дні викликали в тебе відчуття гордості, і побачити на столі довжелезний рукопис, написаний твоєю дружиною, який підтверджував найгірші страхи, які в тебе колись були щодо неї, і себе самого, і твого найкращого друга. Єдиним хоч віддалено схожим на це досвідом можна вважати хіба що перший досвід мастурбації, який Волтер отримав у шостому номері мотелю «Сосновий шепіт», проведений згідно з дружніми, порадами («Не забудь про вазелін») його кузена Лейфа. Йому тоді було чотирнадцять, і на тлі цього задоволення всі інші задоволення настільки потьмянішали, а результат виявився таким надзвичайно приємним і дивовижним, що він почувався героєм науково-фантастичного оповідання, якого в усіх чотирьох вимірах висмикнули зі старої планети і помістили на нову. І рукопис Петті був таким само привабливим і перетворювальним. Коли Волтер його читав, то відчував себе тим, чотирнадцятирічним, під час мастурбації — до останнього речення. Відірвався він від читання лише одного разу, коли встав, аби замкнути двері в офіс, а коли прочитав останню сторінку, годинник показував рівно 10:12 ранку, і сонце, чиї промені пробивалися у вікна офісу, було не тим сонцем, яке він знав стільки років. Це була жовтувата підла зірка у якомусь незнайомому, покинутому куточку галактики, та й голова його змінилася не менше завдяки подоланню такої міжзоряної відстані. Він вийшов із офісу, тримаючи рукопис у руці, і пройшов повз Лаліту, яка сиділа за столом і щось друкувала.

— Доброго ранку, Волтере.

— Доброго ранку, — відповів той, здригнувшись від її свіжого вранішнього запаху. Пройшов через кухню, піднявся сходами в задній частині будинку і дійшов до маленької кімнати, де кохання всього його життя, вдягнене у фланелеву піжаму, зручно влаштувалось на дивані, у гніздечку з постільної білизни: Петті тримала в руках велику чашку з кавою з вершками і дивилась підсумки баскетбольного чемпіонату «Ен-сі-ей-ей» по спортивному каналу. Посмішка, з якою вона до нього повернулась, — посмішка, що нагадувала останній промінь знайомого, але втраченого сонця, — миттєво перетворилась на вираз жаху, коли вона побачила, що саме він тримає в руці.

— От чорт, — сказала вона, вимикаючи телевізор, — от чорт, Волтере. Ой-ой-ой. — Вона несамовито захитала головою. — Ні. Ні-ні-ні.

Він зачинив за собою двері і сповз по них спиною, аж доки не опинився на підлозі. Петті набрала в легені повітря, потім набрала ще трохи повітря, і ще трохи, але так нічого й не сказала. Світло, що потрапляло в кімнату крізь вікна, було неземним. Волтер знову здригнувся; зуби в нього цокали, а він усе намагався опанувати себе.

— Не знаю, звідки ти це взяв, — нарешті заговорила Петті, — але це тобі не призначалося. Вчора я віддала це Річарду, щоб він забрався від мене. Я хотіла, аби він зник із нашого життя! Я намагалася здихатися його, Волтере. Я не знаю, навіщо він так зробив! Це просто жахливо з його боку!

З відстані у багато парсеків до нього долетів звук її ридань.

— Я ніколи не хотіла, щоб ти це прочитав, — проникливим тонким голоском продовжувала вона. — Богом клянуся, Волтере. Богом клянуся. Я все своє життя намагалася не завдати тобі болю. Ти такий добрий до мене, ти на це не заслуговуєш.

І вона знову плакала, довго — хвилин десять чи, мабуть, сто. Всі звичайні плани на недільний ранок було скасовано у зв’язку з надзвичайною ситуацією, нормальний хід дня було стерто так ретельно, що він навіть не міг відчути ностальгію за ним. Неначе навмисно пляма на підлозі просто у нього перед очима викликала в пам’яті іншу надзвичайну ситуацію, яка сталася трьома вечорами раніше, великодушну ситуацію, приємно-травматичне спарювання, яке зараз, у спогадах, виглядало передвісником теперішньої, болісної, ситуації. У четвер пізно ввечері він піднявся нагору й накинувся на Петті з сексуальними намірами. Учинив, з її здивованої згоди, дії, які, коли б такої згоди не було, вважалися б зґвалтуванням: зірвав із неї чорні робочі штани, штовхнув її на підлогу й протаранив собі шлях у її нутрощі. Коди б таке спало йому на думку раніше, він би ніколи так не вчинив, бо ніяк не міг забути, що її зґвалтували, коли вона була ще юною дівчиною. Але той день виявився таким довгим і так запаморочив йому голову — він палав від майже здійсненої зради з Лалітою, кипів від гніву через перекриття дороги в окрузі Вайомінг, радів від безпрецедентної покірності в голосі Джоуї під час телефонної розмови, — що Петті, коли він увійшов до її кімнати, несподівано здалася йому його власністю. Упертою власністю, непокірною жінкою, яка постійно розчаровувала його. А його вже від цього нудило, нудило від постійних пояснень і постійного розуміння, і тому він кинув її на підлогу і відтрахав, наче дикий звір. Вираз відкриття на її обличчі, який, напевно, віддзеркалив вираз на його обличчі, примусив його зупинитися, майже не розпочавши. Зупинитися, і вийти з неї, і сісти їй на груди, і сунути свій ерегований член, у два рази більший ніж зазвичай, просто їй під носа. Продемонструвати, хто тут головний. Вони обоє посміхалися, наче божевільні. А потім він знову увійшов у неї, і замість звичайних стриманих зітхань як заохочення з її рота вилітали голосні крики, і це завело його ще більше; а наступного ранку, коли він спустився в офіс, по холодному мовчанню Лаліти він зрозумів, що ті крики наповнили весь великий будинок. У четвер увечері щось почалося, хоча він і не знав напевно, що саме. Але тепер її рукопис показав йому, що саме. Кінець. Вона ніколи не кохала його по-справжньому. Вона хотіла отримати те, що їй міг дати лише його найкращий ворог. Уся ця ситуація наповнювала його радістю від того, що він не порушив обіцянки, яку він дав Джоуї в Александра наступного вечора: обіцянки нікому не розповідати, але перш за все не розповідати Петті, про те, що Джоуї одружився із Конні Монаген. Ця таємниця, а разом із нею ще кілька, більш тривожних, розкриттям яких його удостоїв син, важким тягарем висіли на Волтері всі вихідні, все довжелезне обговорення і концерт напередодні. Він переймався через те, що тримає Петті в необізнаності стосовно шлюбу, відчував, що зраджує її. Але тепер, стосовно зрад, він розумів, що його зрада була просто сміховинно маленькою. Риданнявинно маленькою.

— Річард усе ще тут? — нарешті, спитала вона, витираючи обличчя простирадлом.

— Ні. Я чув, як він поїхав, ще до того, як я встав. Не думаю, що він повернеться.

— Що ж, дякую Богові за його маленькі милості.

Як він любив її голос! Але тепер його звук просто вбивав його.

— Ви вдвох трахалися вчора вночі? — спитав Волтер. — Я чув голоси на кухні.

Його власний голос звучав, наче вороняче каркання, і Петті набрала в легені побільше повітря, наче готуючись до тривалої лайки.

— Ні, — коротко відповіла вона. — Ми поговорили, а потім я пішла спати. Я ж сказала тобі: все скінчено. Була маленька проблема, багато років тому, але все позаду.

— Помилки, які ти зробила.

— Ти маєш вірити мені, Волтере. Все справді, справді скінчено.

— От тільки фізично я не викликаю в тебе того, що викликає мій кращий друг. Вочевидь, ніколи не викликав. І не викликатиму.

— Оххх, — зітхнула вона, молитовно заплющуючи очі, — прошу, не цитуй мене. Назви мене шльондрою, назви кошмаром твого життя, але прошу, не треба цитувати мене. Подаруй мені цю маленьку милість, якщо можеш.

— Може, він повний нуль у грі в шахи, але безперечний переможець в інших іграх.

— Гаразд, — сказала вона, ще міцніше заплющуючи очі. — Ти і далі цитуватимеш мене. Гаразд. Цитуй. Давай. Роби те, що маєш. Я знаю, що не заслуговую на милість. Просто, прошу тебе, знай: це найгірше з того, що ти можеш зробити.

— Вибач. Я думав, тобі подобається розмовляти про нього. Взагалі, я думав, що ти зі мною розмовляла в основному для того, щоб поговорити про нього.

— Ти правий. Так і було. Не стану тобі брехати. Так і було, місяців зо три. Але це трапилось двадцять п’ять років тому, ще до того, як я закохалася в тебе і в нас почалося спільне життя.

— І яким гарним було те життя! «Нічого такого поганого в ньому немає» — здається, ти саме так відзивалася про наше життя. Хоча реальні факти нібито свідчили про зовсім інше.

Вона скривилася, все ще не відкриваючи очей.

— Може, ти краще прочитаєш увесь рукопис іще раз і повисмикуєш звідти найжахливіші фрази? Може, так і зробимо, і забудемо, нарешті?

— Чесно кажучи, все, чого мені хочеться, це запхати рукопис тобі в горлянку. Хочу подавитися, як він затикає тобі пельку.

— Гаразд. Зроби це. Тоді я відчую щось на зразок полегшення від того, що відчуваю зараз.

Весь цей час він так сильно стискав рукопис, що руку звело судомою. Він розслабив пальці і стиснув руку між ногами.

— Насправді, мені нічого більше тобі казати, — зізнався він. — Гадаю, ми повністю обговорили головні моменти.

Вона кивнула:

— Добре.

— Окрім одного: я більше не хочу тебе бачити. Більше не хочу знаходитися в одній кімнаті з тобою. Більше не хочу знову чути ім’я того чоловіка. Більше не хочу мати з вами обома жодних справ. Ніколи. Я просто хочу бути сам, хочу подумати про те, як я просрав усе своє життя, кохаючи тебе.

Вона знову кивнула.

— Так, гаразд. Але — ні. Ні, я на таке не згодна.

— А мені байдуже, згодна ти чи ні.

— Знаю. Але послухай. — Петті голосно засопіла, опановуючи себе, і поставила чашку з кавою на підлогу. Сльози пом’якшили вираз її очей, надали червоного кольору губам, і вона стала дуже гарненькою, коли це має значення, — але для Волтера жодного значення її врода вже не мала. — Я ніколи не хотіла, щоб ти читав це.

— Тоді якого біса рукопис робить у моєму домі, коли ти цього не хотіла?

— Можеш мені не вірити, але я не брешу. Я просто мала записати все — для себе, щоб мати стимул стати кращою. Я написала все заради психотерапії, Волтере. Вчора ввечері я віддала рукопис Річарду, аби пояснити, чому хотіла залишитись із тобою. Завжди залишалась із тобою. І досі хочу залишатись із тобою. Я знаю, там є деякі моменти, від яких у тебе волосся ставало дибки, коли ти читав їх, — мені важко навіть уявити, наскільки важко тобі було, але це далеко не все, що є в тому рукописі. Я написала його, коли переживала депресію, і він сповнений всіх поганих думок того часу. Але я, нарешті, почала почуватися краще. Особливо після того, що відбулося позавчора ввечері, — мені і справді стало значно краще! Наче ми, нарешті, зробили певний прорив у відносинах! Чи ти сприймав усе інакше?

— Я не знаю, що відчував тієї миті.

— І я писала про тебе гарні речі також, чи не так? Набагато, набагато більше гарних речей, ніж поганих, вірно? Коли подивитися об’єктивно? Я знаю, ти зараз на це не здатний, але все одно будь-хто, окрім тебе, побачив би ці гарні речі. Що ти був до мене набагато добріший, ніж я, на мою власну думку, заслуговувала. Що ти — найпрекрасніша людина, яку я коли-небудь зустрічала. Що ти, і Джоуї, і Джесі — це все моє життя. Що то була лише одна незначна частинка мене, яка колись подивилась убік, ненадовго, у дуже поганий момент мого життя.

— Ти маєш рацію, — каркнув Волтер. — Якось я все це не помітив.

— Воно там є, Волтере! Може, коли ти подумаєш про це пізніше, то пригадаєш, що все бачив.

— Я не маю наміру багато про це думати.

— Не зараз, пізніше. Навіть коли ти все ще не матимеш бажання говорити зі мною, — може, ти простиш мене, принаймні трошки.

Світло у вікнах раптом затьмарилося: повз них пропливла весняна хмаринка.

— Ти зробила мені найгірше зло, яке взагалі могла зробити, — зітхнув він. — Найгірше, і ти дуже добре розуміла, що воно таки найгірше, але все одно зробила. І яка частина цього зла пізніше викличе в мене бажання ще раз про нього пригадати?

— Мені так шкода, — зізналась Петті й знову заплакала. — Мені так шкода, що ти не можеш подивитися на ситуацію з моєї точки зору. Мені так шкода, що все так трапилось.

— Нічого не «траплялося». Ти це зробила. Ти трахнулася з повним лайном, яке, врешті-решт, вирішило залишити ось це в мене на столі, аби я все прочитав.

— Заради Бога, Волтере, то був тільки секс!

— Ти дозволила йому читати про мене такі речі, які не збиралася дати почитати мені самому!

— Звичайний дурний секс чотири роки тому. Що це в порівнянні з усім нашим життям разом?

— Слухай, — сказав Волтер, підводячись із підлоги. — Я не хочу кричати на тебе. Не тоді, коли в нас гостює Джесіка. Але ти маєш допомогти мені і припинити бути такою нещирою стосовно власних вчинків, інакше я так кричатиму, що в тебе голова лусне!

— Я зовсім не нещира.

— Я не жартую. Я не кричатиму на тебе. Я вийду з твоєї кімнати і після цього не бажаю тебе більше бачити. І ще: у нас тут невеличка проблема, бо я, взагалі, не тільки мешкаю в цьому домі, але й працюю, тож виселятися для мене не дуже зручно.

— Я знаю, знаю, — закивала Петті. — Я розумію, що маю піти. Я почекаю, поки Джесі поїде, а потім зникну з твоїх очей. Я повністю розумію твої почуття. Але маю тобі ще дещо сказати, перш ніж піти — просто, щоб ти знав. Я хочу упевнитися в тому, що ти знаєш: для мене піти звідси означає отримати удар просто в серце, бо я залишаю тебе разом із твоєю помічницею. У мене наче шкіру здирають з грудей. Я не можу терпіти це, Волтере. — Вона благально подивилась на нього. — Мені так боляче, я так ревную — я не знаю, що мені робити.

— Якось переживеш.

— Мабуть. Через кілька років. Трохи. Але чи ти розумієш, що воно означає — те, що я відчуваю зараз? Розумієш, що воно означає — кого я кохаю? Розумієш, що насправді відбувається?

Тієї миті вигляд її шалених, благаючих очей став для нього неймовірно болючим і відразливим — викликав такий пароксизм сукупного відвертання від болю, якого вони завдали одне одному в шлюбі, — що, незважаючи на обіцянку, Волтер закричав:

— А хто примусив мене? Для кого я завжди був недостатньо гарним? Хто постійно потребував часу, аби все обдумати? Невже ти гадаєш, що двадцяти шести років недостатньо, аби все обдумати? Скільки ще часу, чорт забирай, тобі потрібно? Гадаєш, у твоїй писанині є щось таке, що мене здивувало? Гадаєш, я не знав про кожну бісову деталь кожної бісової миті? Але все одно кохав тебе, бо просто не міг інакше? І занапастив усе своє життя!

— Так не чесно, чорт, так не чесно!

— До біса чесність! І тебе теж — до біса!

Він ударив ногою по рукопису, так що той перетворився на несподіваний снігопад, але йому вистачило витримки, аби не грюкнути дверима в себе за спиною. Внизу, в кухні, Джесіка підсмажувала собі бейґл[167], а поряд зі столом стояла її валіза.

— Куди всі сьогодні поділися?

— Ми з мамою трохи посварилися.

— Та я чула, — відповіла Джесіка, іронічно вирячивши очі, як вона зазвичай робила, аби визнати, що належить до родини, звиклої до великої хитавиці. — Але зараз усе гаразд?

— Подивимось, подивимось.

— Я сподівалася встигнути на потяг опівдні, але можу поїхати пізніше, коли хочеш.

Оскільки вони з Джесікою завжди були близькі і Волтер знав, що може розраховувати на її підтримку, йому навіть на думку не спало, що він робить тактичну помилку, відсилаючи її геть, іти власним шляхом. Він не розумів, наскільки важливо розповісти їй новини першим і в такому вигляді, який потрібен йому; навіть не уявляв, наскільки швидко Петті, керована інстинктом переможця, почне діяти, аби сколотити союз із їхньою дочкою і навісити їй на вуха власний варіант історії («тато виганяє маму під безпідставним приводом і крутить роман із молодою асистенткою»). Він не думав ні про що, окрім теперішнього моменту, і в нього голова йшла обертом через саме ті відчуття, які не мають жодного відношення до батьківства. Він обійняв Джесіку, довго дякував їй за те, що приїхала і допомогла запустити проект, а потім пішов до офісу, де сидів і дивився у вікно. Надзвичайність ситуації вже достатньо послабла, щоб він пригадав, скільки всього йому треба зробити, але недостатньо для того, щоб реально почати працювати. Він дивився, як дрізд стрибає серед стеблин азалії, яка вже готувалася розцвісти; він заздрив пташці, яка не знала нічого з того, що було відомо йому; запропонуй це йому хтось — він би, не роздумуючи, обмінявся з дроздом душами. А потім — стати на крило, пізнати, хоч на годину, підйомну силу вітру — для цього розум не потрібен, а дрізд, жвавий, байдужий до його, Волтера, проблем, упевнений у перевазі суто фізичного способу життя, ніби чудово розумів, наскільки краще бути птахом.

Невідомо, скільки часу минуло з того моменту, як Волтер увійшов до офісу, з того, як він почув звук коліс великої валізи по кахлю і грюкіт вхідних дверей, у двері офісу постукала, а потім і просунула голову Лаліта.

— Все гаразд?

— Так. Іди сюди, сядь до мене на коліна.

Вона здивовано підняла брови;

— Зараз?

— Так, зараз. А чого чекати? Моя ж дружина поїхала, чи не так?

— Так, я бачила її: вона виходила з валізою.

— І не повернеться. Тож чого б то й ні? Вдома більше нікого немає.

І вона сіла. Вона зовсім не була нерішучою людиною, ця Лаліта. Але крісло директора не дуже підходило для того, щоб на ньому сиділи двоє: їй довелося обійняти Волтера за шию, аби втриматися, і навіть тоді крісло небезпечно розгойдувалося.

— Ти цього хотів?

— Узагалі, ні. Не хочу сидіти в цьому офісі.

— Згода.

Йому стільки всього треба було обдумати, що він розумів: коли почне думати просто зараз, то думатиме кілька тижнів поспіль. Єдина можливість не думати — це мчати вперед. Піднявшись до маленької кімнати Лаліти з похилою стелею, де колись мешкала покоївка і куди він жодного разу не заходив з того моменту, як туди вселилася Лаліта, і де підлога являла собою смугу перешкод, що складалася з кучугур чистих речей і купок брудних, Волтер притиснув дівчину до стіни, біля мансардного вікна, і сліпо віддався пристрасті до єдиної людини, якій він був потрібен весь, без застережень. Так почалася ще одна надзвичайна ситуація, не на годину і не на день, ситуація відчаю. Він підняв її на рівень своїх стегон і, спотикаючись, блукав кімнатою, притиснувшись губами до її рота, а потім вони вигиналися під одягом, серед куп іншого одягу, а потім настала перерва, коли на них зійшло розуміння, наскільки універсальними є сходи для сексу; наскільки безособовими чи до-особовими. Він різко відірвався від неї, рвонув до незастеленого одномісного ліжка і зачепився за купку книжок та документів з питань перенаселення.

— Один із нас має о шостій поїхати в аеропорт, зустрічати Едуардо, — зазначив Волтер. — Просто хочу нагадати про це.

— А котра зараз година?

Він повернув її дуже запилений будильник циферблатом до себе.

— Друга сімнадцять. — Найдивніший час, який він бачив за все своє життя.

— Прошу вибачити, що в кімнаті такий безлад, — сказала Лаліта.

— А мені подобається. Ти мені подобаєшся. Їсти хочеш? Я трохи зголоднів.

— Ні, Волтере. Я не голодна. — Вона посміхнулася. — Але можу тобі чогось принести.

— Я тут подумав — може, соєвого молока? Соєвого напою.

— Зараз принесу.

Вона пішла вниз, і було дивно думати про те, що звуки кроків, які він чув, які наближались до кімнати хвилину по тому, належали людині, котра могла зайняти місце Петті в його житті. Вона стала біля нього на коліна і дивилась — пильно, жадібно, — як він п’є соєве молоко. Потім її спритні пальці з блідими нігтями розстебнули йому сорочку. Ну нехай, подумав він. Нехай. Уперед. Але коли він знімав із себе одяг, що залишався, у його уяві почали малюватися сцени невірності дружини — сцени, які вона сама так яскраво описала в рукописі, і разом із ними в ньому раптом виникло слабке, але доволі сильне бажання пробачити їй; і він зрозумів, що має це бажання придушити. Ненависть до дружини й колишнього друга все ще залишалася занадто свіжою і розмитою: вона ще не набула сили, бо жалісний вигляд і плач Петті все ще жили в його пам’яті. На щастя, Лаліта вже роздяглась до білих трусиків у червоний горох. Вона височіла над ним: безтурботна, рада надати йому можливість оглянути її. Тіло її, в своїй юності, було абсурдно-казковим: без жодного недоліку, не підвладне гравітації — на нього було майже боляче дивитися. Так, колись він знав навіть більш юне жіноче тіло, але спогадів про нього не залишилося: він тоді був занадто молодим, щоб помічати молодість Петті. Волтер підвів руку й притиснув зап’ясток до гарячого, прихованого за тканиною пагорба між ногами Лаліти. Вона стиха скрикнула, коліна в неї підігнулись, і вона впала на нього, зануривши його у солодку агонію.

Боротьба зі спогадами почалася вже по-справжньому, зокрема — боротьба за те, щоб звільнити думки від речення Петті: «Нічого поганого там не було». Тепер, озираючись назад, він розумів: прохання до Лаліти не поспішати базувалось на дуже доброму розумінні самого себе. Але тепер, коли він буквально вишпурляв Петті з дому, про «непоспішання» мова йти не могла. Він потребував швидкого досягнення мети лише заради того, щоб не припинити функціонувати, щоб його не знищили ненависть і жаль до себе; і в одному таке досягнення мети було справді дуже й дуже солодким, бо Лаліта насправді божеволіла від нього, майже буквально розливала бажання — принаймні, воно з неї швидко крапало. Вона дивилася йому в очі з любов’ю і радістю, оголошувала прекрасною, ідеальною, чудовою саме ту половину людства, на яку Петті у своєму рукописі звела наклеп і наплювала. Що тут може не подобатися? Він — чоловік у самому розквіті сил, вона — бажана, юна й ненаситна... і саме це насправді і не подобалося. Його емоції не могли тримати жар енергії та нагальності їхнього звірячого потягу, нескінченності їхнього спарювання. Їй потрібно було сідлати його, їй потрібно було відчути на собі вагу його тіла, їй потрібно було закинути ноги йому на плечі, їй потрібно було стати у позу собаки і відчути його ззаду, їй потрібно було звіситись із ліжка, їй потрібно було притиснутися обличчям до стіни, їй потрібно було огорнути його ногами, відкинути голову назад, і щоб її дуже круглі груди літали в усіх напрямках. Усе це, схоже, мало неймовірно велике значення для Лаліти: вона була бездонним колодязем нестерпного галасу, і Волтер її цілком підтримував. Перебуваючи у гарній серцево-судинній формі, у захваті від її екстравагантності, налаштований на одну хвилю з її бажаннями і в цілому захоплений нею. Але все одно особистої близькості не відбувалось, і він ніяк не міг знайти шлях до оргазму. І це являло собою дуже дивну, зовсім не знайому проблему, про наближення якої він навіть не здогадувався, — можливо, причина ховалася у відсутності в нього досвіду з презервативами, чи в надзвичайній, неймовірній вологості певного місця Лаліти. Скільки разів за останні два роки він кінчав від думок про свою помічницю, кожного разу — за лічені хвилини? Разів сто. Тож нинішня проблема полягала лише в психології. Коли вони, нарешті, заспокоїлися, її будильник показував 3:52. До речі, очевидних ознак її оргазму теж не було, а спитати він побоювався. І тут, скориставшись його втомою, в його думки знову втрутився Контраст, що весь час ховався в засідці, бо на Петті, коли її вдавалося зацікавити процесом, можна було покластися — вона виконувала роботу за них обох, залишаючи обох певного мірою задоволеними, надаючи Волтерові можливість піти попрацювати чи почитати, а їй — робити всілякі маленькі Петтіні речі, які їй так подобалися. Труднощі в спілкуванні викликало тертя, а тертя вело до задоволення...

Лаліта поцілувала його в розпухлі губи.

— Про що ти думаєш?

— Не знаю, — зітхнув Волтер. — Багато про що.

— Ти шкодуєш, що ми це зробили?

— Ні-ні, я дуже щасливий.

— А по тобі й не скажеш.

— Ну, я щойно викинув з дому дружину, і це після двадцяти чотирьох років подружнього життя. І сталося це лише кілька годин тому.

— Мені шкода, Волтере. Ти завжди можеш повернутися до неї. А я можу звільнитися і дати вам і далі жити разом.

— Ні. Я можу пообіцяти тобі лише одне: я ніколи до неї не повернусь.

— Хочеш залишитися зі мною?

— Так. — Він наповнив руки її чорним волоссям, яке пахло шампунем з кокосом, і накрив ним своє обличчя. Він нарешті отримав те, чого бажав, але чомусь відчував певну самотність. Після всього цього палкого бажання, яке, здавалося, тривало вічність, він опинився у ліжку з конкретною, смертною дівчиною: вродливою, розумною, відданою, — але також і неохайною, не схваленою Джесікою й абсолютно не знайомою з каструлями й сковорідками. А ще вона була єдиним бастіоном між ним і міріадом думок, мати які він не хотів. Думки про Петті та його друга на Безіменному озері; розмови між ними — такі дотепні й теплі; доросла взаємність у сексі; взаємна радість з приводу відсутності Волтера. Він розплакався просто у волосся Лаліти, і вона заспокоювала його, витирала йому сльози, і вони знову кохалися — більш втомлено і болісно, аж доки він, нарешті, не кінчив — без жодних фанфар, просто їй у руку.

Потяглися важкі дні. Едуардо Соквела, який прилетів із Колумбії, зустріли в аеропорту і розмістили у «спальні Джоуї». На прес-конференцію завітали дванадцять журналістів; Волтер і Соквел із честю пережили цю подію, а після конференції дали окреме багатослівне інтерв’ю Дену Кейпервілу з газети «Нью-Йорк таймс». Волтер, пропрацювавши у відділах зв’язків із громадськістю все життя, навчився приховувати душевний безлад, говорити по суті й відхиляти спокусливу журналістську наживку. «Заґальноамериканський парк співуна», заявив Волтер, являє собою нову парадигму охорони диких тварин, створену на наукових засадах і фінансовану фізичними особами; беззаперечну потворність добування корисних копалин шляхом зняття верхівок гір більш ніж повністю компенсувала перспектива постійної «зеленої зайнятості» (екотуризм, відновлення лісових масивів, сертифіковане лісівництво) у Західній Вірджинії та Колумбії; Койл Матіс та інші колишні мешканці гірського регіону повністю і відкрито підтримали фонд і скоро отримають робочі місця завдяки дочірній компанії щедрого корпоративного партнера фонду, «Ел-бі-ай». Знаючи те, що розповів йому Джоуї, Волтер докладав неабияких зусиль, щоб не втратити самоконтроль під час вихваляння компанії «Ел-бі-ай». Закінчивши бесіду з Деном Кейпервілом, він разом із Лалітою та Соквелом пішов пообідати і випив під час обіду два кухлі пива, таким чином довівши загальне споживання цього напою за все своє життя до трьох кухлів.

Наступного дня, після того як Соквел поїхав до аеропорту, Лаліта замкнула двері до офісу Волтера й опустилась на коліна в нього між ногами, аби винагородити його за важку працю.

— Ні-ні-ні! — несподівано підвівся він і відкотив крісло убік.

Вона поповзла за ним, не піднімаючись із колін.

— Я просто хочу побачити тебе. Я так скучила за тобою!

— Лаліто, не треба. — З вулиці до нього долітали голоси: це їхні співробітники обговорювали справи на ґанку.

— Лише на секундочку, — наполягала вона, розстібаючи йому ширіньку. — Будь ласка, Волтере.

Він пригадав Клінтона та Левінські, а потім, побачивши, що рот асистентки вже наповнився його плоттю, а її очі дивляться на нього і посміхаються, пригадав ще і пророцтво свого запеклого друга. Схоже, це їй дуже подобалося, але втім...

— Ні, вибач, — рішуче заявив Волтер і якомога обережніше відштовхнув від себе Лаліту.

Вона насупила брови. Образилась.

— Ти маєш мені дозволити, — зазначила вона, — коли справді кохаєш.

— Я тебе справді кохаю, але зараз не слушний час.

— Я хочу, аби ти мені дозволив. Я хочу зробити все саме зараз.

— Мені шкода, але ні.

Він підвівся з крісла і застебнув ширіньку. Лаліта ще хвилину стояла навколішках, опустивши голову. Потім і вона встала, обтрусила спідницю і з нещасним виглядом відвернулась.

— Спочатку ми маємо обговорити одну проблему, — повідомив їй Волтер.

— Гаразд. Поговорімо про твою проблему.

— Проблема полягає в тому, що ми повинні звільнити Річарда.

Ім’я, яке він до цього часу відмовлявся промовляти, повисло в повітрі.

— Але чому ми повинні так вчинити? — здивувалася дівчина.

— Тому, що я ненавиджу його, тому, що в нього була інтрижка з моєю дружиною, і я ніколи більше не хочу чути його ім’я, і в усьому світі немає причин, які б змусили мене знову з ним працювати.

Почувши це, Лаліта ніби зменшилась у розмірах. Вона похнюпила голову, опустила плечі і перетворилась на маленьку сумну дівчинку.

— Це тому у неділю твоя дружина поїхала?

— Так.

— Ти ж досі закоханий у неї, так?

— Ні!

— Так, так. Саме тому ти не хочеш, аби я зараз була поряд.

— Ні, це неправда. Це повна нісенітниця.

— Ну, як би там не було, — заявила вона й різко розправила плечі, — звільнити Річарда ми не можемо. Це мій проект, і він мені потрібний. Я вже розповіла про нього інтернам, і він мені конче потрібний для того, аби заманити до нас таланти на серпень. Тож ти можеш ненавидіти його скільки хочеш і скільки хочеш засмучуватися через дружину, але я його не звільню, і крапка.

— Люба, — почав підлещуватися Волтер. — Лаліто! Я дуже тебе кохаю. Все у нас буде гаразд. Але спробуй подивитися на ситуацію з моєї точки зору.

— Ні! — вигукнула вона, різко обернувшись до нього з рішучим виразом обличчя. — Мені байдуже до твоєї точки зору! Мій обов’язок — працювати з населенням, і я працюватиму. Коли ти справді не байдужий до нашої роботи і до мене також, ти дозволиш мені робити все по-своєму.

— Я не байдужий. Зовсім не байдужий! Але ж...

— Тоді жодних «але». Я більше не вимовлятиму його імені. У травні, коли він приїде на зустріч із інтернами, можеш кудись поїхати з міста. А проблему з серпнем вирішимо, коли доживемо до нього.

— Але він не захоче це робити! В суботу він уже розмовляв зі мною щодо того, аби вийти з проекту.

— Дозволь мені з ним поговорити, — попросила Лаліта. — Мабуть, ти пам’ятаєш, Що я досить добре вмію умовляти людей робити те, чого їм робити зовсім не хочеться. Я доволі ефективний працівник і сподіваюсь, ти підеш мені назустріч і дозволиш виконати свою роботу.

Волтер миттю оббіг навколо столу, щоб обійняти Лаліту, але вона втекла до приймальні.

Позаяк йому подобався її войовничий дух і відданість і позаяк його вразив її несподіваний гнів, він не став на неї тиснути. Але минали часи, а потім і дні, а Лаліта усе Ще не доповідала йому про вихід Річарда з проекту «Вільне місце», і Волтер дійшов висновку, що колишній друг усе ще ходить в упряжці. Річард, який взагалі ні в що не вірив! Єдине пояснення, яке спадало на думку, — що йому подзвонила Петті, викликала в нього відчуття провини і Тим самим змусила не кидати проект. І думка про те, що ці двоє взагалі про щось розмовляли, хоча б і п’ять хвилин, і особливо — про те, що вони роздумували над тим, як би пощадити «бідолашного Волтера» (ух, ця її улюблена фраза, ця мерзенна фраза!) і врятувати його улюблену іграшку, наче якийсь утішний приз, — викликала в нього нудоту через відчуття власної слабкості, морального розкладу, схильності до компромісу і незначущості. І ця нудота також стала між ним і Лалітою. Заняття сексом, хоча й щоденні та тривалі, затьмарювали відчуття, що вона також зрадила його з Річардом, хоча й трохи, і тому секс не став більш особистісним, всупереч сподіванням Волтера. Куди б він не повернувся, всюди зустрічав Річарда.

Не менше його непокоїла, хоча й в іншому сенсі, проблема з «Ел-бі-ай». Під час спільного обіду Джоуї, із зворушливим самоприниженням та самокритичністю, пояснив йому принцип брудної оборудки, у яку виявився вплутаним, і роль головного негідника, на думку Волтера, належала саме «Ел-бі-ай». Кенні Бартлз, безперечно, був одним із нерозважливих клоунів, соціопатом з бушівської кліки, який дуже скоро закінчить тим, що опиниться або у в’язниці, або у Конгресі. Кліка Чейні — Рамсфельда, яким би смородом не тхнуло від їхніх мотивів вторгнення в Ірак, зрозуміло ж, все одно з радістю взяла б придатні для використання запчастини замість того парагвайського лайна, яке їм доставив Джоуї. А сам Джоуї, хоча міг би й подумати, перш ніж зв’язуватися з таким, як Бартлз, переконав Волтера, що не вийшов із гри відразу лише заради Конні; і відданість їй, добори сумління, загальна хоробрість (йому ж лише двадцять років!) зіграли на його користь. Таким чином, відповідальною стороною — тією, яка володіла інформацією про шахрайство й становищем, аби санкціонувати його, — була «Ел-бі-ай». Волтер ніколи не чув про віце-президента, з яким розмовляв Джоуї, — тим, який погрожував судовим позовом, — але він, безсумнівно, працював трохи далі по коридору від найліпшого друга Віна Гейвена, який погодився розмістити завод із виробництва бронежилетів у Західній Вірджинії. За вечерею Джоуї спитав батька, що йому тепер робити. Повідомити владі? Чи просто віддати весь прибуток благодійній організації для ветеранів-інвалідів і повернутися до навчання? Волтер пообіцяв йому подумати над цим питанням на вихідних, але вихідні виявились, м’яко кажучи, не дуже сприятливими для спокійних роздумів на морально-етичні теми. І лише в понеділок вранці, коли він опинився перед журналістами, коли почав зображувати «Ел-бі-ай» як видатну корпорацію — партнера в захисті навколишнього середовища, його раптом ударило розуміння власної причетності до шахрайства.

І тепер він намагався розділити власні інтереси — той факт, що коли син виконавчого директора фонду розповість ЗМІ свою брудну історію, Він Гейвен Може вирішити звільнити його, а «Ел-бі-ай» навіть відкликати договір щодо Західної Вірджинії, — і те, що буде найкращим для Джоуї. Яку б пихатість і жадібність Джоуї не виявляв, Волтеру здавалося надто жорстоким вимагати від двадцятилітнього хлопця, з проблемними батьками брати на себе повну моральну відповідальність і терпіти публічну ганьбу, а можливо, і судове переслідування. Але все одне Волтер розумів: порада, яку він збирався дати Джоуї, — «Віддай прибуток на благодійність і живи далі», — перш за все, принесе велику вигоду самому Волтеру, а також фонду. Він хотів спитати поради в Лаліти, але він обіцяв Джоуї не казати жодній живій душі, і тому зателефонував синові і сказав, що все Ще обмірковує проблему, і чи не прийдуть вони з Конні на вечерю з приводу його Дня народження наступного тижня.

— Обов’язково, — відповів Джоуї.

— Також маю повідомити тобі, — додав Волтер, — що ми з твоєю мамою розлучилися. Мені важко казати тобі це, але все сталося в неділю. Вона виїхала на певний час, і ми не знаємо, що робитимемо далі.

— Еге ж, — буркнув Джоуї.

«Еге ж»?! Волтер насупився.

— Ти зрозумів, що я щойно сказав?

— Еге ж. Вона мені вже все розповіла.

— Зрозуміло. Звичайно. Як інакше. А вона...

— Еге ж. Багато розповіла. Як завжди, інформації було забагато.

— Тож ти розумієш, що я...

— Еге ж.

— Іти все одно згоден прийти на вечерю з приводу мого дня народження?

— Еге ж. Ми неодмінно прийдемо.

— Що ж, дякую тобі, Джоуї. За це я тебе й люблю. Взагалі, багато за що.

— Еге ж.

Після цієї розмови Волтер залишив повідомлення на голосовій пошті Джесіки, як робив це двічі на день, кожного дня з тієї доленосної неділі, але жодного разу вона йому не передзвонила. «Джесіко, послухай мене, — казав він. — Не знаю, чи ти вже говорила з мамою, але що б вона тобі не розповіла, обов’язково передзвони мені і вислухай мою версію. Гаразд? Будь ласка, передзвони. У цій історії дві сторони, і гадаю, тобі варто вислухати варіанти обох». Було б добре додати, що між ним і його асистенткою нічого не відбувається, але правда полягала в тому, що його руки, обличчя і ніс так просякли запахом її вагіни, що він, хоча і не такий сильний, відчувався навіть після душу.

Він був скомпрометований і програвав по всіх фронтах. Другий серйозний удар припав на другу неділю його свободи, у вигляді великої статті Дена Кейпервіла на першій полосі «Таймс»: «Екологічний фонд, друг вугілля, нищить гори, аби зберегти їх». З точки зору фактів, стаття була не такою вже й неправдивою, але «Таймс», вочевидь, не обманювалася стосовно єретичного погляду Волтера на видобуток вугілля шляхом ЗВГ. Південноамериканська частина Парку співуна в статті навіть не згадувалась, і найяскравіші терміни Волтера (нова парадигма, зелена економіка, меліорація, заснована на науці) були поховані десь ближче до кінця статті, набагато нижче слів Джойслін Цорн, яка процитувала його слова «Ця земля (нецензурна лайка) належить мені!», а також — спогадів Койла Матіса: «Він назвав мене дурним просто в обличчя». Стаття, окрім того що виставляла Волтера як дуже неприємну особу, натякала на те, що «Фонд блакитного співуна» працював рука об руку з вугільною промисловістю, а компанія «Ел-бі-ай», яка отримала контракт від Міністерства оборони, дозволяла проводити широкомасштабні ЗВГ на території свого, начебто недоторканого заповідника, викликала ненависть усіх борців за збереження навколишнього середовища, виселила «сіль землі» — землеробів із домівок, — де споконвічно жили їхні предки, і була заснована і фінансувалася олігархом Біном Гейвеном, дуже не публічною людиною, який, за потурання адміністрації президента Буша, знищував інші райони Західної Вірджинії, розміщуючи там газові свердловини.

— Непогано, непогано, — відгукнувся Він Гейвен, коли Волтер подзвонив йому в неділю в його будинок у Г’юстоні. — Парк співуна залишиться у нас, ніхто не зможе його відібрати. Ви з дівчиною добре попрацювали. Щодо решти, то гадаю, тепер ви розумієте, чому я ніколи не виступаю перед журналістами. Після їхніх статей ситуація лише погіршується і ніколи не поліпшується.

— З Кейпервілом я розмовляв протягом двох годин, — обурювався Волтер. — Я справді вважав, що в головних питаннях він на моєму боці.

— Ну, всі ці питання викладені в його статті, — зазначив Він Гейвен, — хоча їх не дуже й помітно. Але не переймайтеся через це.

— Але я переймаюсь! Тобто так, у нас залишається парк, і для співуна це просто чудово. Але все це мало слугувати зразком! А тепер усі вважатимуть це зразком того, як не треба робити!

— Все минеться. Щойно ми видобудемо вугілля й почнемо меліорацію, люди побачать, що ви мали рацію. А цей Кейпервіл на той момент отримуватиме замовлення лише на некрологи.

— Але на це підуть роки!

— У вас є інші плани? Річ саме у цьому? Ви хвилюєтесь через своє резюме?

— Ні, Віне, просто мене розлютили ЗМІ. Птахи нікому не цікаві, всіх цікавлять лише інтереси людини.

— І саме так і буде, аж поки контроль над ЗМІ не перейде до лапок птахів, — пожартував Він. — Ми побачимося у Вітменсвіллі наступного місяця? Я сказав Джиму Елдеру, що виступатиму на відкритті заводу з виробництва бронежилетів, за умови, що мені не доведеться позувати для фото. Я міг би підкинути вас туди на своєму літаку.

— Дякую, але ми летимо комерційним рейсом, — відмовився Волтер. — Збережіть трохи пального, не робіть гак.

— Не забувайте: я заробляю на життя тим, що торгую пальним.

— Так, ха-ха, дуже дотепно.

Було приємно отримати батьківське схвалення Віна, але було б іще приємніше, коли б Він не виглядав так неприродно у ролі батька. Найгіршим у статті «Таймс» — коли не враховувати сором від того, що він виглядав мерзотником у газеті, яку читали й поважали всі його знайомі, — було те, що Волтер підозрював: усе написане там про фонд — правда. Він завжди панічно боявся публічного знищення в ЗМІ, а тепер, коли це знищення відбувалося, йому слід було більш прискіпливо розібратися з причинами такого страху.

— Я чула твоє інтерв’ю, — сказала йому Лаліта. — Воно просто блискуче. Єдина причина, з якої вони не можуть визнати нашу правоту, полягає в тому, що тоді їм доведеться відкликати всі свої статті проти ЗВГ.

— Взагалі, саме це їм зараз доводиться робити стосовно теми Буша й Іраку.

— Що ж, ти виконав свій обов’язок. А тепер ми з тобою маємо отримати невеличку нагороду. Ти повідомив пану Гейвену, що ми запускаємо проект «Вільне місце»?

— Я був страшенно, радий тому, що мене не звільнили, — зізнався Волтер. — І подумав, що зараз не дуже вдалий момент повідомляти йому, що я маю намір витратити весь незалежний фонд на те, що принесе мені ще гірші відгуки в пресі.

— О, любий, — зітхнула Лаліта, обійнявши його й притулившись головою до його грудей. — Ніхто не розуміє, які гарні вчинки ти робиш. Лише я це розумію. Лише я...

— Може, ти й маєш рацію, — погодився Волтер.

Він хотів би, аби вона просто певний час потримала його в обіймах, але в її тілі була інша думка щодо цього, і його власне тіло погоджувалось із нею. Тепер вони проводили ночі на її занадто вузькому ліжку, оскільки його кімнати все ще зберігали занадто багато слідів Петті, і його дружина не давала йому жодних інструкцій щодо того, що з ними робити, а він сам прибрати їх не міг. Його не дивувало, що Петті досі не зв’язалася з ним, і все одно у нього складалося враження, що то вона навмисно, на зло. Для людини, яка, за її власним визнанням, не робила нічого, окрім помилок, вона кидала страхітливу тінь, коли робила щось (байдуже, що саме) там, у великому світі. Волтер відчував себе боягузом, ховаючись від неї у кімнаті Лаліти, але що ще йому залишалось? Його облягли з усіх боків.

На свій день народження, поки Лаліта показувала Конні приміщення контори, він повів Джоуї на кухню і зізнався, що й досі не знає, який напрямок дій порекомендувати.

— Чесно кажучи, не думаю, що тобі варто здатися владі, — заявив Волтер. — Але я не довіряю власним мотивам у цьому питанні. Останнім часом я, схоже, втратив усі моральні орієнтири. Ситуація з твоєю матір’ю, а також — із «Нью-Йорк таймс»... ти бачив статтю?

— Еге ж, — відповів Джоуї. Він стояв, запхавши руки в кишені, і все ще був одягнутий, як типовий студент-республіканець: синій блейзер і м’які туфлі з натуральної шкіри.. І наскільки Волтеру було відомо, Джоуї все ще залишався республіканцем.

— Я справив не дуже добре враження, чи не так?

— Так. Але, гадаю, більшість читачів помітили, що стаття не дуже об’єктивна.

І Волтер, не ставлячи більше запитань, із великою вдячністю прийняв заспокоєння від власного сина. Він відчував себе дуже незначною людиною.

— Отже, наступного тижня я маю брати участь у події, яку організує «Ел-бі-ай», — продовжив він. — Вони відкриватимуть завод з виробництва бронежилетів, на якому працюватимуть члени всіх родин, яких ми переселили. Тож не мені питати тебе про «Ел-бі-ай», адже я не менше ніж ти замішаний у цьому.

— А чому ти не можеш просто не поїхати туди?

— Я маю виголосити промову. Маю висловити вдячність від імені фонду.

— Але ти вже отримав Парк співуна. Чому просто не послати всіх?

— Тому, що в нас є інший великий проект, яким зараз займається Лаліта, — проект на тему перенаселення, і я маю підтримувати гарні стосунки з босом. Бо ми витрачатимемо саме його гроші.

— Схоже, тоді тобі й справді краще поїхати, — догодився Джоуї.

Але прозвучало це непереконливо, і Волтер розсердився через те, що справив на сина враження такої слабкої та незначної людини. І наче бажаючи виявитися ще більш слабким і незначним, він спитав Джоуї, чи він не знає, що сталося з Джесікою.

— Я розмовляв із нею, — зізнався Джоуї, не виймаючи руки з кишень і не відриваючи погляду від підлоги. — Гадаю, вона трохи розсердилася на тебе.

— Я залишив їй близько двадцяти повідомлень!

— То можеш припинити. Не думаю, що вона їх прослуховує. Взагалі, майже ніхто їх не слухає: люди просто дивляться, хто їх залишив.

— Ну, ти пояснив їй, що в цієї ситуації дві сторони?

Джоуї знизав плечима.

— Не знаю. А їх і справді дві?

— Авжеж! Твоя мати дуже погано повелася зі мною. Вона завдала мені неймовірно; сильного болю.

— Насправді, я не хочу більше нічого про це чути, — зізнався Джоуї. — Гадаю, свою версію вона все одно мені вже розповіла. А я не хочу підтримувати жодну зі сторін.

— Коли це вона розповіла тобі? Скільки часу минуло?

— Минулого тижня.

Отже, Джоуї відомо, що накоїв Волтер... що він дозволив зробити своєму найкращому другові, рок-зірці. Його постать в очах сина остаточно перетворилася на ніщо.

— Вип’ю пива, — заявив він. — Адже у мене день народження.

— А нам з Конні можна?

— Так, саме тому ми запросили вас приїхати трохи раніше. Взагалі, Конні і в ресторані може пити все, що захоче. Адже вона повнолітня, так?

— Еге ж.

— І я тебе не критикую, я просто хочу знати: ти повідомив матір про своє одруження?

— Тату, я над цим працюю, — заявив Джоуї, стиснувши зуби. — Дозволь мені зробити це по-своєму, гаразд?

Волтеру Конні завжди подобалась (йому навіть, хоча він нікому про це не казав, подобалася мати Конні, через те, як вона з ним фліртувала). З такої нагоди вона взула туфлі на небезпечно високих підборах і сильно нафарбувала очі: вона все ще була достатньо молодою, аби бажати виглядати старшою. У ресторані «Ля шом’єр» його серце переповнилось почуттями, коли він побачив, як ніжно і турботливо ставиться до дружини Джоуї, як він нахиляється, аби разом із нею прочитати меню й домовитися щодо вибору страв, і як Конні, оскільки Джоуї був неповнолітнім, відмовилася від пропозиції Волтера замовити їй коктейль і замість цього взяла дієтичну колу. Вони розуміли одне одного без слів, так само як колись розуміли одне одного і Волтер із Петті, у часи їхньої молодості, так само як подружжя зазвичай об’єднується проти всього світу; на очі в нього набігли сльози, коли він побачив їхні обручки. Лаліта почувалася незручно і намагалася дистанціюватися від молодих людей і триматися поряд із чоловіком, удвічі старшим за неї: вона замовила собі мартіні і заповнювала вакуум спілкування балачками про «Вільне місце» і світову кризу перенаселення. Джоуї та Конні слухали її з витонченою чемністю пари, яка почувається у безпеці в своєму світі на двох. І хоча Лаліта намагалася не робити жодних натяків на їхні з Волтером стосунки, той не мав жодних сумнівів, що Джоуї розумів: вона набагато більше, аніж просто асистентка. Допиваючи третє пиво за вечір, Волтер почав відчувати глибокий сором за те, що він накоїв, і не менш глибоку вдячність до Джоуї за те, що той так спокійно все сприйняв. Роками його більше за все дратувала в Джоуї саме його шкаралупа холодності й витриманості; але зараз — як він зараз радів їй! Його син переміг у цій війні, і Волтер дуже радів з цього приводу.

— Отже, Річард усе ще на вас працює? — спитав його Джоуї.

— Взагалі, так, — відповіла Лаліта. — Так, він нам дуже допомагає. До речі, він щойно повідомив мені, що «Вайт страйпс», мабуть, допоможуть нам провести свято в серпні.

Джоуї обдумував це, насупивши брови і намагаючись не дивитися на Волтера.

— Давай теж поїдемо на свято, — запропонувала Конні. — Ви не проти? — спитала вона Волтера.

— Звичайно ж, ні, — запевнив її той, змусивши себе посміхнутися. — Буде дуже весело.

— Мені так подобаються «Байт страйпс»! — радісно вигукнула вона, як зазвичай не додаючи жодного підтексту до своїх слів.

— А мені дуже подобаєшся ти, — несподівано зізнався Волтер. — Я справді радий, що ти стала частиною нашої родини. Я справді щасливий, що ти прийшла сьогодні.

— Я теж рада, що прийшла!

Джоуї, схоже, не був проти такої сентиментальної розмови, але думками він явно перебував десь в іншому місці. Він думав про Річарда, про матір, про катастрофу для родини, яка відбувалася у нього на очах. А Волтеру нічого було сказати, аби полегшити для нього ситуацію, що склалася.

— Я не можу, — заявив Волтер Лаліті, коли вони удвох повернулися в особняк. — Я просто не можу дозволити цьому козлові брати участь у наших справах.

— Ми це вже обговорювали, — нагадала йому дівчина, швидко йдучи коридором до кухні. — І прийняли рішення.

— А я гадаю, що треба все обговорити ще раз, — не здавався він.

— Ні, не треба. Ти бачив, як засвітилася Конні, коли я згадала «Байт страйпс»? Хто ще має такий талант? Ми прийняли рішення, правильне рішення, і мені не хочеться слухати, як ти ревнуєш свою дружину до чоловіка, з яким вона переспала. Я втомилася, я забагато випила, і я хочу просто піти спати.

— Він був моїм найкращим другом, — пробурмотів Волтер.

— Мені байдуже. Чесно. Я знаю, ти гадаєш, що я просто занадто молода, але насправді я старша за твоїх дітей. Мені вже майже двадцять вісім років. Я знала, що закохуватися в тебе — то помилка. Я знала, що ти не готовий до цього, але я закохалася, але ти все одно не можеш думати ні про кого, крім неї.

— Я постійно думаю про тебе. Я дуже сильно залежу від тебе.

— Ти займаєшся зі мною сексом, тому що я цього хочу, а ти це можеш. Але весь світ все ще крутиться навколо дружини. Що в ній такого особливого — напевно, мені цього ніколи не Зрозуміти. Вона все своє життя тільки те і робить, що засмучує інших. А мені просто потрібна невеличка перерва, щоб можна було поспати. Тож, може, поспиш сьогодні у своєму ліжку і подумаєш про те, що ти хочеш зробити?

— Що такого я сказав? — почав благати він. — Мені здавалося, день народження проходить дуже добре.

— Я просто втомилася. Вечір був важкий. Побачимося вранці.

Вони розсталися, навіть не поцілувавши одне одного. На домашньому телефоні він знайшов повідомлення від Джесіки, не випадково залишене саме тоді, коли він був у ресторані: вона вітала його з днем народження. «Вибач, що не передзвонила тобі, — додала вона. — Я просто Дуже зайнята останнім часом і не знаю напевно, що казати. Але сьогодні я про тебе згадувала і сподіваюся, день пройшов вдало. Може, колись ми і зможемо поговорити, хоча я і не знаю, коли в мене видасться така нагода».

Кінець повідомлення.

Весь наступний тиждень він спав сам — і відчував полегшення. Він знаходився у кімнаті, все ще повній одягом, книжками і фотознімками Петті, і вчився гідно терпіти це. Удень у нього було багато роботи в офісі: він мав організувати установи з управління землею в Колумбії та Західній Вірджинії, нанести контрудар у ЗМІ, шукати нових спонсорів. Волтер навіть почав міркувати, що було б непогано зробити перерву у сексі з Лалітою, але щоденна близькість робила це неможливим: вони відчували постійне бажання. Але спав він у своєму ліжку, сам.

Увечері напередодні перельоту до Західної Вірджинії він збирав сумку, коли отримав, телефонний дзвінок від Джоуї: той повідомив, що вирішив не доносити на «Ел-бі-ай» і Кенні Бартлза.

— Вони відразливі, — заявив Джоуї. — Але мій друг Джонатан постійно повторює, що коли я надам справі розголосу, то лише постраждаю сам, Тож, гадаю, я просто роздам прибуток. Принаймні, платитиму набагато менше податків. Але спочатку хотів переконатися, що ти все ще підтримуєш цю ідею.

— Все гаразд, Джоуї, — запевнив його Волтер. — Я тебе підтримую. Я знаю, який ти амбітний, і розумію, як тобі важко віддавати стільки грошей, Це вже великий вчинок.

— Ну, не те щоб я розривав угоду, я просто не складатиму наступних. І тепер Конні може повернутися до навчання, тож усе добре. Я думаю взяти академвідпустку на рік, щоб попрацювати і дати їй можливість наздогнати мене.

— Це чудово. Просто чудово бачити, як ви так ніжно піклуєтесь одне про одного. Ти ще щось хотів сказати?

— Ну, лише те, що бачив маму.

Волтер усе ще стискав у руці дві краватки, зелену й червону, між якими ніяк не міг зробити вибір. І тут він зрозумів, що цей вибір не дуже й важливий.

— Справді? — спитав він і обрав зелену краватку. — Де? В Александрії?

— Ні, у Нью-Йорку.

— Отже, вона в Нью-Йорку.

— Ну, взагалі, у Джерсі-сіті, — уточнив Джоуї.

У Волтера напружилися м’язи грудей і так і не розслабилися.

— Ну, ми з Конні хотіли повідомити їй особисто. Про те, що ми одружилися. Насправді, все пройшло не так уже й погано. Вона навіть повелася з Конні добре. Ну, знаєш, трохи згорда, і не дуже щиро, особливо щодо сміху, але й не підло. Гадаю, голова в неї багато чим іншим зараз забита. Але головне, що, на нашу думку, все пройшло чудово. Принаймні, так вважає Конні. А я вважаю, все було стрьомно. Ну, я просто хотів, аби ти знав, що вона знає, і, не знаю, коли ти говоритимеш із нею, тобі більше не треба тримати це в таємниці.

Волтер подивився на ліву руку, яка побіліла і здавалася оголеною без обручки.

— Вона живе з Річардом, — спромігся вимовити він.

— Ну, так, гадаю, принаймні, зараз. Чи я не мав цього казати?

— Він був там? Коли ви завітали до неї?

— Взагалі, так. Був. І Конні дуже зраділа, бо фанатіє від його музики. Показав їй свої гітари, і все таке. Не пам’ятаю, чи казав тобі — вона хоче навчитися грати на гітарі. У неї дуже приємний голос, вона гарно співає.

Де саме, на думку Волтера, мала жити Петті, він сказати не міг. З подругою Кеті Шмідт, з колишньою партнеркою по команді, може, з Джесікою, можливо, навіть зі своїми батьками. Але оскільки вона так упевнено й з такою гідністю заявила, що між нею та Річардом усе скінчено, він і на секунду уявити не міг, що вона врешті-решт оселиться в Джерсі-сіті.

— Тату!

— Що?

— Ну, я знаю, що це дивно. Вся ситуація дивна. Але у тебе також є дівчина, правда? Тобто, це все, так? Зараз все змінилося, і ми просто повинні з цим змиритися. Як думаєш?

— Так, — погодився Волтер. — Ти маєш рацію. Ми повинні з цим змиритися.

Закінчивши розмову, він відчинив шухляду, взяв свою обручку із коробки для запонок, в якій залишив її, і змив в унітазі. Одним широким жестом він скинув з тумбочки всі фотографії Петті (фото Джоуї та Джесіки, коли вони були малюками, групові фото дівчачої баскетбольної команди в жахливій уніформі стилю сімдесятих, її улюблені та найбільш вдалі фото, на яких зображений він), трощив рамки та топтав скло, аж поки йому не набридло, а тоді почав битися головою об стіну. Новина про те, що вона повернулася до Річарда, мала б надати йому відчуття звільнення, щоб він міг насолодитися Лалітою з чистим сумлінням. Але це не було звільненням, це було схоже на смерть. Він розумів тепер (як Лаліта розуміла весь цей час), що останні три тижні були свого роду помстою, відшкодуванням за зраду Петті. Незважаючи на його визнання, що шлюб вичерпав себе, він анітрохи в це не вірив. Він завалився на ліжко і заридав, перебуваючи в такому стані, що будь-який попередній стан здавався нескінченно кращим. Світ рухався вперед, світ був сповнений переможцями, компанія «Ел-бі-ай» та Кенні Бартлз так і продовжують наживатися, Конні повернулася до навчання, Джоуї робить те, що треба, Петті живе з рок-зіркою, Лаліта бореться за праве діло, Річард повертається до своєї музики, Річард отримує схвальні відгуки в газетах за те, що він більш зневажливий, ніж Волтер, Річард зачаровує Конні, Річард залучається до групи «Байт страйпс»... у той час як Волтер залишається позаду, як умираючий, забутий вид, що перебуває під загрозою зникнення, бо не вміє адаптуватися...

Приблизно о другій годині ночі він ввалився у ванну кімнату і знайшов стару, на півтора року прострочену пляшечку «тразодону»[168], яка належала Петті. Він узяв три пігулки, хоча й не знав, чи вони ще діють... але, вочевидь, таки діяли: він прокинувся о сьомій годині від того, що Лаліта рішуче його штовхала. Він усе ще був у вчорашньому одязі, всюди горіло світло, в кімнаті панував безлад, боліло горло, мабуть, через сильне хропіння, а ще боліла голова — через цілу низку причин.

— Ми вже повинні бути в таксі, — сказала Лаліта, потягнувши його за руку. — Я думала, ти готовий.

— Я не можу їхати, — зазначив він.

— Давай, ми вже запізнюємося.

Він випростався і спробував не заплющувати очі.

— Мені справді треба прийняти душ.

— На це немає часу.

У таксі він знову заснув і прокинувся все ще в ньому. Машина зупинилася на дорозі, заблокованій через аварію. Лаліта розмовляла по телефону з представником авіалінії.

— Тепер доведеться летіти через Цинциннаті, — повідомила вона Волтеру. — Ми пропустили свій літак.

— А чому б нам просто не плюнути на все? — запропонував він. — Мені набридло бути гарним хлопцем.

— Ми пропустимо обід і відразу підемо на фабрику.

— А якби я був поганим хлопцем — я б тобі все одно подобайся?

Вона насупила брови, але в її погляді читалася тривога.

— Волтере, ти приймав пігулки?

— Я серйозно. Я б тобі все одно подобався?

Вона ще більше насупила брови і не відповіла. Він спав в аеропорту «Нешнл», у літаку до Цинциннаті, у Цинциннаті, у літаку до Чарльстона та по дорозі до Вітменсвілля — в орендованій машині, яку Лаліта вела на великій швидкості, під похмурим квітневим небом та повз пустий краєвид, в якому Америка останнім часом стала великим фахівцем. У машині він і прокинувся, почуваючись уже краще, але відчуваючи голод. Величезні церкви з оббитими вінілом стінами, «Волмарт», фаст-фуд «Венді», широкі смуги з лівим поворотом, білі фортеці на колесах. Тут нічого не сподобається дикому птаху, коли він не шпак чи ворона. Завод із виробництва бронежилетів («Арді Ентерпрайсіс», група компаній «Ел-бі-ай») був збудований із великих блоків шлакобетону і мав щойно заасфальтовану стоянку, але по краях бур’яни вже роздробили асфальт. Стоянка поступово заповнювалася великими пасажирськими автівками; з’явився тут і чорний «навігатор», з якого вийшли Він Гейвен і кілька уповноважених осіб — тієї ж миті, коли Лаліта, різко натиснувши на гальма, зупинила орендовану машину.

— Вибачте, ми пропустили обід, — сказала вона Віну.

— Гадаю, вечеря буде кращою, — відповів той. — Дуже на це сподіваюся після того, що у нас було на обід.

Усередині заводу відчувався сильний, приємний запах фарби, пластмаси та нової техніки. Волтер помітив відсутність вікон: єдиним джерелом світла слугувала електрика. Складні стільці і трибуна були встановлені на тлі купи сировини довгастої форми, запакованої в целофан.

Поблизу безцільно тинялися із сотню мешканців Західної Вірджинії, серед них і Койл Матіс, одягнений у розтягнутий светр і навіть ще ширші джинси, які виглядали такими новими, наче він купив їх у «Волмарт» по дорозі сюди. Дві місцеві телевізійні команди перевіряли на трибуні роботу камер, а над ними висів банер, на якому було написано: «Робочі місця + національна безпека = гарантії зайнятості».

Він Гейвен («Ви можете перевіряти мене по всіх базах даних усю ніч, але вам не знайти жодної прямої цитати, хоча я вже сорок сім років у бізнесі») сів просто позаду камер, а Волтер взяв у Лаліти примірник промови, яку він написав, а вона перевірила, і приєднався до інших посадових осіб: до Джима Елдера, старшого віце-президента «Ел-бі-ай», та Роя Деннета, генерального директора однойменної дочірньої компанії, які сиділи за трибуною: У першому ряду, схрестивши руки на грудях, сидів Койл Матіс. Волтер не бачив його з тієї нещасливої зустрічі в дворі Матіса (який зараз перетворився на пустир, засипаний щебінкою). Він пильно дивився на Волтера, і цей погляд знову нагадав тому батька. Погляд людини, яка намагається попередити, зі всією жорстокістю презирства, будь-яку можливість свого збентеження або жалості Волтера щодо нього. Волтеру було його шкода. В той час, коли Джим Елдер почав хвалити в мікрофон «наших відважних солдатів в Іраку й Афганістані», Волтер лагідно посміхнувся Матісу, аби показати, що йому шкода Койла, шкода їх обох. Але вираз обличчя Матіса не змінився, і витріщатися він не припинив.

— Я думаю, у нас є кілька повідомлень з боку «Фонду блакитного співуна», — сказав Джим Елдер, — завдяки якому з’явилися ці чудові, стабільні робочі місця у Вітменсвіллі та всій місцевій економіці. Запрошую на цю трибуну Волтера Берґланда, виконавчого директора фонду. Будь ласка, підтримайте його аплодисментами. Волтере!

Його жаль до Матіса став більш загальним: жалем до світу, до всього життя. Коли він вийшов на трибуну, то пошукав очима Віна Гейвена та Лаліту, які сиділи разом, і усміхнувся їм посмішкою, сповненою жалю та вибачення. Потім схилився над мікрофоном.

— Дякую, — сказав він. — Ласкаво просимо. Ласкаво просимо, особливо пана Койла Матіса та інших чоловіків і жінок з Лощини Форстера, які будуть прийняті на роботу на цей завод, що споживає дивовижно багато енергії. Ви подолали довгий шлях із Лощини Форстера, чи не так?

Коли не враховувати низького рівня шуму від машин, не було чутно жодного звуку, окрім відлуння його підсиленого мікрофоном голосу. Він кинув короткий погляд на Матіса, на обличчі якого застигло презирство.

— Отже, ласкаво просимо, — повторив Волтер. — Ласкаво просимо до середнього класу! Ось що я хочу сказати. Хоча, перед тим як продовжити, я хочу сказати містеру Матісу, який сидить тут у першому ряду: я знаю, що не подобаюсь вам. І ви мені також не подобаєтесь. Але, знаєте, ще коли ви відмовлялися мати справу з нами, я поважав це. Мені це не сподобалося, але я поважав вашу позицію. Поважав вашу незалежність. Бачте, тому що я сам приїхав із такого ж місця, як Лощина Форстера, перш ніж приєднався до середнього класу. А зараз ви належите до середнього класу, і я хочу привітати вас усіх, тому що це чудова річ, наш американський середній клас. Це основа економіки у всьому світі!

Він бачив, як Лаліта шепоче щось Віну.

— А тепер, коли у вас є робочі місця на заводі з виробництва бронежилетів, — продовжував він, — у вас буде можливість брати участь у розвитку економіки. Ви теж зможете допомогти забрати останні клаптики природного середовища у жителів Азії, Африки та Південної Америки! Ви теж зможете купити сімдесятидвохдюймовий плазмовий телевізор, що споживає неймовірну кількість енергії, навіть коли він не ввімкнений! Але це все нестрашно, бо саме тому ми викинули вас із ваших осель, щоб спустошити ваші успадковані від предків пагорби і прогодувати генератори, опалювані вугіллям, які є основною причиною глобального потепління та інших першокласних речей, як-от кислотні дощі. Це досконалий світ, чи не так? Це чудова система, тому що, поки у вас є сімдесятидвохдюймовий плазмовий телевізор та електрика, яка живить його, вам не доведеться думати про будь-які жахливі наслідки. Ви можете дивитися телевізійний канал «Сьовайвер: Індонезія», аж доки вона не щезне!

Койл Матіс був першим, хто висловив несхвалення. До нього швидко приєдналися інші. Краєм ока Волтер побачив, як за спиною в нього підводяться Елдер і Деннет.

— Я швидко, — продовжив він, — тому що хочу бути змістовним. Ще кілька зауважень про цей досконалий світ. Хочу звернути увагу на нові великі транспортні засоби, що споживають три літри палива на кожні дванадцять кілометрів. Тепер, коли ви приєдналися до мене і стали членом середнього класу, ви матимете можливість купити і їздити на них стільки, скільки вам заманеться. Причина того, що цій країні потрібно стільки бронежилетів, полягає в тому, ЩО окремі люди з певних частин світу не хочуть, аби ми крали їхнє паливо для забезпечення роботи цих транспортних засобів. Тому чим частіше ви користуєтесь своїм транспортним засобом, тим гарантованішими ставатимуть ваші робочі місця на цьому заводі. Хіба це не чудово?

Слухачі повскакували з місць і почали кричати на нього, щоб він заткнув пельку.

— Годі вже, — сказав Джим Елдер, намагаючись відтягнути його подалі від мікрофону.

— Ще пару дрібничок! — закричав Волтер, вириваючи мікрофон із утримувача і відстрибуючи разом із ним подалі. — Я хочу привітати всіх вас із тим, що ви працюватимете на одну з найбільш корумпованих і жорстоких корпорацій у світі! Ви чуєте мене? «Ел-бі-ай» начхати на ваших синів і дочок, які стікають кров’ю в Іраку, до тих пір, поки вони отримуватимуть свої тисячовідсоткові прибутки! Я в цьому впевнений! У мене є факти, щоб довести це! Це частина ідеального світу середнього класу, до якого ви приєднуєтеся! Тепер, коли ви працюєте на «Ел-бі-ай», нарешті ви зможете заробити достатньо грошей, щоб утримати своїх дітей від вступу в армію і від смерті в розбитих вантажівках та через паскудні бронежилета заводу «Ел-бі-ай»!

Мікрофон зламався, і Волтер відійшов назад, подалі від натовпу, який уже збирався.

— А тим часом,— кричав він, — ми збільшуємо населення на тринадцять мільйонів людей кожного місяця! Тринадцять мільйонів людей, для того щоб убивати один одного, конкуруючи за обмежені ресурси! І щоб на своєму шляху змітати з землі всі інші живі істоти! Цей клятий світ ідеальний до тих пір, поки ви не почнете думати про інші біологічні види землі! Ми рак на планеті! Рак на планеті!

І тут Койл Матіс ударив його в щелепу. Він похитнувся, перед очима в нього затанцювали сполохи, а окуляри спали, і після цього він вирішив, що сказано вже достатньо. Його оточили Матіс і десятки інших чоловіків, і вони почали завдавати йому дійсно серйозного болю. Він упав на підлогу, намагаючись втекти крізь ліс ніг, які лупцювали його кросівками «Мейд ін Чайна». Він згорнувся в клубок, тимчасово втративши слух, і зір, і щонайменше один зуб, з рота текла кров, а удари все сипалися. Потім удари вщухли, і він відчув чиїсь руки, в тому числі й руки Лаліти. Коли слух повернувся, він почув її крики: «Відійдіть від нього! Відійдіть від нього!» Він закашлявся і виплюнув кров на підлогу. Її волосся упало в кров, коли вона нахилилась, вдивляючись в його очі.

— З тобою все гаразд?

Він насилу вичавив із себе посмішку.

— Починаю одужувати.

— О шефе, бідненький мій шефе.

— Так, починаю одужувати. Це вже точно.

Це був сезон міграції, перельотів, пісень та сексу. На екваторі, в тропіках, де розмаїття тварин нічим не гірше, ніж ще де-небудь на Землі, кілька сотень видів птахів втратили спокій і залишили за собою тисячі інших видів, багато з яких були їхніми таксономічними співродичами, готовими залишитися на місці, жити юрбою і розмножуватися в тропічній млості серед сотень південноамериканських видів танагрових, саме чотири види відлетіли до Сполучених Штатів, незважаючи на небезпеку довгої подорожі, заради раю, що чекав на них: багато їжі та місць для гніздування в лісах помірного клімату влітку. Блакитні співуни пролетіли вздовж узбережжя Мексики та Техасу й увірвалися до лісів Аппалачських гір і плато Озарк. Колібрі із червоною горловиною підхарчовувались квітками з міста Веракрус та летіли вісім сотень миль через Мексиканську затоку, скидаючи за подорож половину своєї ваги, і зупинились у місті Галвестон, щоб перевести подих. Крячки летіли з однієї субарктичної території до іншої; стрижі і зовсім не зупинялися, навіть кимарили в польоті; співучі дрозди чекали на південний вітер, а потім летіли без зупинки дванадцять годин, перетинаючи за одну ніч цілі штати. Багатоповерхівки, і вітряні турбіни, і телефонні вежі, і рух на автомагістралях скошують мільйони птахів-мігрантів, але все одно мільйонам інших вдається подолати цей шлях, і багато хто з них повертаються на те ж саме дерево, на якому вони гніздилися рік тому, на той самий гірський хребет чи болото, де їх годували матусі, а повернувшись туди (коли це самці), починали співати. Кожного року, повернувшись, вони бачать, що ще більше їхніх колишніх домівок зруйнували, зробивши з них парковки чи автомагістралі; чи вирубили там дерева і пустили їх на дошки; чи збудували там філіали компаній; чи повністю зняли верхній шар ґрунту задля видобутку нафти або вугілля; чи роздробили заради побудови торговельних центрів; чи заорали для видобутку етанолу; чи внесли різноманітні зміни для влаштування Снігових трас, або велосипедних доріжок, або кортів для гольфа. Мігранти, виснажені подорожжю в п’ять тисяч миль, не могли конкурувати із тими, хто прибув раніше, за клаптики території, що ще залишилися; вони марно шукали пару; припинили гніздитися і жили, не розмножуючись; бродячі коти вбивали їх заради втіхи. Але США залишаються багатою та порівняно молодою країною. Тому активне пташине життя тут можна знайти, якщо добре пошукати.

І Волтер та Лаліта вирішили це зробити: в кінці квітня вони навантажили фургон туристичним обладнанням і вирушили в Дорогу. У них залишався ще один вільний місяць до того, як почнеться серйозна робота з проектом «Вільне місце», а їхні обов’язки перед «Фондом блакитного співуна» вичерпалися. Щодо слідів вуглецю, які залишав їхній жадібний до палива фургон, то Волтер втішався тим, що за останні двадцять п’ять років діставався роботи на велосипеді чи пішки, а також тим, що не володів жодним майном, окрім маленького зачиненого будиночка на Безіменному озері. Він вважав, що заслужив здійснити одну-єдину витрату пального після багатьох років доброчесного життя, одне наповнене природою літо як плату за те, що в підлітковому віці він такого літа не мав.

Коли він ще перебував у лікарні округу Вітмен, лікуючи вивихнуту щелепу, розбите обличчя та синці на ребрах, Лаліта мужньо терпіла його емоційні сплески, списуючи їх на вплив «тразодону».

— Він буквально лунатиком ходив уві сні, — жалілася вона Віну Гейвену, — я не знаю, скільки «тразодону» він прийняв, але точно більше, ніж одну пігулку, і лише за кілька годин до виступу. Він насправді не розумів, про що балакав. Це я винна, що дозволила йому виступати з цією промовою. Ви повинні звільнити мене, а не його.

— А мені здалося, що він дуже добре розумів, про що каже, — заперечив, як не дивно, майже не сердитий Він. — Шкода, що він занадто багато думав над цим. Він так добре попрацював. Та все марно.

Він організував селекторне обговорення зі всіма членами ради, які миттєво ухвалили його пропозицію звільнити Волтера, і Він наказав своїм адвокатам викупити долю Берґландів у будинку в Джорджтауні. Лаліта повідомила майбутнім інтернам «Вільного місця», що фінансування урізали, що Річард Катц покинув проект (Волтер цього добився, ще коли лежав у лікарні) та що саме існування «Вільного місця» опинилося під загрозою. Деякі учасники відповіли електронним листом, що скасовують свою заяву; двоє заявили, що все одно сподіваються попрацювати волонтерами; інші зовсім не відгукнулися. Оскільки Волтер зіткнувся із проблемою виселення з маєтку та відмовлявся розмовляти з дружиною, Лаліта сама їй подзвонила. Петті приїхала на орендованому фургоні через кілька днів, коли Волтер ховався у найближчій кофейні «Старбакс», і спакувала речі, які вона зовсім не хотіла передавати на зберігання.

Вже увечері того надзвичайно неприємного дня, після того як Петті поїхала, а Волтер повернувся із заслання до закусочної, Лаліта перевірила свій «Блекберрі» і виявила вісімдесят нових повідомлень від молодих людей з усіх куточків країни, котрі цікавились, чи не пізно ще стати волонтером для «Вільного місця». Назви їх електронних адрес були пікантніші, ніж попередніх кандидатів, на кшталт liberalkid@dorogyjuniver.edu. Бо їхні адреси читалися як kreizichlen і zhertvaaborta, вони були pornembrion, і hlopchikgey. і jwlindhjr, зареєстровані на @gmail і @cruzio. Наступного ранку повідомлень стало Ще на сотню більше, у тому числі з пропозиціями від аматорських гуртів із чотирьох міст: Сіетла, Міссули, Буффало і Детройта, — про допомогу в організації заходів «Вільного місця» в їхніх районах.

Як пізніше з’ясувала Лаліта, сталося так, що місцевий телесюжет зі скандальною проповіддю Волтера і галасом, що зчинився після неї, поширився як вірус. Нещодавно стало можливим викладати відео в Інтернеті, і вітмен-вілльський кліп (РакНаПланеті.wmv) промайнув через радикальні околиці блогосфери, і сайти прибічників заколоту 11 вересня, і сайти войовничих захисників дерев, і сайт прихильників «Бійцівського клубу», і сайт поборників людяного поводження з тваринами, один із яких і відкопав посилання на «Вільне місце» на веб-сайті «Фонду блакитного співуна». І миттєво, незважаючи на втрату фінансування та музичного лідера, «Вільне місце» безкоштовно отримало цілу купу фанатів, а також — справжнього героя в особі Волтера.

Він уже давно не гигикав, але тепер гигикав увесь час, після чого охав від болю в ребрах. Одного дня він вийшов із дому пішки, а повернувся на уживаному білому фургоні «Форд» із балончиком зеленого фарборозпилювача і з боків та на задній частині кузова написав, без особливих старань, «Вільне місце». Він хотів продовжити і витратити свої власні гроші з майбутньої виручки від продажу будинку на фінансування групи протягом літа, роздруківку літератури, платню інтернам і грошовий приз гуртам, що змагалися, але Лаліта, передбачаючи можливі юридичні питання, що виникнуть у процесі розлучення, не дозволила йому цього зробити. А Джоуї, несподівано для всіх, дізнавшись про плани батька на літо, виписав для «Вільного місця» чек на сто Тисяч доларів.

— Це ж смішно, Джоуї, — сказав Волтер. — Я не можу їх взяти.

— Звичайно, можеш, — відповів Джоуї. — Решту буде відправлено ветеранам, але ми разом із Конні впевнені, що твоя справа теж цікава. Ти піклувався про мене, коли я був маленьким, чи не так?

— Так, тому що ти був моєю дитиною. Це роблять усі батьки: Ми не чекаємо віддачі. Ти, схоже, ніколи не розумів цю концепцію.

— Але хіба це не смішно, що я можу відплатити? Хіба це не досить хороший жарт? Це наче гроші з настільної гри. Вони для мене нічого не варті.

— У мене є власні заощадження, які я міг би витратити за бажанням.

— Ну, їх ти можеш приберегти до старості, — зазначив Джоуї. — Це не означає, що я збираюся віддавати все на добродійність, коли почну заробляти Гроші по-справжньому. Зараз особливі обставини.

Волтер так пишався Джоуї, був такий вдячний за те, що більше не сперечається із ним, і, з цієї причини, настільки схилявся до того, щоб дозволити йому бути дорослим, що не став заперечувати з приводу чека. Єдина серйозна помилка, якої він припустився, полягала в тому, що він повідомив про це Джесіці. Вона, нарешті, погодилася поговорити з ним, коли він потрапив до лікарні, але з її тону можна було зрозуміти, що вона ще не готова дружити з Лалітою. Її також зовсім не вразило те, що він говорив у Вітменсвіллі. «Навіть незважаючи на той факт, що „рак на планеті“ — фраза саме того типу, який ми всі визнали непродуктивним, — заявила вона, — я не думаю, що ти обрав правильного ворога. Ти розповсюджуєш по-справжньому неефективну ідею, коли протиставляєш довкілля неосвіченим людям, які намагаються поліпшити своє життя. Тобто я знаю, що ти не любиш таких людей. Але тобі треба спробувати не показувати цього, а не акцентувати на цьому увагу». Пізніше, в телефонній розмові, вона роздратовано послалася на республіканські принципи свого брата, а Волтер запевнив її, що Джоуї став іншою людиною, відколи одружився із Конні. Крім того, він повідомив їй, що Джоуї тепер — основний спонсор «Вільного місця».

— А де ж він дістав гроші? — негайно поцікавилася Джесіка.

— Там багато не вимагається, — Волтер відступив, усвідомлюючу свою помилку. — Ми крихітна група, тому, знаєш, усе відносно. Це лише символічно, що він взагалі нам щось дає, — це говорить про те, як він змінився.

— Гм.

— Тобто це ніщо у порівнянні з твоїм внеском. Твій був величезний. Провести ці вихідні з нами, допомогти нам у створенні концерту... Ти дуже багато зробила.

— А що тепер? — запитала вона. — Ти збираєшся відростити Волосся і почати носити бандану? Роз’їжджати на своєму фургоні? Робити все, що належить робити людині середнього віку? Чи варто нам на це чекати? Адже мені б хотілося бути тихим маленьким голоском, який говорить, що ти мені подобаєшся таким, яким був раніше.

— Я обіцяю не відрощувати волосся. Я обіцяю, що не буде ніякої бандани. Я тебе не бентежитиму.

— Я боюся, що вже надто пізно.

Можливо, це повинно було статися: її манера вести розмову ставала все більш і більш схожою на Петті. Її гнів засмутив би його сильніше, якби він не насолоджувався, кожну хвилину кожного дня, любов’ю жінки, яка кохала його цілком. Його теперішнє щастя нагадувало перші роки життя з Петті, їх спільну роботу з виховання дітей і ремонту будинку. Але тепер він більше приділяв уваги самому собі, сприймав власне щастя яскравіше і детальніше, а Лаліта не була неспокійною, загадковою й упертою незнайомкою, якою, певною мірою, завжди залишалася для нього Петті. З Лалітою було так: що бачиш, те і маєш. Їх час у ліжку, щойно він оправився від своїх поранень, став тим, за чим він завжди сумував, не знаючи, що він за цим сумує.

Коли перевізники меблів вивезли з особняка всі сліди сім’ї Берґландів, Волтер і Лаліта сіли у фургон і попрямували до Флориди, маючи намір проїхати на захід через південний пояс країни, поки не стало надто спекотно. Він збирався показати їй бугая, і вони знайшли першу пташку на болоті «Коркскрю свомп» у Флориді, біля тінистого басейну і дощатого тротуару, що скрипів під вагою пенсіонерів і туристів. Але цей бугай не мав жодної бугаїстості, адже він спокійно стояв посеред болота, а спалахи туристських фотоапаратів відбивалися від його недоречного маскування. Волтер наполіг на тому, щоб їхати по вкритих брудом канавах заповідника «Біг сайпрес» у пошуках справжнього, сором’язливого бугая, і пригостив Лаліту довгою лекцією про екологічну шкоду, заподіяну туристськими квадрациклами, дружками Койла Матіса і Мітча Берґланда. Але дивним чином, незважаючи на шкоду, чагарникові джунглі та глибоководні басейни виявилися повними птахів, так само як і алігаторів. Волтер, нарешті, помітив бугая в болоті, засміченому патронами від дробовика і знебарвленими банками з-під пива. Лаліта різко пригальмувала фургон, створивши хмару пилу, і належним чином милувалася птахом через свій бінокль, аж доки повз них не промайнула з ревом вантажівка, що везла три квадрацикли.

Вона ще ніколи не ночувала в наметах, але була готова до цього, і у Волтера захопило дух, коли вона одяглась у повітропроникний одяг для сафарі. Добре, що вона ніколи не отримувала сонячних опіків і була так само огидна для комарів, як він був для них привабливий. Він намагався навчити її основ кулінарії, але їй більше були до душі, завдання по встановленню намету і плануванню маршруту. Він вставав ще до світанку, робив еспресо в казанку, розрахованому на шість кухлів, і ніс соєве лате назад до неї в намет. Потім вони виходили прогулятися по росі, насолодитися світлом медового кольору. Вона не поділяла його пристрасті до природи, але мала талант помічати маленьких пташок серед густого листя, вивчала довідники та радісно скрикувала, коли помічала і виправляла його помилки. Пізніше, коли пташине життя втихомирювалося, вони кілька годин їхали далі на захід і шукали автомобільну стоянку при готелі з незахищеним безпровідним з’єднанням, щоб дати Лаліті можливість зв’язатися по електронній пошті зі своїми майбутніми інтернами, а Волтер міг би написати щось у блозі, який вона для нього створила. Потім ще один державний парк, ще одна вечеря на природі і ще один захоплюючий раунд вільної боротьби в наметі.

— Тобі ще не набридло це? — запитав він однієї ночі, коли вони зупинилися в особливо красивому і порожньому наметовому таборі, оточеному москітовими деревами, на південному заході Техасу. — Ми можемо зняти номер у мотелі на тиждень, поплавати в басейні, попрацювати.

— Ні, мені подобається дивитися, з яким задоволенням ти шукаєш тварин, — відповіла вона. — Я люблю, коли ти щасливий, після всього того часу, коли ти був нещасливий. Мені подобається їздити з тобою.

— Але, може, ти вже наситилася цим?

— Ще ні, хоча я не думаю, що дійсно розумію природу. Не так, як ти. Для мене це така жорстока штука. Ворон, який їсть маленьких горобців, мухоловки, єнот, що поїдає яйця, яструби, що вбивають усе... Люди говорять про миролюбність природи, але для мене все навпаки. Це постійне вбивство. Вона навіть гірша, ніж людина.

— Для мене, — зазначив Волтер, — різниця полягає в тому, що птахи вбивають, бо їм потрібно чимось живитися. Вони не роблять це із злості, вони не роблять це безпричинно. Це не нервове захворювання. Для мене це і робить природу миролюбною. Істоти живуть або не живуть, але вони не отруєні обуренням, неврозом та ідеологією. Це таке полегшення від мого власного нервового гніву.

Але, здається, ти вже не гніваєшся.

— Це тому, що я з тобою кожну хвилину дня, і мене ніхто не компрометує, і мені не доводиться мати справи з людьми. Я підозрюю, що гнів повернеться.

— Я за себе не хвилююся, якщо так і буде, — зізналася Лаліта. — Я поважаю твої причини для злості. Вони частина того, через що я тебе люблю. Але я просто стаю щасливою, коли бачу, що ти щасливий.

— А я весь час думаю, що ти досягла вершин довершеності, — вимовив він, обіймаючи її за плечі, — а потім ти говориш щось ще досконаліше.

Насправді він розумів усю іронічність ситуації, і його це неабияк непокоїло. Нарешті виявивши свою злість, спочатку по відношенню до Петті, а потім у Вітменсвіллі, і тим самим звільняючи себе від шлюбу і від фонду, Волтер позбавився двох головних причин гніву. Деякий час у своєму блозі він намагався зменшити і послабити свій «героїзм» борця проти раку на планеті і підкреслити те, що винуватцем є система, а не Мешканці Лощини Форстера. Але його фанати стали так швидко і масово лаяти його за це («та що ти за чоловік, не будь слабаком» і тому подібне), що він відчув, що повинен оприлюднити кожну злісну думку, яка відвідувала його, коли він їздив по Західній Вірджинії, кожну жахливу гадку, яку він пригнічував у собі заради професіоналізму. Він накопичував уїдливі аргументи й убивчу інформацію, ще відколи вчився в коледжі, і найменше, що він міг зараз зробити, — поділитися цим із молодими людьми, для яких це, дивовижним чином, мало значення. Утім, божевільна лють його читачів непокоїла Волтера і зовсім не відповідала його миролюбному настрою. Лаліта, в свою чергу, була цілком поглинена розглядом сотень нових кандидатів і дзвінками тим, хто здавався їй найбільш відповідальним і незапальним. Майже всі, кого вона вважала урівноваженими, були молоді жінки. Її відданість боротьбі з перенаселенням була так само практичною і гуманною, як у Волтера — абстрактною і людиноненависницькою. І те, як сильно він їй заздрив і хотів бути на неї схожим, служило проявом його глибокої любові до неї.

У день перед останнім пунктом призначення їх розважальної подорожі — округом Керн, Каліфорнія, який є домівкою для незліченної кількості співочих птахів, що давали потомство, — вони зупинилися у Брента, брата Волтера, в місті Мохаве, біля авіабази, де той служив. Брент, який ніколи не був одружений, чиїм особистим і політичним героєм був сенатор Джон Маккейн і чий емоційний розвиток, здавалося, завершився зі вступом на службу до повітряних військ, навряд чи міг бути ще більш незацікавленим у розлученні Волтера і Петті чи його захопленні Лалітою, яку він неодноразово назвав Лізою. Проте він узяв на себе витрати за обід і повідомив новини від їхнього брата Мітча.

— Я подумав, — сказав він, — якщо мамин будинок ще порожній, ти можеш дозволити Мітчу пожити там деякий час. У нього немає телефону або постійної адреси, я знаю, що він ще випиває і вже п’ять років ухиляється від сплати аліментів. Ти ж знаєш, у них із Стейсі народилася ще одна дитина перед їх розривом.

— Скільки це у нього вже? — запитав Волтер. — Шестеро?

— Ні, тільки п’ятеро. Двоє від Бренди, один від Келлі, двоє від Стейсі. Я не думаю, що є сенс посилати гроші, бо він їх просто пропиває. Але я подумав, що житло йому не завадить.

— Це дуже дбайливо з твого боку, Бренте.

— Я просто запропонував. Я знаю вашу з ним ситуацію. Просто, знаєш, якщо будинок все одно порожній.

П’ять — хороша кількість для виводка співочих птахів, оскільки птахи всюди переслідуються і знищуються людством, але не для людини. І через цю кількість Волтеру було важче відчувати жалість до Мітча. В глибині душі у нього сиділо погано приховане бажання, щоб усі в світі народжували трохи менше, щоб він міг народити трохи більше, ще один раз, із Лалітою. Бажання, звичайно, було ганебним: він лідер групи, що виступає проти збільшення кількості населення, він народив двох дітей у сумному з демографічної точки зору молодому віці, син його більше не розчаровує, а сам він уже майже в тому віці, коли стають дідусями. Але все одно він не міг припинити уявляти, як зробить Лаліту вагітною. Це лежало в основі усього їх інтимного життя, це був сенс, зашифрований у тому, наскільки прекрасним він вважав її тіло.

— Ні-ні-ні, любий, — заперечила вона, посміхаючись, коли він підняв цю тему: вони сиділи, віч-на-віч, у наметі, у таборі округу Керн. — Така вже я. Ти це знав. Я не така, як інші дівчата. Я така ж ненормальна, як і ти, тільки по-іншому. Я дала це зрозуміти, хіба не так?

— Цілком так. Я просто перевіряв.

— Ти можеш перевіряти, але відповідь буде завжди одна і та ж.

— Ти знаєш чому? Чому ти інша?

— Ні, але я знаю, хто я. Я — дівчина, яка не хоче дитини. Це моя місія у світі. Це моє завдання.

— Я люблю тебе такою.

— Тоді нехай це буде моєю недосконалістю.

Червень вони провели у Санта-Круз, де подруга Лаліти з часів коледж); Лідія Ган, навчалася на останньому курсі, на факультеті літератури. Вони переночували у неї на поверсі, потім у наметі на задньому дворі, потім поставили намет у сосновому лісі. Використовуючи гроші Джоуї, Лаліта купила авіаквитки для двадцяти інтернів, яких вона вибрала. Науковий керівник Лідії Ган, Кріс Коннері, бурхливий прибічник марксизму і дослідник культури Китаю, Дозволив інтернам розмістити свої спальні мішки на його лужку і використати його ванні кімнати; також він на три дні надав кістяку «Вільного місця» конференц-зал кампусу для інтенсивного навчання і планування. Явна увага Волтера до вісімнадцяти дівчат — з дредами або лисих, з безліччю пірсингу та/або татуюваннями, із такою великою фертильністю, що він ніби відчував її запах, — змусила його невпинно червоніти, коли він проповідував їм про біду, яка може настати у разі безконтрольного приросту населення. Він із полегшенням утік від них і пішов у похід із професором Коннері, по трьох місцях навколо Санта-Круз, через коричневі пагорби і вологі соснові поляни, слухав оптимістичні прогнози Коннері з приводу глобального економічного краху і революції робітників, подивився на невідомих птахів прибережної Каліфорнії та зустрів кількох молодих «фриганів»[169] і радикальних колективістів, які живуть на громадській землі в принциповому убозтві. «Мені треба було стати викладачем коледжу», — подумав він.

Лише в липні, коли вони покинули безпечний і затишний Санта-Круз і знов опинилися на дорозі, вони занурились у невдоволення, яке охопило країну того літа. Для Волтера залишалося загадкою, чому консерватори, які контролювали усі три гілки федерального уряду, і досі так сердилися — на шанобливих скептиків війни в Іраку, на гомосексуальні пари, які хочуть укласти шлюб, на м’яку політику Альберта Ґора і передбачливу Гіларі Клінтон, на види тварин, що знаходяться під загрозою зникнення, та їхніх захисників, на податки і ціни на газ, які були серед найнижчих у порівнянні з будь-якою іншою промисловою країною, на основні ЗМІ, чий корпоративний власник сам був консерватором, на мексиканців, які косили їхню траву і мили Їхній посуд. Його батько теж був розлюченим, але в набагато ліберальнішу еру. І гнів консерваторів викликав такий зустрічний гнів лівих партій, що йому ледь не обпалило брови під час заходів «Вільного місця» в Лос-Анджелесі та Сан-Франциско. Серед молодих людей, із якими він розмовляв, універсальним епітетом для всіх, від Джорджа Буша і Тіма Рассерта до Тоні Блера і Джона Керрі, було слово «дупоголовий». Те, що події одинадцятого вересня були організовані компанією «Голібартон» і королівською сім’єю Саудівської Аравії, було майже універсальним символом віри. Три різні аматорські групи виступили з піснями, в яких вони невміло фантазували про катування і вбивство президента і віце-президента («Я плюю тобі в очі, / Великий Діку, до самої ночі. / Так, малюк Джорджик, / У мене для тебе є гострий ножик»), Лаліта переконувала інтернів і особливо Волтера в тому, що треба бути поміркованішими у текстах, посилатися на факти про перенаселення, встановити якнайбільший намет. Але без спокуси брати участь у проекті відомої особистості, яку міг забезпечити Річард, заходи притягали лише вже переконаних — невдоволених, які виходять на вулицю в масці-панчосі, аби бунтувати проти СОТ. Кожного разу, коли Волтер виходив на сцену, його вітали з а вітменсвілльський крах і різкі нотатки у блозі, але після того, як він починав запевняти їх у тому, що треба поводитися розумно і дозволяти фактам говорити за себе, натовп заспокоювався або починав скандувати найгостріші його слова, які їм подобалися: «Рак на планеті!» чи «До біса папу!». У Сіетлі, де настрої були особливо неприємні, Волтер покинув сцену під несхвальні вигуки. Його краще прийняли на Середньому заході і Півдні, зокрема в студентських містах, але людей було теж набагато менше. На той час, як він і Лаліта дісталися до Афін, штат Джорджія, йому вже стало важко прокидатися вранці. Він був змучений дорогою і пригнічений думками, що жахливий гнів країни є не чим іншим, як відображенням його власної злості, і що він дозволив своїй особистій злості по відношенню до Річарда не дозволити розширити круг фанатів «Вільного місця», і що він витрачав гроші Джоуї, які було б краще віддати організації з регулювання народжуваності дітей «Пленд перентхуд». Коли б не Лаліта, яка і за кермом сиділа більше за нього, і весь час підтримувала його ентузіазм, він, напевно, відмовився б від поїздки і пішов спостерігати за птахами.

— Я знаю, що ти пригнічений, — сказала Даліта по дорозі з Афін. — Але ми, безсумнівно, привернули до себе загальну увагу. Безкоштовні тижневики у своїх анонсах дослівно друкують наші аргументи. Блогери та онлайн-огляди говорять про перенаселення. Із сімдесятих років не було жодної публічної розмови на цю тему. Але раптом, за один день, розмови з’явилися. Ідея вийшла на світову арену. Нові ідеї завжди починають поширюватися з периферії суспільства. Тільки через те, що цей процес не завжди приємний, тобі не варто засмучуватися.

— Я врятував двадцять п’ять тисяч гектарів у Західній Вірджинії, — сказав він. — Навіть більше, ніж у Колумбії. Це була хороша робота з реальними результатами. Чому я не продовжив це робити?

— Тому що ти знав: цього буде недостатньо! Єдине, що збереже нас, — це вдала спроба змінити думки людей.

Він дивився на свою дівчину: руки міцно тримаються за кермо, світлі очі зосереджені на дорозі, — і зрозумів, що шаленіє від бажання бути схожим на неї; і відчув вдячність за те, що вона не проти того, аби він залишався самим собою.

— Справа в тому, що люди мені не дуже подобаються, — зізнався він. — Я не вірю, що вони справді можуть змінитися.

— Насправді, ти дуже любиш людей. Я ніколи не бачила, щоб ти хоч комусь зробив підлість. Ти просто не можеш не посміхатися, коли розмовляєш з людьми.

— У Вітменсвіллі я не посміхався.

— Чесно кажучи, посміхався. Навіть там. Це і було дуже дивним.

У таку спеку вони все одно не могли побачити багато птахів. Щойно межі території були позначені, а виведення пташенят завершено, маленьким пташкам краще було не привертати до себе уваги. Волтер гуляв зранку в усіляких схованках та парках, де, як він вважав, усе ще тривало бурхливе життя, але перезрілі трави та навантажені листям дерева, оточені літньою вологою, стояли незворушно, наче будинки, зачинені до приходу господарів, наче подружжя, які ні на кого не звертають уваги, крім себе самих. Північна півкуля поглинала сонячну енергію, рослини потроху перетворювали її на їжу для тварин, і шарудіння та писк комах були єдиними звуковими «побічними продуктами». Це був час розплати з неотропічними мігрантами, і його аж ніяк не можна було втрачати. Волтер заздрив тому, що їм є чим зайнятися, і міркував собі: чи не тому в нього депресія, що це перше літо за сорок років, коли йому не треба працювати?

«Вільне місце», загальнонаціональне змагання серед музичних колективів, мало відбутися в останні вихідні серпня, і, на жаль, у Західній Вірджинії. Цей штат розташований не в центрі країни, до нього важко добиратися громадським транспортом, але поки Волтер додумався запропонувати змінити місце проведення змагань у своєму блозі, його збуджені фани вже загорілися їхати саме до Західної Вірджинії і заходилися критикувати її за високий рівень народжуваності, залежність від вугільної промисловості, високий відсоток прихильників християнських фундаменталістів та відповідальність за підробку результатів виборів у двохтисячному році на користь Джорджа Буша. Лаліта попросила Віна Гейвена дозволити провести захід на колишній козлиній фермі, що тепер належала фонду і яка давно вже їй подобалась, — і Гейвен, шокований її нерозважливістю та неспроможний (як і решта людей) протистояти її ласкавому натиску, дав згоду.

Виснажлива подорож через «Іржавий Пояс»[170] вивела загальний кілометраж проекту за межу в п’ятнадцять тисяч кілометрів, а загальні витрати бензину довела майже до тридцяти барелів. Так сталося, що їхній приїзд до Твін-Сітіз усередині серпня співпав із першим у те літо холодним вітром з присмаком осені. По всьому майже неторканому північному лісу Канади, північній частині штатів Мен і Міннесота співуни, і мухоловки, і качки, і горобці вже завершили свої батьківські справи, скинули старе пір’ячко та змінили його на менш помітне, і тепер у морозному вітрі та сонячному промінні під певним кутом відчували натяк на те, що настав час повертатися на південь. Частіше за все першими летять на зимівлю батьки, залишаючи малюків вчитися літати й шукати корм; а потім і вони знаходять дорогу до місць зимування — значно повільніше та з вищим рівнем смертності. З тих, хто полетів восени, навесні повертається менше половини.

«Сік Челсіс», гурт із Сент-Пола, яких Волтер чув одного разу на розігріві у «Травматикс» і подумав тоді, що вони і року не протримаються, ще й досі співали і навіть змогли зібрати на виступі в рамках «Вільного місця» стільки фанів, що за результатами голосування потрапили до фінального змагання гуртів у Західній Вірджинії. Окрім них, у натовпі Волтер побачив лише два знайомі обличчя: Сет і Меррі Полсен, своїх старих сусідів із вулиці Бар’єр-стрит; вони виглядали на тридцять років старшими за всіх присутніх, окрім самого Волтера. Сет дуже захопився Лалітою, все ніяк не міг припинити витріщатися на неї і, незважаючи на скарги Меррі на втому, наполіг на пізній вечері в ресторані «Тейст оф Таїланду» після змагання. Вечеря стала справжнім святом допитливості, бо Сет постійно випитував у Волтера секретну інформацію щодо скандального шлюбу Джоуї та Конні, щодо теперішнього місця проживання Петті, щодо точної історії його стосунків із Лалітою та щодо обставин прочухана, який Волтер влаштував для газети «Нью-Йорк таймс» («Боже мій, ну ти й задав їм перцю»); увесь той час Меррі нудьгувала, і це чітко можна було прочитати по виразу її обличчя.

Повернувшись до мотелю, пізно ввечері, Волтер та Лаліта мали щось схоже на сварку. Вони збиралися взяти кілька днів відгулів, поїздити по Міннесоті, навідатися на вулицю Бар’єр-стрит, на Безіменне озеро, до міста Гіббінг і подивитися, чи зможуть вони вистежити Мітча; але Лаліта зараз хотіла розвернутися на сто вісімдесят градусів і поїхати в Західну Вірджинію.

— Половина людей на фестивалі — це анархісти, як вони самі про себе говорять, — наполягала вона. — А просто так людину анархістом не назвуть. Ми повинні негайно поїхати туди та зайнятися питанням транспортного забезпечення.

— Ні, — відповів Волтер. — Ми поставили гурт із Сент-Пола на останнє місце в списку саме для того, щоб відпочити тут кілька днів. Невже тобі не цікаво побачити місця, де я виріс?

— Звичайно, мені дуже цікаво. Але це ми зробимо пізніше. Наступного місяця.

— Але ми вже тут. Нічого не трапиться, коли ми витратимо два дні, а після цього одразу ж поїдемо до Вайомінгу. Тоді нам не треба буде повертатися. Нащо долати зайві три тисячі кілометрів із гаком?

— Чому ти так поводишся? Чому ти не хочеш погодитися зробити спочатку те, що важливо зараз, а менш важливе вирішити згодом?

— Тому що такий був у нас план.

— Але то просто план, а не контракт.

— Що ж, гадаю, я також трохи занепокоєний через Мітча.

— Але ж ти ненавидиш Мітча!

— Це не означає, що я хотів би, аби мій брат жив на вулиці.

— Так, але ще один місяць нічого не вирішить. Ми можемо повернутися відразу після змагання.

Він захитав головою.

— Мені також потрібно перевірити будинок. Туди вже рік ніхто не заходив.

— Ні, Волтере. Це я і ти, це наша справа, це відбувається просто зараз.

— Ми можемо навіть залишити фургон тут, придбати квиток на літак, а на місці взяти напрокат автівку. Ми тоді витратимо лише один день. У нас залишиться ще цілий тиждень, щоб попрацювати над організацією транспорту. Будь ласка, заради мене.

Вона взяла його обличчя в долоні й подивилася на нього, наче собака породи бордер-колі.

— Ні. Будь ласка, заради мене — зроби те, чого хочу я.

— Тоді лети сама. Я приєднаюся за кілька днів.

— Чому ти так поводишся? Через Сета та Меррі? Це вони змусили тебе постійно думати про минуле?

— Так.

— Викинь це все з голови та їдьмо зі мною. Ми маємо триматися разом.

Наче холодна течія у теплому озері, в ньому підіймалася стара депресія, коріння якої брало початок у шведському минулому родини. Йому здалося, що він не заслуговує на таку дівчину, як Лаліта; взагалі не був створений для вільного життя та всіляких геройств; йому потрібно вести боротьбу проти нудного та занадто стриманого способу життя і підвищувати свій духовний рівень. І він зрозумів: через усі ці почуття у ньому зростало невдоволення життям із Лалітою. І тільки на краще, сумно міркував Волтер, що рано чи пізно вона дізнається, яким він є насправді. Зрозуміє, наскільки він схожий на брата, батька та діда. Тому він знову захитав головою.

— Я намагаюсь дотримуватися плану. Я візьму фургон на два дні. Якщо не хочеш їхати зі мною, купимо тобі квиток на літак.

Все могло піти інакше, якби вона тоді розплакалась. Але вона була упертою та сміливою і дуже на нього злилася, і тому вранці він одвіз їх в аеропорт, вибачаючись кожної хвилини, доки вона не змусила його замовкнути.

— Усе гаразд, — запевнила його Лаліта. — Все вже позаду. Я про це сьогодні навіть не думаю. Ми робимо те, що мусимо. Я подзвоню тобі, як приїду. Скоро побачимось.

Це був ранок неділі. Волтер подзвонив Керол Монаген, а потім поїхав знайомими вулицями до Ремзі-Гілла. Блейк зрубав іще декілька дерев та кущів у саду Керол, але більше на вулиці Бар’єр-стрит нічого не змінилося. Керол обійняла Волтера, сильно, не по-сімейному притиснувшись до нього грудьми, а потім, упродовж цілої години, поки близнята бігали по вітальні зі спеціальним захисним покриттям, Блейк нервово вставав, виходив із кімнати, потім повертався і знову виходив, двоє батьків змогли насолодитися своїм новим статусом.

— Я до смерті хотіла подзвонити тобі, коли про все дізналася, — зізналася Керол. — Мені довелося буквально сісти собі на руку, щоб вона не набрала твій номер. Не розумію, чому Джоуї не хотів тобі нічого повідомляти.

— Знаєш, у нього там якісь суперечки з матінкою. Та і зі мною також, — сказав Волтер.

— А як Петті? Я чула, ви більше не разом.

— Так і є.

— Але я не збираюсь мовчати про це, Волтере. Я завжди казатиму те, що думаю, навіть якщо це мене не доведе до добра. Я завжди вважала, що час вашого розриву колись таки настане. Мене завжди дратувало її ставлення до тебе. Таке відчуття, що все мало вертітися лише навколо неї. Ну, ось я і сказала.

— Але знаєш, Керол, усе це дуже складно. А ще, вона зараз свекруха Конні. Тому, сподіваюся, ви з нею знайдете спільну мову.

— Ха. Що стосується мене, то я небагато втрачу, коли ми взагалі не бачитимемося. Сподіваюся, вона зрозуміє, яке золоте серце в моєї дочки.

— Я теж так вважаю. Конні — чарівна дівчина, з великим потенціалом.

— Ти завжди був миліший за неї. У тебе самого золоте серце. Я ніколи не шкодувала про те, що ти мій сусід.

Волтер вирішив не акцентувати увагу на несправедливості останньої репліки, вирішив не нагадувати Керол про багаторічну щедрість, яку Петті виявляла до неї та Конні, але йому все одно було прикро за Петті. Він знав, як старанно вона намагалася демонструвати лише гарний бік своєї особистості, і засмутився від того, що останнім часом постійно стикається з людьми, які бачать у ній лише самі недоліки. Клубок стояв у нього в горлі, доводячи, що він, попри все, і досі кохає Петті. Опустившись на коліна, аби пограти з близнятами, він згадав, наскільки легше їй вдається ладнати з дітьми, як вона забувала про себе та приділяла увагу лише Джесіці та Джоуї, коли вони були у тому ж самому віці, як зараз близнюки, — вона ніби розчинялася в них. Мабуть, воно на краще, що Лаліта повернулася до Західної Вірджинії і залишила його самого страждати над минулим.

Після втечі від Керол та розуміння з Блейкового холодного «До побачення», що той так і не пробачив йому лібералізму, Волтер попрямував до міста Гранд-Репідз, де завітав до продуктового магазину, і під вечір доїхав до Безіменного озера. На сусідній ділянці, що належала Ландверам, висіла зловісна табличка «Продається», але його будинок пережив 2004 рік не гірше, ніж усі попередні. Запасний ключ і досі висів на зворотному боці необтесаної березової лавки, і Волтер раптом зрозумів, що йому не так уже й важко перебувати у тих кімнатах, де його зрадили дружина і найкращий друг, бо тут жило багато інших спогадів, і вони миттю захопили його. Він працював граблями та підмітав, аж доки не спустилася ніч, радіючи, що може, для різноманітності, зробити щось реальне, щось корисне, а перед тим як піти спати, подзвонив Лаліті.

— Тут можна з’їхати з глузду, — сказала вона. — Дуже добре, що я приїхала, а ти залишився там, бо ти б, мабуть, засмутився. Мене оточили з усіх боків. Нашим людям потрібна охорона, яка б захистила їх від фанів, які приїхали заздалегідь. Таке враження, ніби сюди приперлися геть усі придурки з Сіетла. Ми розбили невеликий табір біля джерел колодязя, і в нас є один біотуалет «Порта Потті», але його вже оточили близько трьохсот чоловік. Вони розповзлися по всій території, п’ють воду зі струмка, біля якого випорожняються, і постійно конфліктують з місцевими жителями. Вся дорога, що веде до нашого табору, розмальована графіті. А вранці я маю надіслати інтернів вибачатися перед жителями, чиє майно було зіпсоване, і пропонувати все перефарбувати. Я ходила по табору, закликала людей схаменутися, але всі зараз під кайфом і, до того ж, розтягнулися по території у п’ять гектарів. У них немає ватажків, вони зовсім некеровані. Потім стемніло і пішов дощ, і мені довелося повернутися до міста і знайти найближчий мотель.

— Я можу вилетіти просто завтра, — сказав Волтер.

— Не треба летіти, скористайся фургоном, щоб можна було розбити табір будь-де. А зараз ти просто розсердишся. Я ж можу із цим впоратися, і мені не обов’язково на когось сердитися. Все стане на своє місце ще до того, як ти дістанешся табору.

— Що ж, будь обережна за кермом, гаразд?

— Неодмінно, — прозвучало у відповідь, — я люблю тебе, Волтере.

— І я тебе.

Жінка, яку він любив, також любила його. Він знав це напевно, але це все, що він знав напевно за все своє життя. Інші ж важливі факти залишалися невідомими. Чи буде вона обережною за кермом? З якою швидкістю вона поїде вранці по слизькій від дощу магістралі, яка веде до колишньої козлячої ферми? Як швидко вона їхатиме по небезпечному гірському серпантину? Чи не вилетить на неї з-за повороту вантажівка з вугіллям і чи не трапиться саме те, що трапляється майже не кожного тижня у Західній Вірджинії? Або, можливо, водій позашляховика з високим кліренсом, людина, чиє майно спотворене написами типу «Вільне місце» або «Рак на землі», побачить молоду темношкіру дівчину за кермом компактного, взятого напрокат автомобіля корейського виробництва і зверне на її смугу; або переслідуватиме її на небезпечно невеликій відстані; чи обганятиме її впритул до її машини; чи навмисно змусить її з’їхати з дороги, на якій немає захисних смуг.

Що б там не трапилось, але близько 7:45 ранку, за вісім кілометрів на південь від ферми, її машина з’їхала з дуже крутого насипу і зіткнулася з деревом гікорі. Поліцейський звіт навіть не Дав утішної інформації про миттєву загибель. Але її травми були жахливими: зламаний таз, розірвана стегнова артерія; і, безумовно, вона померла до того, як у Міннесоті, о 7:30, Волтер повернув ключ на цвях під лавою і вирушив до селища округу Ейткін шукати свого брата.

Він знав, із довголітнього досвіду спілкування з батьком, що з алкоголіками краще розмовляти зранку. Все, що Брент зміг розповісти про останню колишню дівчину Мітча, Стейсі, це те, що вона працювала в одному з філіалів місцевого банку. І Волтер, поспішаючи з одного філіалу до іншого, знайшов її в третьому. Вона була приємною на вигляд, високою, сільського типу жінкою, виглядала років на тридцять п’ять, але розмовляла, неначе підліток. Хоча вона ніколи до цього моменту не бачила Волтера, здавалося, вона була готова покласти значну відповідальність за дітей, від яких відмовився Мітч, саме на Волтера.

— Можете пошукати його на фермі його друга, Бо, — сказала вона, сердито знизуючи плечима. — Останнє, що я чула, це що Бо давав йому притулок у кімнаті під дахом гаража, але відтоді минуло вже майже три місяці.

Округ Ейткін, штат Міннесота, з болотистими, майже повністю покритими кригою і безрудними землями, був найбіднішим округом штату, і саме тому тут знайшли притулок багато птахів. Але Волтер не став витрачати час на їхній пошук, а просто поїхав головною дорогою № 5 і відразу знайшов ферму Бо. Поруч із фермою знаходилося поле, усіяне перезрілими залишками від урожаю ріпака, а також менше за розмірами поле з набагато більшою кількістю бур’яну, ніж має бути. Сам Бо, стоячи на колінах на дорозі біля будинку, ремонтував опорну підставку дівчачого велосипеда, прикрашеного рожевими стрічками, а купка дітей бігала туди-сюди з відчинених вхідних дверей будинку. Щоки Бо були червоними від постійного вживання джину, але виглядав він молодим і мав статуру борця.

— Отже, ти і є брат із великого міста, — зазначив він, дивлячись на фургон Волтера.

— Так, це я, — прозвучало у відповідь. — Я чув, Мітч зупинявся у вас.

— Так, він іноді приїжджає, а потім їде геть. Гадаю, його зараз можна знайти біля озера Пітера, саме там, де наметове містечко. Тобі він для чогось конкретного потрібен?

— Ні, я просто проїжджав повз.

— Так, у нього настали важкі часи, відколи Стейсі його вишпурнула. Я намагаюся йому якось допомогти.

— Вона його покинула?

— Ну, знаєш, у кожного своя правда, вірно?

Озеро Пітера знаходилося на відстані однієї години їзди від ферми, на шляху до Гранд-Репідз. Діставшись наметового містечка, яке більше було схоже на звалище старих машин і на полуденному сонці виглядало особливо непривітним, Волтер побачив товстенького дідугана, який сидів навшпиньках біля брудного, пофарбованого в червоний колір намету І чистив рибу, кидаючи луску на газетний аркуш. Тільки тоді, коли Волтер уже проїхав повз незнайомця, він упізнав у ньому Мітча, через схожість із батьком. Волтер припаркував свій фургон біля тополі, аби сховати його від сонця, і запитав себе, що він тут робить. Він не був готовий запропонувати Мітчу будинок біля Безіменного озера, бо гадав, що вони з Лалітою могли б самі в ньому пожити кілька місяців, аби скласти свої плани на майбутнє. Але йому хотілося бути схожим на Лаліту, бути трішечки безстрашнішим і людянішим. І хоча він і відчував, що було б набагато краще залишити Мітча на самоті, він глибоко вдихнув і пішов назад, до червоного намету.

— Мітч, — сказав він.

Мітч чистив окуня розміром із долоню і навіть не дивився вгору.

— М-м-м.

— Це я — Волтер, твій брат.

І лише після цих слів Мітч підвів очі, розтягнувши губи у нахабній посмішці, яка згодом перетворилася на справжню усмішку. Він уже не був таким гарненьким, або, точніше кажучи, від вроди залишився лише маленький оазис на обличчі, оточений пустелею одутлої, обпеченої сонцем плоті.

— Оце так, — гмикнув він. — Малюк Волтер, що ти тут робиш?

— Просто зупинився тебе побачити.

Мітч витер руки об дуже брудні військові шорти і простягнув праву, аби привітатися з Волтером. Рука була в’ялою, але Волтер міцно потиснув її.

— Так, яка зустріч, це ж чудово, — продовжував Мітч. — Я щойно збирався випити пива, хочеш приєднатися? Чи ти й досі непитущий?

— Чому б той ні.

Волтер розумів: було б краще з його боку й більше в дусі Лаліти привезти Мітчу кілька упаковок по шість бляшанок пива. З іншого боку, дати Мітчу можливість пригостити брата — теж добре. Він навіть і не знав, який варіант кращий. Мітч перетнув брудну місцину, попрямував до величезного холодильника і повернувся вже з двома бляшанками пива марки «Пі-бі-ар».

— Так, я помітив, як проїхав той фургон, і подумав: що то за хіпі вирішили в нас зупинитися? Ти зараз хіпі?

— Ні, не зовсім.

Поки мухи й оси бенкетували над нутрощами риби, яку чистив Мітч, брати сіли на старі складані дерев’яні стільці з тканинним верхом, заплямованим пліснявою, які належали ще їхньому батькові. Волтер розгледів навкруги також багато іншого старого мотлоху. Мітч, як і батько, був великим балакуном, і поки він розповідав Волтеру про теперішні свої умови проживання і читав літанію про сильні переломи, й травми спини, і дорожньо-транспортні пригоди, і постійні та непримиренні сімейні сварки, які і довели його до такого існування, Волтер дивувався, до якого разюче іншого виду п’яниць належав Мітч у порівнянні з батьком. Схоже, алкоголь, а може, й час викреслив із його пам’яті всі спогади про стару ворожнечу між братами. Він не проявляв жодного почуття відповідальності, але ж, з іншого боку, ані бажання вигородити себе, ані обурення. День був сонячний, і Мітч просто робив те, що і завжди. Він пив постійно, але нікуди не поспішаючи: до вечора було ще дуже далеко.

— Де ж ти береш гроші? — запитав його Волтер. — Працюєш?

Мітч не дуже впевнено нахилився і відкрив маленьку скриньку, де знаходилась невелика купка банкнот і майже п’ятдесят доларів дрібними грошима.

— Мій банк, — відповів він. — У мене тут вистачить на те, щоб насолодитися теплою літньою погодою. Минулої зими я працював нічним сторожем в Ейткіні.

— А що ти робитимеш, коли гроші закінчаться?

— Знайду собі щось. Я прекрасно можу сам про себе потурбуватися.

— Ти переймаєшся життям своїх дітей?

— Так, інколи. Але у них є чудові матері, які напевно вже знають, як найкраще про них піклуватися. Я їм у цьому не помічник. Я, нарешті, зрозумів це. Я можу добре піклуватися лише сам про себе.

— Ти вільна людина.

— Так, я вільний.

Вони замовкли. Легкий вітерець своїм легесеньким подихом підняв Мільйони діамантів на поверхні озера Пітера. На другому березі кілька рибалок відпочивали в алюмінієвих човнах. Десь ближче було чути каркання ворона, а один із мешканців наметового містечка колов дрова. Волтер провів усе літо на відкритому повітрі в місцях, набагато віддаленіших і безлюдніших за це, але ніколи не відчував себе так далеко від звичних йому речей, ніж зараз. Від дітей, роботи, ідей, жінок, яких він любив. Він знав, що брат не зацікавлений у такому стилі життя (і взагалі нічим не цікавиться), але в нього навіть не виникло бажання поговорити про це. Докоряти цим братові. І в той момент, коли у нього задзвонив телефон, висвітивши незнайомий західновірджинський номер, Волтер саме думав, яким благословенним і щасливим було його життя.

Минулі помилки

(Завершення)

Щось на зразок послання до читача

Автор: Петті Берґланд

Розділ 4: Шість років

Автобіограф, дбаючи про свого читача та розуміючи втрати, які припали на його долю, та усвідомлюючи те, що певному голосу не завадило б замовкнути, оскільки життя стає все більш похмурим, дуже старалася написати ці сторінки від першої та другої особи. Але, на жаль, схоже, що вона, як письменник, приречена залишатися одним із тих качків, які говорять про себе в третій особі. Хоча вона вважає, що по-справжньому змінилася, і вже поводиться набагато краще, ніж у старі часи, і тому заслуговує на те, щоб її знову почали слухати, вона все ще не може змусити себе відпустити голос, який вона знайшла, коли їй уже, не було за що триматися, навіть якщо це означає, що її читач кине цей рукопис просто у свій старий сміттєвий кошик коледжу Макалістер.

Авторка починає з визнання того, що шість років — це довгий період мовчання. На самому початку, коли Петті тільки поїхала з Вашингтона, вона відчувала, що стулити пельку — це найкраще, що вона може зробити, як для себе, так і для Волтера. Вона знала: він розлютиться, дізнавшись, що вона пішла до Річарда. Знала: він вирішить, що їй байдуже до його почуттів, і що вона, напевно, брехала або обманювала сама себе, коли наполягала, ніби любить його, а не його друга. Але варто зазначити таке: перш ніж їхати до Джерсі-сіті, вона таки провела одну ніч на самоті в готелі «Маріотт» за містом, рахуючи сильне снодійне, яке вона принесла з собою, та вдивляючись у маленький пластиковий пакет, який гості готелю зазвичай кладуть у відерця для льоду. Дуже легко сказати: «Так, але ж вона насправді не покінчила з собою!», і вирішити, що вона просто занадто драматизувала ситуацію, і жаліла себе, і брехала собі, і робила багато інших згубних речей. Автобіограф, проте, стверджує, що Петті була в дуже дешевому місці в ту ніч, одному з найдешевших, і мала думати про своїх дітей. Її біль, хоча, можливо, і не більший за біль Волтера, був дійсно великим. І опинилася вона в такій ситуації саме через Річарда. Річард був єдиним, хто міг би зрозуміти це, єдиною людиною, яку вона могла побачити і не померти від сорому, єдиним, хто (вона не мала жодних сумнівів щодо цього) все ще хотів її. Вона нічого не могла зараз подіяти з тим, що сама зруйнувала життя Волтера, і тому подумала, що може хоча б спробувати врятувати власне.

Але, чесно кажучи, Петті дуже сердилася на Волтера. Як би боляче йому не було читати певні сторінки її автобіографії, вона і досі вважала, що він скоїв несправедливість, вигнавши її з дому. Вона думала, що він відреагував занадто гостро, і не зрозумів її, і брехав собі про те, що йому дуже хочеться позбутися її та піти до своєї дівчини. І гнів Петті посилювався ревнощами, бо дівчина справді любила Волтера, у той час як Річард не така людина, яка може по-справжньому когось полюбити (за винятком, і дуже зворушливим, Волтера). Хоча, безсумнівно, Волтер зовсім по-іншому бачив ситуацію, що склалася, Петті вірила, що діє правило, коли відправилась до Джерсі-сіті у пошуках утішання, помсти, підтримки для почуття власної гідності, які могла отримати завдяки ночі з егоїстичним музикантом.

Автобіограф не буде докладно розглядати особливості життя Петті у Джерсі-сіті, а визнає лише те, що виконання її давнього нестримного бажання принесло їй велике, хоча й недовге задоволення, і зазначить, що треба було виконати його, коли їй був 21 рік і Річард переїхав до Нью-Йорка, а в кінці літа повернувся до Міннесоти, — а потім подивитися, чи вона все ще буде потрібна Волтеру. Бо також слід зазначити таке: кожного разу, займаючись сексом у Джерсі-сіті, вона згадувала останній раз зі своїм чоловіком, на підлозі своєї кімнати в Джорджтауні. Хоча Волтер, безперечно, вважав Петті та Річарда чудовиськами байдужості до його почуттів, насправді вони ніколи не могли уникнути його присутності. Наприклад, обговорюючи питання, чи слід Річарду допомагати Волтерові у його ініціативі проти збільшення населення, вони вважали само собою зрозумілим, що Річард повинен це зробити. І не з почуття провини, а через любов і захоплення. А це, беручи до уваги той факт, чого Річардові коштувало прикидатися перед більш відомими музикантами, що проблема перенаселення йому не байдужа, мало б примусити Волтера замислитися. Правда полягала в тому, що жодні стосунки між Петті та Річардом не могли тривати довго, бо вони не могли не розчаровувати одне одного, адже жоден із них не був для іншого таким привабливим, як Волтер. Кожного разу, коли Петті лежала сама після сексу, вона потопала в смутку і самотності, оскільки Річард завжди був і буде Річардом, у той час як з Волтером завжди існувала можливість, хоча й слабка і проблематична в її реалізації, що їх історія зможе змінитися та поглибитися. Коли Петті почула від своїх дітей про божевільну промову, яку він зробив у Західній Вірджинії, вона взагалі зневірилася. Здавалося, ніби Волтер тільки й чекав, коли позбавиться її, аби стати вільною людиною. Їх стара теорія, що він кохає і потребує її більше, ніж вона кохає і потребує його, тепер перетворилася на свою точну протилежність. Тепер вона втратила найбільше кохання свого життя.

Потім надійшла страшна звістка про смерть Лаліти, й одразу багато почуттів охопило Петті: велика скорбота та співчуття до Волтера; відчуття великої провини, тому що багато разів вона хотіла смерті Лаліти; раптовий страх перед власною смертю; миттєвий спалах егоїстичного сподівання, що Волтер захоче повернути її, а потім — великий невимовний жаль за тим, що вона поїхала до Річарда і тим самим гарантувала, що Волтер ніколи не прийме її назад. Поки Лаліта була жива, існував шанс, що Волтер втомиться від неї; але щойно дівчина померла, для Петті не залишилося взагалі жодної надії. Вона Ненавиділа цю дівчину і не приховувала цього, тож тепер не мала права втішати Волтера і розуміла, що це могло б здатися жахливим — використати такий сумний привід, аби спробувати знову проникнути у його життя. Протягом багатьох днів вона намагалася скласти лист співчуття, гідний його горя, але прірва між чистотою його почуттів і заплямованістю власних здавалася їй нездоланною. Краще, що вона могла зробити, це передати співчуття через інших, через Джесіку, і сподіватися, що Волтер повірить, що вона дійсно мала прагнення втішити його, і що він зрозуміє: не відіславши співчуття, вона може ніколи не отримати можливості взагалі з ним заговорити. Звідси і з’явилися шість років мовчання з її боку.

Авторці дуже б хотілося повідомити читачеві, що Петті залишила Річарда відразу після смерті Лаліти, але насправді вона залишилася ще на три місяці. (Ніхто і ніколи не прийме її за оплот рішучості та гідності.) Вона знала, попри все, що пройде немало часу, а можливо, і ціла вічність перед тим, як чоловік, який їй справді подобатиметься, захоче з нею переспати. А Річард — тепер, коли вона втратила Волтера, — рішуче, хоча й непереконливо, робив усе можливе, аби стати хорошою людиною. Вона не відчувала великого кохання до Річарда, та все ж таки любила його за його зусилля (але знову ж таки, насправді вона кохала Волтера, бо саме він підказав Річарду ставати хорошою людиною). Він мужньо з’їдав усе, що вона готувала, змушував себе залишатися вдома та дивитися з нею фільми, витримував її часті сплески емоцій, але вона завжди пам’ятала, як недоречно її приїзд співпав із відродженням його пристрасті до музики: його потребою проводити ночі з друзями з гурту, або наодинці в своїй кімнаті, або ж у кімнатах інших численних дівчат, — та хоча вона буцімто і поважала ці потреби, вона неминуче мала власні, як, наприклад, потребу не відчувати на ньому запах інших дівчат. Аби відволіктись та заробити грошей, вечорами вона працювала барістою[171] і готувала саме ті кавові напої, одна лише думка про готування яких колись змушувала її сміятися. Вдома вона з усіх сил намагалася бути веселою та приємною, а не занудою; але згодом вона ніби потрапила в пекло, і авторка, яка, вірогідно, сказала про все це вже набагато більше, ніж її читач хотів би знати, звільняє його від дріб’язкових Сцен ревнощів, взаємних звинувачень та розчарування, які привели її до не дуже мирного прощання з Річардом. Тут на думку авторці приходять намагання її країни розв’язати проблему з В’єтнамом, які закінчилися тим, що наших в’єтнамських друзів скидали з даху посольства та зіштовхували з відлітаючих вертольотів, залишаючи їх позаду, прирікаючи до знищення або жорстокого інтернування. Але це насправді все, що вона скаже про Річарда, за винятком невеликої примітки в кінці рукопису.

Останні п’ять років Петті живе у Брукліні та працює помічником учителя у приватній школі, допомагає першокласникам вивчати мову та тренує футболістів і баскетболістів із середньої школи. І ось як вона потрапила на цю майже не оплачувану, але майже ідеальну роботу.

Покинувши Річарда, вона поїхала до своєї подруги Кеті у Вісконсін, і так сталося, що партнерка Кеті, Донна, народила двох близнючок за два роки до цього. Кеті, громадський захисник, та Донна, яка працювала у центрі допомоги жінкам, на двох отримували одну пристойну зарплатню, а також — одну норму сну на добу. Тож Петті запропонувала свої послуги няньки і відразу ж закохалася в свої обов’язки. Їх звали Наташа та Селена, і вони були чудовими, незвичайними дівчатками. Вони ніби народилися з вікторіанським розумінням дитячої поведінки: навіть перед тим, як розплакатися, коли вони не мали іншого вибору, вони ніби деякий час розсудливо думали, чи варто це робити. Авжеж, дівчата були зосереджені одна на одній, завжди дивилися одна на одну, радилися, навчалися одна в одної та порівнювали іграшки або їжу із зацікавленістю і дуже зрідка — із заздрістю або елементами змагання; разом вони здавалися дуже мудрими. Коли Петті говорила до однієї, інша також ввічливо та уважно слухала. За дворічними дівчатами потрібно було наглядати увесь час, та Петті буквально ніколи не втомлювалася це робити. Правда полягала утому, що (її завжди це тішило) вона настільки ж добре ладнала з малими дітьми, наскільки їй це не вдавалося з дорослими. Вона безупинно захоплювалася, ніби якимись дивами, тим, як дівчата навчалися рухатися, розмовляти, спілкуватися, як розвивалися їхні особистості — прогрес близнючок іноді був помітний кожного дня, — і тим, якими невинними та веселими вони залишались у чистоті своїх потреб, і тим, як вони цілковито довіряли їй. Авторка не впевнена, у чому конкретно полягало її захоплення, але розуміла: принаймні, в одному вона не помилилася щодо себе — у тому, що хоче стати матір’ю.

Вона б, напевно, набагато довше залишалася у Вісконсіні, коли б не захворів її батько. Читач, безумовно, чув про рак Рея, про те, як несподівано він почався і як швидко прогресував. Кеті, теж дуже мудра жінка, умовила Петті поїхати додому у Вестчестер, доки ще не пізно. Петті поїхала, охоплена страхом і хвилюванням, і побачила, що будинок, де вона провела своє дитинство, майже не змінився відтоді, як вона була тут востаннє. Коробки із застарілими агітаційними матеріалами стали ще численнішими, побільшало і плісняви у підвалі; вежі із книжок Рея, які рекомендувала «Таймс», стали ще вищими та похитувалися; теки так і не випробуваних рецептів із кулінарної колонки «Таймс», що належали Джойс, потовстішали; купи непрочитаних випусків газети ще більше пожовтіли; корзини з речами, які можна утилізувати, стали ще більш переповненими; результати намагань Джойс зайнятися садівництвом заросли бур’яном і перебували у безладі; рефлексивний лібералізм її бачення світу пропускав іще менше реальності; очевидність її невдоволення через присутність старшої дочки ще посилилась, а фальшива веселість Рея ще більше спантеличувала. Черговою серйозною проблемою, над якою зараз нечемно сміявся Рей, стала його власна неминуча смерть. Його тіло, на відміну від усього іншого, дуже змінилося. Він став виснаженим, блідим, а в його очах була порожнеча. Коли Петті приїхала, він ще ходив до свого офісу на кілька годин вранці, але де тривало тільки один тиждень. Бачачи його таким хворим, вона ненавиділа себе за байдужість до нього, свою дитячу відмову вибачити його.

Не те щоб Рей уже не був Реєм. Коли Петті обіймала його, він плескав її по плечу кілька секунд, а тоді відводив руки у боки так, щоб вони ніби висіли в повітрі, ніби він не міг ані обійняти її, ані відштовхнути. Щоб відволікти від себе увагу, він шукав інші речі, над якими можна було посміятися: кар’єру Ебіґейл як артистки перформансу, набожність невістки (про яку мова піде пізніше), участь дружини у «жарті» уряду штату Нью-Йорк та професійні проблеми Волтера, про які він прочитав у «Таймс».

— Здається, твій чоловік сплутався з дурисвітами, — сказав він одного дня. — Можливо, він і сам дурисвіт.

— Він не дурисвіт, — заперечила Петті. — Це точно.

— Так і Ніксон казав. Я пам’ятаю цю промову ніби вчора. Президент Сполучених Штатів запевняє народ, що він не є дурисвітом. Це слово «дурисвіт» — я не міг припинити сміятися. «Я не дурисвіт». Весело.

— Я не бачила цієї статті про Волтера, але Джоуї каже, що це суцільна брехня.

— А Джоуї, це твій республіканський синочок, чи не так?

— Він, вочевидь, більш консервативний, аніж ми.

— Ебіґейл розповіла, що їй практично довелося спалити простирадла після того, як він жив із подружкою у неї вдома. Напевно, там повсюди були плями. Та й на оббивці також.

— Рею, Рею! Я не хочу про це чути. Згадай, що я не така, як Ебіґейл.

— Ха. Коли я читав ту статтю, то не міг не пригадати вечір, коли Волтер так занепокоївся через свій Римський клуб. Він завжди був трохи ексцентричним. Так мені завжди здавалося. Зараз же я можу про це казати?

— Чому? Тому, що ми розлучилися?

— Так, і з цієї причини також. Але я мав на увазі — тому, що мені недовго залишилося. І я можу висловити свою думку.

— Ти завжди висловлюєш свої думки. Навіть занадто часто.

Це змусило Рея посміхнутися.

— Не завжди, Петті. Рідше, аніж тобі здається.

— Назви хоч щось, що тобі хотілося б сказати, але ти цього не зробив.

— Я ніколи не вмів виражати свої почуття. Я знаю, для тебе це було важко. Найважче, ніж іншим, напевно. Ти завжди все сприймала близько до серця, на відміну від інших. А потім той жахливий випадок у старших класах...

— Жахливим було те, як ви потім поводилися!

У цей момент Рей підняв руку, ніби запобігаючи її нерозважливим словам.

— Петті, — попросив він.

— Але ж це правда!

— Петті, просто... Ми всі робимо помилки. Я маю на увазі, я... е-е... Я насправді люблю тебе. Дуже сильно. Просто мені складно це показати.

— Що ж, не пощастило мені.

— Я намагаюся бути серйозним. Намагаюся тобі дещо сказати.

— Я знаю, тату, — сказала вона і гірко заплакала. І він знову поплескав її по плечу і нерішуче відвів руки, і вона нарешті зрозуміла, що поводитися інакше він просто не може.

Поки він помирав, його сиділка приходила й відходила, Джойс неодноразово, під якимсь складним приводом, вислизала до Олбані за «важливими» голосами, а Петті спала у своєму старому ліжку, читала книжки, які любила у дитинстві, та намагалася привести дім у порядок, не соромлячись і не просячи дозволу викидати журнали 1990-х років випуску і коробки з літературою із агітаційної кампанії Дукакіса. Це був сезон садових журналів, і вона та Джойс, яка мала таку собі спорадичну пристрасть до садівництва, скористалися цим як єдиною можливістю найти хоча б один спільний інтерес. Але Петті, наскільки це було можливо, намагалася проводити майже увесь час із батьком, тримаючи його за руку та дозволяючи собі любити його. Вона майже фізично відчувала, як усі її органи, що відповідають за емоції, ніби реорганізуються, виводячи її жалість до себе назовні, повністю відкриваючи її зору, наче огидний темно-червоний наріст всередині її тіла, який необхідно вирізати. Проводячи так багато часу разом із батьком, слухаючи, як він, хоча і все рідше з кожним днем, насміхається з усього, вона із занепокоєнням розуміла, як була схожа на нього і чому її власних дітей не розважала її здатність до веселощів, і чому для неї було б краще частіше бачитися з власними батьками у важкі роки власного батьківства, щоб краще розуміти ставлення до неї дітей. Її мрія почати нове, незалежне життя з чистого аркуша була тільки мрією. Вона була дочкою свого батька. Ані він, ані вона ніколи не хотіли дорослішати і тепер разом працювали над цим. Немає сенсу заперечувати, що Петті, яка завжди полюбляла змагання, насолоджувалася тим, що була менш збентежена хворобою батька, менш налякана, ніж її брати. Дівчинкою вона хотіла вірити у те, що він любить її більш за все; а тепер, тримаючи його руку в своїй руці, намагаючись допомогти йому переживати напади болю, який навіть морфін міг тільки трохи полегшити, але не прибрати, це сталося насправді — вони це зробили, — і це змінило її.

Під час поховальної процесії, яку провели в унітаріанській церкві у Гастінгсі, вона згадала похорон батька Волтера. Тут також було дуже багато людей — п’ятсот чоловік точно. Були присутні, мабуть, усі адвокати, судді, теперішні та колишні прокурори Ветчестера, і всі, хто вихваляв Рея, казали одне й те саме: що він не тільки був найбільш талановитим юристом, якого вони знали, але й найдобрішою, найпрацьовитішою, найчеснішою людиною, Така висока професійна репутація Рея приголомшила Петті і стала відкриттям для Джесіки, яка сиділа поруч із нею; Петті вже передбачала (і, як виявилось, не помилилась) справедливі докори Джесіки з приводу того, що вона позбавила дочку такого важливого спілкування з дідусем. Ебіґейл підійшла до кафедри і говорила від імені сім’ї, намагаючись бути дотепною, але виглядала недоречно й егоцентрично, але потім частково реабілітувалася за рахунок гірких ридань.

Тільки коли похорон закінчився і всі члени сім’ї пішли, Петті побачила групу бідняків, що сиділи на останніх рядах: їх було понад сотню, більшість складали представники чорного, чи мексиканського, чи іншого етнічного населення. Всі вони були дуже різні, хоча й однаково одягнені у вочевидь найкращі з тих, що вони мали, костюми та сукні, і сиділи вони терпляче та гідно, як люди, що ходили на похорони частіше за Петті. Це були колишні клієнти Рея, яким він надавав безплатні послуги, або ж їхні родичі. Під час похорону вони один за одним підходили до багатьох Емерсонів, включаючи Петті, і брали їх за руки, і дивилися їм у вічі, і стисло дякували за те, що Рей зробив для них. За те, що він врятував їм життя, за те, що запобіг несправедливості, за його доброту. Це хоч і не викликало у Петті великого захвату (вона занадто добре знала, чого коштують родині гарні вчинки за її межами), але все одно була приємно здивована і не могла не думати про Волтера. Тепер вона гірко шкодувала, що так погано ставилася до його хрестових походів за інші види тварин; зрозуміла, що робила так через ревнощі — ревнощі до його птахів, яких він так любив, та заздрощі до нього, бо він міг так їх любити. Вона хотіла піти до нього просто зараз, поки він ще живий, і просто сказати: «Я обожнюю тебе за твою доброту».

Одна річ, яку вона скоро почала особливо цінувати у Волтері, це його байдужість до грошей. Дівчинкою вона успішно розвинула у собі цю байдужість і за цей успіх була винагороджена, успішно вийшовши заміж за Волтера, щедрість якого вона не цінила, поки Рей не помер і вона знову не зіштовхнулася, ніби зі страшним сном, з матеріальними проблемами у родині батьків. Емерсони, як нерідко казав їй Волтер, вели «економіку нестачі». Оскільки він мав це на увазі метафорично (тобто емоційно), іноді вона розуміла, що він мав рацію, але оскільки вона не була схожа на своїх рідних і не брала участі у змаганнях за ресурси, вона лише через багато років зрозуміла, що завжди потаєне, але завжди недосяжне багатство батьків Рея — штучність нестачі — лежало в основі всіх проблем її родини. Вона ніколи не цінувала цього, аж доки не змусила Джойс, після похорону Рея, розповісти історію про маєток родини Емерсонів у Нью-Джерсі і доки Джойс не розказала їй про своє теперішнє скрутне становище.

Ситуація була така: як вдова Рея, Джойс тепер володіла заміським маєтком, який Рей успадкував після смерті Огасти шість років тому. Рей лише посміхався і не зважав на благання сестер Петті, Ебіґейл та Вероніки «розібратися з цим» (тобто продати будинок та віддати кожній її частину грошей), але зараз, коли він помер, Джойс опинилася під щоденним тиском із боку молодших дочок, а Джойс такий тиск витримувати не могла. Та все ж таки, на жаль, вона мала ті самі причини, що і Рей, аби не бути в змозі «розібратися» з маєтком, окрім такої прихильності до маєтку, яку мав Рей. Якщо вона виставить будинок на продаж, два брати Рея, можливо, претендуватимуть на немалу частину отриманих від продажу грошей. Тим більше, у старому кам’яному домі зараз жив брат Петті, Едгар, його дружина, Галина, і їхні майже четверо дітей (на четвертого вони якраз чекали); а сам дім був пошкоджений нескінченними спробами Едгара самостійно відремонтувати його: зважаючи на те, що Едгар не мав ані роботи, ані заощаджень, аби прогодувати немалу родину, його спроби обмежилися тим, що він лише порозламував старе. Також Едгар та Галина погрожували, що коли Джойс виселить їх із будинку, вони поїдуть на Західний берег ріки Йордан в Ізраїлі, забравши із собою єдиних онуків Джойс, і житимуть за рахунок благодійного фонду з юридичною адресою в Маямі, агресивний сіонізм якого змушував Джойс почуватися дуже незручно.

Авжеж, Джойс добровільно потрапила у цей кошмар. Як розумну дівчинку, її завжди приваблювали походження Рея, достаток та соціальний ідеалізм його родини. Вона не мала жодного уявлення про те, куди вв’язувалася, яку ціну заплатить за це, про десятки років огидної ексцентричності та дитячих змагань за гроші, про владність і неввічливість Огаста. Єврейська дівчина з Брукліна, вона згодом подорожувала на кошти Емерсонів до Єгипту, Тибету та Мачу-Пікчу, вечеряла з Дагом Хаммаршельдом[172] та Адамом Клейтоном Пауелом. Як і багато з тих, хто стає політиками, Джойс не була цілісною людиною, навіть менш цілісною, ніж Петті. Їй потрібно було почуватися надзвичайною, і вона відчувала себе такою, ставши однією з Емерсонів; а коли народилися діти, їй потрібно було відчувати, що вони також надзвичайні, і таким чином заповнити порожнечу всередині. Звідси і виник той рефрен, що Петті найчастіше чула у дитинстві: «Наша родина не така, як інші». Інші родини страхують майно, але татко не вірить у страхування. В інших родинах діти працюють після школи, а ви краще дослідіть свої надзвичайні таланти, щоб досягти своїх мрій. Іншим родинам доводиться непокоїтись через гроші для непередбачених випадків, але завдяки грошам вашого дідуся ми можемо не турбуватися про це. Інші люди повинні бути реалістами, будувати кар’єри та заощаджувати на майбутнє, а ви завжди матимете золоту жилу, навіть незважаючи на благодійну діяльність вашого дідуся.

Джойс роками говорила це своїм дітям, дозволила цим ідеям спотворити їм життя і зараз почувалася, як вона зізналася Петті тремтячим голосом, «знесиленою» і «трохи винною» через вимоги Ебіґейл та Вероніки продати маєток. Раніше вона проявляла своє почуття провини нерегулярними, але значними сумами грошей, які вона давала своїм дочкам, і в тому, що не осуджувала їхні вчинки — наприклад, коли Ебіґейл поквапилася до лікарні того вечора, коли Огаст помирав, і в останню хвилину витягнула з нього чек на десять тисяч доларів (Петті дізналася про це від Галини та Едгара, які вважали це абсолютно неправильним вчинком, але їй здавалося, що вони більше засмутилися через те, що самі не додумалися до такого), але зараз Петті трохи тішило таке несподіване почуття провини матері до власних дітей, та ще й визнане серед білого дня: адже раніше воно проявлялося лише в її ліберальному політичному житті.

— Я не знаю, що ми з батьком зробили не так, — зізналася вона. — Напевно, ми щось таки накоїли. Адже троє з наших чотирьох дітей не зовсім у змозі... не в змозі, ну... жити на свої кошти. Думаю, я — ох, не знаю. Але якщо Ебіґейл ще раз попросить мене продати дідусевий будинок... Але, думаю, напевно, у деякому сенсі я на, це заслуговую. Гадаю, у деякому сенсі я винна.

— Ти лише повинна зупинити її, — сказала Петті. — Ти маєш право не давати їй знущатися із себе.

— Чого я не розумію, так це того, як ти могла стати такою інакшою, такою незалежною, — зітхнула Джойс. — Здається, ти зовсім не маєш такого роду проблем. Тобто я розумію, що певні проблеми в тебе є. Але ти здаєшся... певним чином сильнішою.

Без перебільшень, це був один із десяти найприємніших моментів у житті Петті.

— Волтер чудово заробляв, — зазначила вона. — Він був мені чудовим чоловіком. Це допомагало.

— А твої діти? Вони...

— Вони такі ж, як Волтер. Уміють працювати. А Джоуї майже найбільш незалежний хлопець у Північній Америці. Може, це в нього від мене.

— Я б хотіла частіше бачити Джоуї, — зізналася Джойс. — Сподіваюся... тепер, коли все змінилося... коли ми... — Вона дивно, різко й цілком свідомо розсміялася. — Тепер, коли ми пробачили одна одну, я сподіваюся більше про нього дізнатися.

— Впевнена, він також цього хоче. Він цікавиться своїм єврейським походженням.

— О, не впевнена, що я та людина, з ким треба про це говорити. Краще йому поспілкуватися з Едгаром. — І вона знову дивно засміялася.

Насправді Едгар не став відчувати себе більше євреєм, принаймні в повному розумінні цього слова — йому були властиві лише найбільш пасивні прояви. На початку дев’яностих років він зробив те, що, можливо, зробив би будь-який власник ступеня доктора наук з лінгвістики,— став біржовим маклером. Коли він закінчив вивчати граматику східноазіатських мов і спробував себе на фондовому ринку, то швидко заробив достатньо грошей, щоб притягти й утримувати увагу привабливої молодої російської єврейки Галини. Щойно вони одружилися, дав про себе знати російський матеріалістичний бік Галини. Вона змусила Едгара заробити ще більше грошей і витратити їх на особняк у передмісті Шорт-Гіллс, штат Нью-Джерсі, на шуби, величезні прикраси та інші помітні речі. Коли Едгар керував власного фірмою, він став настільки успішним, що навіть ненадовго потрапив у поле зору свого владного дідуся, який зазвичай вважав за краще триматися на відстані. Дід — можливо, в момент передчасного старечого недоумства через недавню смерть дружини — з натхненням дозволив Едгару оновити свій портфель акцій, продавши американські акції, що спиралися на стійкий курс, й інвестувавши великі суми в компанії Південно-Східної Азії. Огаст востаннє змінив свій заповіт у розпал азіатських фондових «пірамід», коли йому здалося цілком справедливим залишити свої інвестиції молодшим синам, а нерухомість у Нью-Джерсі — Рею. Але оновленню Едгара не варто було довіряти. Як і слід було очікувати, азіатська піраміда впала, Огаст незабаром після цього помер, і два дядьки Петті не успадкували практично нічого, тоді як нерухомість у Нью-Джерсі, завдяки будівництву нових автомобільних доріг і швидкому розвитку північно-західної частини штату, піднялася в ціні удвічі. Для Рея існував один-єдиний спосіб уберегтися від моральних вимог братів: зберегти право власності на нерухомість і дозволити Едгару та Галині жити на отримувані з неї гроші, що для пари було великим щастям, оскільки вони збанкрутували, коли власні інвестиції Едгара прогоріли. Тоді ж розкрилася єврейська сутність Галини. Згідно з ортодоксальними традиціями, вона відкинула думки про запобігання вагітності й посилила своє з Едгаром плачевне фінансове становище, завівши купу дітлахів. Едгар відчував до іудаїзму не більше почуттів, ніж будь-хто в його родині, але він був творінням Галини, тим більше що з моменту свого банкрутства вони почали жити душа в душу, і підкорився, аби зберегти дружину. Як же Ебіґейл і Вероніка ненавиділи Галину!

Ось такою була ситуація, яку Петті вирішила покращити заради матері. Тільки вона могла це зробити — вона, єдина дитина Джойс, яка хотіла працювати і заробляти на життя. Цей факт наповнював її вражаюче приємним відчуттям: Джойс дуже пощастило мати таку доньку! Петті примудрилася насолоджуватися ним кілька днів, поки з відразою не усвідомила, що насправді її знову засмоктує сімейна рутина і вона знову змушена змагатися з братом і сестрами. І правда: вона вже побачила прояви суперництва, коли допомагала годувати Рея, але тоді ніхто не ставив під сумнів її право бути з ним, тому совість Петті залишалася чистою. Тим не менш, одного вечора, проведеного з Ебіґейл, виявилося достатньо, аби повністю відновити давно забуте суперництво.

Коли Петті жила в Джерсі з дуже високим чоловіком і старалася не скидатися на домогосподарку середнього віку, яка обрала неправильний спуск із автостради, вона купила досить розкішну пару чобіт на високих підборах. І коли вона обирала саме ці чоботи для зустрічі зі своєю найбільш низенькою сестрою, в ній, напевно, говорив темний бік душі. Коли вони йшли від квартири Ебіґейл до сусіднього кафе, де вона була частим гостем, Петті височіла над сестрою, ніби дорослий над дитиною. У спробі компенсувати свій зріст, Ебіґейл розтягнула вступне слово на дві години і дала можливість Петті зібрати по частинках доволі складну картину її життя: одружений чоловік, зараз відомий винятково як Кретин, на якого вона витратила найкращі дванадцять років свого життя, чекаючи, Поки його діти закінчать школу, щоб він міг покинути дружину, яку він врешті кинув заради дівчини, молодшої за Ебіґейл; чоловіки нетрадиційної орієнтації, які зневажають гетеросексуалів, до яких вона звернулася в пошуках приємнішого товариського спілкування; вражаюче широке коло недооцінених акторів, драматургів та коміків, цінним та щедрим членом якого вона була; друзі, які постійно купували квитки на спектаклі один одного та благодійні акції, які в результаті фінансувалися такими джерелами, як, наприклад, чекова книжка Ебіґейл; богемне життя, яке не було ані чарівним, ані яскравим, але тим не менше, захоплюючим і таким необхідним Нью-Йорку... Петті справді зраділа, побачивши, що Ебіґейл знайшла своє місце в світі. Так тривало, аж поки вони не направилися до її Квартири «випити скляночку» і Петті не зачепила теми Едгара та Галини.

— Ти вже була в кібуці, що в Нью-Джерсі? — запитала Ебіґейл. — Бачила їхню дійну корову?

— Ні, я планую піти туди завтра, — відповіла Петті.

— Якщо тобі пощастить, то ти побачиш, як Галина тримає Едгара на короткому повідку: це дуже цікаво. Дуже по-чоловічому та згідно з релігією. Можеш закластися: вона навіть не потурбується прибрати коров’яче лайно з кухонної підлоги.

Петті пояснила свою пропозицію, суть якої полягала в тому, що Джойс продає свою нерухомість, Одну частину з надходжень віддає братам Рея, а іншу поділяє між Ебіґейл, Веронікою, Едгаром та собою (тобто Джойс, а не Петті, бо фінансова зацікавленість останньої була незначною). Ебіґейл хитала головою весь час, поки Петті їй це пояснювала.

— По-перше, — почала вона.— Невже мама тобі не розповідала про нещасний випадок, який трапився з Галиною? На пішохідному переході вона збила шкільного регулювальника. Слава Богу, дітей там не було, тільки старий у помаранчевому жилеті. Вона відволіклась на свого виродка на задньому сидінні й наїхала просто на регулювальника. Це трапилося два роки тому, і звісно, у них із Едгаром не було страховки, бо такі вже вони люди. І до біса закон штату Нью-Джерсі, до біса те, що навіть батькова автівка застрахована. Едгар не бачив у цьому жодної необхідності, а Галина, хоча вона і прожила тут п’ятнадцять років, заявила, що в Р-р-росії все по-іншому, і саме тому вона і не має жодних уявлень про місцеві закони. Регулювальник, який більше не може ходити, отримав страховку від школи, але зараз страхова компанія претендує на величезну суму від них і наклала арешт на всі їхні рахунки. Тепер усі гроші, які вони отримують, потрапляють просто до цієї компанії.

Цікаво те, що Джойс не розповідала цього Петті.

— Певно, так воно і має бути. Якщо чоловік був травмований, то потрібно віддавати йому гроші, чи не так? — запитала вона.

— Це означає, що коли вони не матимуть жодної копійчини, то втечуть до Ізраїлю. Щодо мене, то це не проблема, я тільки скажу їм «прощавайте». Але коли ти хочеш пояснити це мамі, нехай допоможе тобі Бог. Вона любить цього малого значно більше за мене.

— Але чому ця проблема тебе так турбує?

— Тому що, — пояснила Ебіґейл, — Едгар і Галина взагалі не повинні отримати долю, бо вони користуються маєтком уже шість років, але ремонту жодного разу не робили; до того ж ці гроші просто зникнуть. Невже ти не згодна з тим, що гроші мають отримати лише ті, кому вони справді потрібні?

— Гадаю, що регулювальнику вони справді дуже потрібні.

— Йому вже заплатили. Зараз це справа страхової компанії, яка, у свою чергу, в разі таких випадків має свою страховку.

Петті насупилась.

— Щодо наших дядьків, — продовжувала Ебіґейл. — Я скажу дещо жорстоко. Вони, як і ти, втекли. Їм ніколи не доводилось чути, як пердить дідусь, а ми це чули кожні вихідні. Батькові доводилось усе своє життя майже кожен тиждень їздити туди, їсти мамине черстве, бридке печиво з горіхами. Запевняю: я ніколи не бачила, щоб це робили його брати.

— Тобто ти кажеш, що ми заслуговуємо на ці гроші.

— А чому ні? Це краще, ніж не отримати гроші. До того ж дядькам гроші не потрібні. Вони і без них досить добр-р-ре живуть. А щодо мене та Ронні, то це значно змінить ситуацію.

— Послухай, Ебіґейл, — спалахнула Петті. — Ми так ніколи не порозуміємось!

Можливо, почувши в її голосі натяк на жалість, Ебіґейл швидко натягнула на обличчя маску дурепи, але дурепи підлої.

— Це не я втекла, — відповіла вона. — Це не я задерла носа, ніколи не розуміла жартів, одружилася з міннесотським Містером Надзвичайність, Порядність, Доброчесність, Врятуймо природу і навіть не приховувала свою ненависть до нас. Ти вважаєш, що все в тебе добре, що ти така надзвичайна, але цей Містер Надзвичайність та Доброчесність покинув тебе з незрозумілих причин, які, певна річ, ніяк не пов’язані з твоєю шляхетною натурою. І ти справді вважаєш, що можеш так просто повернутися і водночас стати Міс Родинність, Приємність, Доброзичливість, станеш подібною до Флоренс Найтінгейл? Ду-уже цікаво.

Петті кілька разів глибоко вдихнула перед тим, як відповісти.

— Як я вже казала, — зазначила вона, — я не вірю в те, що ми з вами досягнемо взаєморозуміння.

— Кожного дня я вимушена спілкуватися з мамою, — дорікнула їй Ебіґейл, — і це через те, що ти намагаєшся усе зруйнувати. Я припиню її турбувати тільки тоді, коли ти зникнеш і не будеш пхати свого носа до справ інших. Домовились?

— Чому ж це справи інших?

— Тільки-но ти сама сказала, що гроші тебе не хвилюють. Якщо ти хочеш взяти свою долю та віддати її дядькам, гаразд. Якщо це допоможе тобі почуватися величнішою та чеснотливішою, гаразд. Але не вказуй нам, що робити.

— Добре, — кивнула Петті. — Думаю, ми майже закінчили. Тільки хочу впевнитися, що я правильно все зрозуміла. Невже ти вважаєш, що, коли все життя брала щось у Рея та Джойс, то таким чином ти робила їм послугу? Невже ти думаєш, що Рей робив послугу своїм батькам, коли брав у них щось? Невже ти гадаєш, що ти заслуговуєш певної плати за всі ці великі добродіяння?

Обмірковуючи усе, що було сказано, Ебіґейл знову «надягла» дивний вираз обличчя.

— Взагалі, так! — сказала вона. — Ти все дуже добре зрозуміла. Саме так я і думаю. Гадаю, тобі все це здається дивним саме через те, що тебе це не стосується. Зараз ти, як і Галина, не є частиною нашої сім’ї. Тобі тільки здається, що все залишилось, як і раніш. Тож чому б тобі не дати мамі спокій і не дозволити їй приймати рішення самостійно? Також я не хочу, щоб ти спілкувалася з Ронні.

— Насправді тебе не стосується те, чи буду я говорити з мамою.

— Це мене дуже стосується. Я тобі ще раз кажу: дай їй спокій! Ти тільки її заплутаєш.

— Це ти про людину, чий IQ складає сто вісімдесят?

— Вона вже не така, як раніше, — з того часу, як помер батько. Немає жодних причин для того, щоб її мордувати. Я сумніваюся, що ти мене послухаєш, але я знаю, що кажу, бо я провела у тисячу разів більше часу з Ронні, аніж ти. Спробуй бути делікатнішою.

Наступного ранку Петті пішла до маєтку. Колись доглянута, а зараз стара нерухомість була схожа на якийсь гібрид будівель, зображених на фотографіях Волкера Еванса часів Великої депресії, та будівель Росії XIX сторіччя. Посеред тенісного корту, де вже не було сітки, а пластмасові лінії меж були зламані та скручені, стояла корова. Едгар орав маленьким трактором старе пасовище, зупиняючись кожні п’ятнадцять метрів, бо трактор загрузав у весняному ґрунті, просякнутому дощем. На ньому була брудна біла сорочка та гумові чоботи, на яких позасихала грязюка; він значно набрав ваги, у нього з’явилися м’язи, і він чимось нагадав Петті П’єра з «Війни та миру». Він залишив трактор у полі, поставивши його під небезпечним кутом, а сам попрямував по багнюці до дороги, де вона припаркувала машину. Едгар пояснив їй, що саджає картоплю, багато картоплі, аби наступного року його сім’ї вистачило їжі. Зараз, навесні, запаси врожаю та оленини закінчилися, тому сім’я значно залежить від продовольчих постачань від «Конгрегації Бет Мідраш»: біля дверей сараю просто на землі стояли коробки з консервованими продуктами, великою кількістю сухих сніданків, а також — запаковані кошики дитячої їжі. Деякі з кошиків були відкриті й частково вичерпані, тому Петті вирішила, що продукти вже деякий час стояли просто неба і ніхто не заносив їх всередину.

Хоча в домі і були розкидані іграшки упереміш із немитим посудом, хоча тут і справді стояв запах гною, але пастель Ренуара, ескіз Деґа та полотна Моне все ще висіли на своїх звичних місцях. Галина відразу віддала Петті милу, привітну, чарівну, не дуже чисту однорічну дитину. Мати, на останніх місяцях вагітності, спостерігала за всім похмурими очами здольщика. Петті бачила Галину під час заупокійної служби за Реєм, але вони навіть не розмовляли. Вона була з тих матерів, які повністю зосереджуються на дитині; її волосся та одяг були в безладі, на щоках червонів нездоровий рум’янець, вона худла у зовсім несподіваних місцях, — але Галина все одно могла б гарно виглядати, якби кілька хвилин витратила на себе.

— Дякую, що прийшла до нас, — сказала вона. — Подорож зараз для нас — важке випробування: потрібно погоджувати різні рейси й таке інше.

Перед тим як розпочати розмову, Петті довелося пограти з хлопчиком на руках: привітатись із ним носами та розсмішити його. Їй спала дуже божевільна думка, що вона може усиновити хлопця, полегшити скрутне становище Галини та Едгара і розпочати нове життя. Хлопець начебто відчув це: він торкався її обличчя, радісно тягнув за ніс, за вуха.

— Він любить свою тітку, — сказала Галину. — Тітку Петті, яку він так давно не бачив.

Едгар увійшов у кімнату через чорний хід, знявши черевики й залишившись у товстих сірих шкарпетках, які були дуже брудними та драними.

— Хочеш кукурудзяних пластівців із родзинками чи ще чогось? — спитав він. — У нас також є пластівці «Чекс».

Петті відмовилась, сіла за кухонний стіл, взяла племінника на коліна. Інші діти були не менш гарними: темноокі, чудні, хоробрі та ввічливі. Вона зрозуміла, чому Джойс так прив’язалась до них, чому вона не хотіла, щоб вони залишили країну. Незважаючи на неприємну розмову з Ебіґейл, Петті було важко вважати цю сім’ю негідниками. Навпаки: їй здавалося, що вони невинні, як діти.

— Гаразд, розкажіть мені, друзі, яким ви бачите своє майбутнє, — попрохала вона.

Едгар, вочевидь звиклий до того, що Галина завжди говорить за нього, сидів та зчищав шмати бруду зі своїх шкарпеток, поки його дружина пояснювала, що справи на фермі йдуть краще, що рабин та синагога їх значно підтримують, що Едгар дуже близький до того, щоб отримати сертифікат на виробництво кошерного вина з дідусевого винограду, і що дичина тут чудова.

— Дичина? — перепитала Петті.

— Олені, — відповіла Галина. — Неймовірна кількість оленів. Едгаре, скількох ти застрелив минулої осені?

— Чотирнадцять, — відгукнувся Едгар.

— Чотирнадцять на нашій власності! А вони все продовжують приходити, це надзвичайно.

— Розумієте, це неприємно, — почала Петті, намагаючись пригадати, чи законами іудаїзму дозволено їсти оленів, — але насправді це не ваша власність. Вона зараз належить Джойс. Мені здається, якщо Едгар настільки розуміється в економічних справах, то, можливо, краще для нього було б повернутися до роботи, почати отримувати справжній дохід, а Джойс тоді зможе вирішити усі питання щодо цього місця.

Галина незламно похитала головою.

— Там страхові компанії. Вони хочуть забрати все, що він заробляє, я навіть не знаю, скільки сотень тисяч.

— Це так, але якщо Джойс продасть маєток, то ви зможете виплатити страховку, тобто заплатити страховій компанії, а потім розпочнете все спочатку.

— Цей чоловік — шахрай! — вигукнула Галина; очі в неї палали. — Я гадаю, ти чула цю історію? Цей регулювальник — стовідсотковий шахрай. Я майже не зачепила його, ледь доторкнулась, невже він зараз через це не може ходити?

— Петті, — втрутився Едгар; його голос був дуже схожим на голос Рея, коли той захищав когось. — Ти не розумієш усієї ситуації.

— Вибач, але що тут незрозумілого?

— Твій батько бажав, аби ферма залишилась у сім’ї, — відповіла Галина. — Він не хотів, щоб вона потрапила до рук огидних, непристойних театральних директорів, які роблять так зване «мистецтво», або до рук психіатрів, які беруть по п’ятсот доларів за годину роботи, які беруть гроші твоєї сестрички, але краще їй від цього не стає. Таким чином, у нас завжди буде ферма, твої дядьки забудуть про неї, а якщо у Джойс насправді виникне в ній потреба, замість потреби в так званому огидному «мистецтві» чи у психіатрах-шахраях, то вона завжди зможе продати якусь частину.

— Едгаре! — звернулась до нього Петті. — Ти також так вважаєш?

— Загалом, так.

— Ну, я гадаю, що це дуже альтруїстично з вашого боку. Охороняти вогонь бажань тата.

Галина нахилилася до обличчя Петті, ніби щоб допомогти їй все зрозуміти.

— У нас є діти, — нагадала вона. — Досить скоро нам потрібно буде годувати вже шістьох чоловік. Твої сестри гадають, що я хочу поїхати до Ізраїлю. Я цього не хочу. У нас тут гарне життя. Невже ти не вважаєш, що ми заслуговуємо на дітей — дітей, яких твої сестри не мають?

— Вони і справді просто чудові, — погодилася Петті. Племінник дрімав у неї на руках.

— Тоді не втручайся, — порадила їй Галина. — Приходь до дітей будь-коли. Ми не погані люди, ми не диваки, нам подобається, коли в нас бувають гості.

Петті повернулася до Вестчестера, їй було сумно й тужливо, і щоб розвіятись, вона подивилася по телевізору баскетбольний матч (Джойс залишилась в Олбані). Наступного дня вона поїхала до міста, аби побачитись із Веронікою — улюбленцем родини, яка зазнала більше страждань, аніж усі вони. У цій дівчині завжди відчувалося щось потойбічне. Раніше це було пов’язане з її зовнішністю лісової феї: темними очима, струнким тілом, — і вона так пристосувалася до цього образу, що аби підтримати його, вдалася до згубних звичок, як-от анорексія, нерозбірливість у зв’язках та важке пияцтво. Зараз усе це майже минуло — вона набрала вагу, але гладкою не стала і нагадувала Петті її колишню подругу Елайзу, яку вона колись, багато років після коледжу, мигцем побачила в наповненому людьми офісі автотранспортного управління: її потойбічність стала більш духовною, перетворилась на відсутність зв’язку зі звичайною логікою, своєрідну вироблену досвідом веселість по відношенню до факту існування іншого, стороннього, світу. Колись вона подавала надії у сфері живопису та балету (принаймні, так здавалося Джойс), зустрічалась із багатьма достойними хлопцями. Але потім її здолали тяжкі депресії, порівняно з якими депресії Петті були осінніми прогулянками в яблуневому саду. Якщо вірити Джойс, зараз Вероніка працювала помічником керівника ансамблю танцю з адміністративних питань і мешкала в убого мебльованій однокімнатній квартирі по вулиці Ладлоу-стрит, де Петті, незважаючи на свій дзвінок заздалегідь, схоже, перервала її вправи з глибокої медитації. Вона впустила Петті в під’їзд і залишила двері квартири відчиненими. Коли Петті зайшла до кімнати, то побачила Вероніку на килимку для йоги, вдягнену в старий тренувальний костюм коледжу імені Сари Лоуренс; її моложаве гнучке тіло танцюристки демонструвало надзвичайну пластичність у йозі. Вочевидь, вона взагалі не хотіла, щоб Петті приходила, і Петті довелось півгодини просидіти на ліжку й прочекати цілу вічність, поки Вероніка відповість на ввічливі питання. Нарешті, Вероніка змирилась із присутністю сестри.

— У тебе гарні черевики, — сказала вона.

— О, дякую.

— Зараз я не ношу шкіряних речей, але інколи, коли бачу гарні черевики, то все ще сумую за шкірою.

— Еге ж, — промовила Петті, аби не мовчати.

— Ти не заперечуєш, якщо я їх понюхаю?

— Мої черевики?

Вероніка кивнула й підповзла, щоб вдихнути їхній запах.

— Я дуже сприйнятлива до запахів, — повідомила вона, блаженно заплющуючи очі. — І те ж саме з беконом: мені все ще подобається його запах, навіть якщо я і не їм його. Він такий насичений, що я наче куштую його.

— Еге ж, — знову відгукнулася Петті.

— З власного досвіду можу сказати, що це буквально наче мати торт, але не їсти його.

— Правильно. Я розумію. Цікаво. Хоча, ймовірно, ти ніколи не куштувала шкіри.

Вероніка голосно розсміялась і на деякий час навіть стала поводитися дуже по-сестринськи. На відміну від усіх інших членів родини, за винятком Рея, вона засипала Петті питаннями щодо її життя взагалі та нещодавніх несподіваних поворотів долі. Найнеприємніші частини історій Петті їй здавалися особливо комічними, і коли Петті звикла до сміху над крахом свого шлюбу, вона зрозуміла, що Вероніці ставало ліпше, коли та слухала про її проблеми. Здавалося, що для неї це підтверджує деякі сімейні істини, і вона трохи розслабилась. Але потім, після чашки зеленого чаю, якого, за словами Вероніки, вона випивала більше п’яти літрів на день, Петті розпочала розмову про нерухомість, і сміх її сестри миттєво став більш непевним і нещирим.

— Серйозно, — не здавалася Петті. — Чому ти турбуєш Джойс щодо грошей? Якби їй докучала лише Ебіґейл, то я думаю, вона б це витримала; але коли ти теж її смикаєш, то їй стає дуже некомфортно.

— Я думаю, що мама так почувається і без моєї допомоги, — здивовано відповіла Вероніка. — Вона із цим і сама непогано справляється.

— Можливо, але ти таке відчуття підсилюєш.

— Я так не думаю. Я вважаю, що ми є творцями свого щастя. Якщо вона хоче все змінити, їй лише потрібно продати маєток. Усе, про що я її благаю, так це про гроші, які мені необхідні, щоб не працювати.

— Що ж тут такого поганого в праці? — спитала Петті, відразу ж згадавши аналогічне питання, яке їй колись поставив Волтер. — Праця підвищує самооцінку.

— Я можу працювати, — нагадала їй Вероніка. — Я ж зараз працюю. Але із задоволенням кинула б. Це дуже нудно, і вони ставляться до мене, як до секретарки.

— Ти і є секретарка. Може, ти секретарка з найвищим IQ в усьому Нью-Йорку.

— Я просто дуже хочу звільнитися, і все.

— Я впевнена, що Джойс дасть тобі грошей, аби ти повернулася до навчання та отримала роботу згідно зі своїми здібностями.

Вероніка засміялась.

— Схоже, мої здібності в цьому світі не нотуються. Тому буде краще, якщо я розвиватиму їх самостійно. Петті, я насправді просто хочу, щоб мені дали спокій. Це все, чого я зараз прошу. Хочу спокою, і все. Лише Ебіґейл не бажає віддавати гроші дядькові Джиму та дядькові Дадлі. Мені ж це однаково, аби я могла сплачувати оренду квартири.

— А Джойс каже інше. Вона говорить, що ти теж не хочеш віддавати їм ані цента.

— Я лише намагалася допомогти Ебіґейл отримати те, що їй потрібно. Вона хоче започаткувати власну жіночу комедійну трупу, поїхати на гастролі до Європи, де люди зможуть це оцінити. Вона хоче жити в Римі й бути там вшанованою, — Вероніка знову розсміялась. — Я не маю нічого проти. Мені не потрібно так часто її бачити. Вона дуже люб’язна до мене, але ж ти знаєш її манеру вести бесіду. Завжди після розмови з нею я розумію, що краще б я провела вечір наодинці. Мені подобається бути на самоті. Мені краще займатися своїми думками так, щоб ніхто не відволікав.

— Так ти мучиш Джойс лише тому, що не хочеш так часто бачити Ебіґейл? Може, краще просто не бачитися з нею?

— Хтось мені сказав, що потрібно завжди з кимось спілкуватися. Вона для мене ніби телевізор, який працює десь на задньому плані. Так я проводжу час.

— Але ти щойно сказала, що тобі навіть не подобається її бачити.

— Знаю. Це важко пояснити. В Брукліні у мене є подруга, з якою я могла б частіше бачитись, коли б не Ебіґейл. Це мене також влаштовувало б. Насправді, коли я думаю про це, то навіть упевнена, що все було б гаразд. — І Вероніка розсміялася, згадавши свою подругу.

— Чому ж тоді Едгару не ставитися до справи так само? — спитала її Петті. — Чому ж тоді йому та Галині не продовжувати жити на фермі?

— Мабуть, тут немає причин. Напевно, ти права. Безумовно, Галина відразлива, і думаю, Едгар це знає. Я навіть вважаю, що він одружився з нею, аби нацькувати її на нас. Галина — його помста за те, що він був єдиним хлопчиком у сім’ї. — Щодо мене, то мені однаково, коли я з нею не зустрічатимусь, але Ебіґейл не може без цього.

— Тобто, по суті, ти це робиш задля Ебіґейл.

— У неї є бажання, у мене їх немає, але я рада їй допомогти здійснити їх.

— За одним винятком: ти хочеш стільки грошей, аби не працювати.

— Так, це, безперечно, було б чудово. Мені не подобається бути чиєюсь секретаркою. Особливо я ненавиджу відповідати на телефонні дзвінки. — Вона засміялась. — Взагалі, мені здається, що люди занадто багато розмовляють.

У Петті склалося враження, ніби вона намагається відідрати від пальців жувальну гумку, але не може: логічні зв’язки думок Вероніки виявилися безмежно гнучкими і липли не лише до Петті, але й одна до одної.

Пізніше, коли Петті вже поверталася поїздом додому, її, як ніколи до того, вразила думка, що її батьки були багатшими та успішнішими за всіх своїх дітей, включаючи її; що жоден із їхніх дітей не успадкував ані частки того почуття соціальної відповідальності, яким Джойс та Рей керувалися усе життя. Вона знала, що через це Джойс відчувала почуття провини, особливо щодо Вероніки; але вона також розуміла, що мати таких негодящих дітей було страшним ударом по еґо Джойс; і що Джойс, можливо, звинувачувала у дивності та недоцільності своїх дітей гени Рея, прокляття старого Огаста Емерсона. І тут Петті усвідомила, що політична кар’єра Джойс не тільки призвела до сімейних проблем чи погіршила їх: вона також додавала змогу втекти від цих проблем. Дивлячись у минуле, Петті побачила щось зворушливе та чарівне в прагненні Джойс бути незалежною, стати політиком і робити добро у всьому світі, таким чином рятуючи себе. І як людина, яка колись також уживала крайніх заходів, аби врятувати себе, Петті зрозуміла: не тільки Джойс пощастило з такою дочкою, як вона, але і їй також пощастило з такою матір’ю, як Джойс.

Але залишалась іще одна важлива річ, яку Петті не розуміла; і коли наступного дня Джойс, сповнена гнівом на республіканців Сенату, які паралізували роботу уряду (на жаль, Рея вже не було поруч, аби кепкувати над Джойс щодо ролі демократів у блокуванні), повернулася з Олбані, Петті чекала її на кухні з підготовленим питанням. Вона спитала одразу, щойно Джойс зняла плащ.

— Чому ти не відвідала жодну з моїх баскетбольних ігор?

— Ти маєш рацію, — миттєво відгукнулась Джойс, ніби вже тридцять років чекала на це питання. — Ти маєш рацію, ти права, безперечно. Мені слід було частіше приходити на твої ігри.

— Так чому ж ти не приходила?

Джойс замислилась.

— Насправді, я не можу цього пояснити, — відповіла вона. — Можу лише сказати, що на той час у нас багато чого відбувалося, і ми просто не могли розірватися. Як батьки, ми робили помилки. Вірогідно, ти й сама вже зробила декілька. Мабуть, ти зараз розумієш, що все плутається і швидко навалюється, наче сніговий шар. Наскільки ж це важко — приділяти увагу всьому й відразу.

— У цьому і справа, — заперечила Петті. — Ти завжди мала час на все інше. Ти не приділяла уваги лише моїм іграм. Зараз я не маю на увазі кожну гру, я кажу про будь-яку гру.

— Чому ж ти розпочинаєш це саме зараз? Я вже сказала, що мені соромно, це моя помилка.

— Я тебе не звинувачую, — заспокоїла її Петті. — Я це спитала лише тому, що дійсно добре грала у баскетбол. Я дуже, дуже добре грала. Не сприймай це за критику, бо як мати, імовірно, я вже зробила помилок більше за тебе. Я лише гадаю, що, можливо, ти була б щасливішою, коли б побачила, як я граю, знала б, яка я талановита. Мабуть, ти і сама почувалась би краще.

Джойс відвела погляд.

— Гадаю, я ніколи не цікавилася спортом.

— Але ти приходила на змагання Едгара з фехтування.

— Лише на деякі з них.

— Але це все одно більше, аніж на мої ігри. Не схоже, що ти полюбляєш фехтування. Не схоже, що Едгар був дійсно обдарованим у цьому виді спорту.

Джойс, чий самоконтроль зазвичай був бездоганним, підійшла до холодильника і взяла пляшку білого вина, яку минулої ночі Петті майже випила. Вона вилила рештки у склянку, випила половину, посміялася з себе і допила все.

— Не розумію, чому в твоїх сестер нічого не виходить, — раптом перескочила вона на іншу тему. — Одного разу Ебіґейл розповіла мені дещо цікаве. Дещо жахливе, що й досі мене хвилює. Я не повинна тобі це казати, але чомусь я знаю, що ти нікому це не розкажеш. Ебіґейл була дуже... п’яною. Це трапилось досить давно, в ті часи, коли вона намагалася стати театральною актрисою. З’явилася чудова роль, яку вона сподівалась отримати, але так і не отримала. Я спробувала підтримати її, сказала, що вірю в її талант, і порадила продовжувати. Потім вона сказала мені одну жахливу річ. Вона сказала, що саме я була причиною її невдачі. Я, від кого вона не бачила нічого, нічого та ще раз нічого, окрім підтримки. Але саме це вона і сказала.

— Чи вона це пояснила?

— Вона сказала... — Джойс зажурено подивилася у двір, на квітник. — Вона сказала, ніби причиною того, що вона не могла домогтися успіху, було те, що якби в неї колись усе вийшло, то я б це в неї забрала. Це був би мій успіх, а не її. Та це неправда! Але саме так вона почувається. І щоб показати, як саме вона почувається, вона змушує мене страждати, змушує постійно думати, що якби я її не підтримувала, то в неї все було б добре. Мені навіть думати про таке гидко! Я сказала, що то неправда, і сподіваюсь, що вона мені повірила, бо то таки неправда.

— Гаразд, — відповіла Петті, — це дійсно кепсько. Але яке воно має відношення до мого баскетболу?

Джойс похитала головою.

— Я не знаю. Мені це щойно спало на гадку, от і все.

— У мене все виходило, мамо. От що дивно. У мене все виходило.

І тут обличчя Джойс раптом жахливо зморщилося. Вона знову, ніби з відразою, похитала головою, намагаючись стримати сльози.

— Я знаю. Я б мала там бути. Я звинувачую себе.

— Нічого страшного, що ти не приходила. Правда. Мабуть, і на краще, врешті-решт. Мені просто цікаво.

Після довгого мовчання Джойс дійшла такого висновку:

— Гадаю, моє життя не завжди було щасливим, чи легким, чи саме таким, якого я бажала. У певному розумінні мені просто треба намагатися не думати забагато про деякі речі, інакше вони розіб’ють мені серце.

Та це було і все, що Петті вдалося дізнатися від неї — тоді чи згодом. Цього було не багато, усі таємниці залишилися таємницями, але у майбутньому... Того самого вечора Петті розповіла про результати свого розслідування і запропонувала план дій, з яким Джойс погодилася до найменшої дрібниці, покірно кивнувши головою. Маєток продадуть, і Джойс віддасть половину виторгу братам Рея, покладе долю Едгара до фонду, з якого він та Галина зможуть знімати достатньо грошей, аби прогодуватися (за умови, що вони не емігрують), і запропонує великі суми Ебіґейл та Вероніці. Петті, яка врешті-решт погодилася отримати сімдесят п’ять тисяч доларів для початку нового життя без Волтерової допомоги, деякий час почувалася винною по відношенню до Волтера, коли думала про пусті ліси та неорані поля, які вона допомогла приректи до розподілу та забудови. Вона сподівалася, що Волтер зрозуміє: спільне нещастя трупіалів[173], дятлів та вивільг, чиї домівки вона зруйнувала, у цьому конкретному випадку не набагато глибше, аніж сім’ї, що продає землю.

Автобіограф розповість про свою родину таке: гроші, на які вони так довго чекали і через які так нечемно поводилися, не були стовідсотково марно витрачені. Ебіґейл, наприклад, почала процвітати, щойно в неї з’явилося досить коштів, аби розкидатися ними перед своїм богемним оточенням; Джойс тепер дзвонить Петті, щойно ім’я Ебіґейл знову з’являється в «Таймс»; вона зі своєю трупою, певно, є відомими в Італії, Словенії та в інших країнах Європи. Вероніка залишилася сама й у своїй квартирі у північній частині штату, де вона живе як відлюдниця, і в студії, а її картини, можливо, не дивлячись на те, що вони здаються Петті відлюдкуватими та незакінченими, будуть сприйматися майбутніми поколіннями як геніальні шедеври. Едгар та Галина переїхали до ультраортодоксальної комуни пророка Йоеля у Нью-Йорку, де вони зачали останню (п’яту) дитину і наче не завдають нікому великої шкоди. Петті бачиться з ними всіма, окрім Ебіґейл, кілька разів на рік. Її племінники та племінниці, звичайно, приносять їй головну радість, але нещодавно вона разом із Джойс поїхала у подорож по садах Британії, від якої навіть не очікувала отримати стільки насолоди; а ще вони з Веронікою ніколи не позбавляють себе нагоди посміятися.

Та все ж вона продовжує вести своє власне життя. Вона й досі бігає у Проспект-парку щодня, але більше не віддає себе повністю спорту чи чомусь іще. Тепер пляшка вина порожніє за два, інколи за три дні. У школі їй пощастило не стикатися з батьками, які ще більш навіжені та обридливі, ніж була вона. Вони, здається, гадають, що її школа має допомогти їхнім першокласникам написати свої перші нариси до заяви у коледж і збагатити свій словник для тесту на перевірку академічних здібностей через десять років. Але Петті ставиться до дітей як до звичайних малюків — цікавих і, в більшості своїй, невинних маленьких особистостей, що жадають набути навичок письма і мати можливість розповісти свої історії. Петті займається з ними у невеличких групах і надихає їх до цього. Але вони вже не такі малі, щоб не пам’ятати місіс Берґланд, коли виростуть. Діти із середньої школи мають добре її пам’ятати, бо це найулюбленіший її контингент: як тренер, вона дарує їм те повне самовіддання, стійку любов та уроки співпраці, що колись їй дали її власні тренери. Майже кожного дня навчального року, після занять, на декілька годин вона зникає, забувається і знову стає членом команди, що спонукає до звитяг у іграх і щиросердно бажає кожному перемоги. Світ, що дозволяє їй так чинити у відносно пізній період життя, не дивлячись на те, що вона була далеко не найкращою людиною, не може бути сповненим лише жорстокості.

Влітку, без сумніву, важче. Бо літо — той час, коли її знову наповнюють жаль до самої себе та дух суперництва. Петті двічі змушувала себе ставати волонтером у міських парках і працювати з дітьми на свіжому повітрі; але виявилося, що вона, як не дивно, не справляється з хлопчиками старше шести-семи років, і їй надзвичайно важко цікавитись заняттям просто заради самого заняття. Їй потрібна справжня команда, її власна команда, яку вона виховуватиме й спрямовуватиме на перемогу. Молодих незаміжніх вчительок, які майже божеволіють від вечірок (типу блювання у ванній та споживання текіли о третій годині в конференц-залі), влітку в її школі майже не помітиш; до того ж, влітку з’являється стільки вільного часу, який можна присвятити книжкам чи прибиранню в маленькій і вже чистій квартирі під музику кантрі, що в Петті не виникає жодного бажання теж сходити на якусь вечірку. В літні місяці в неї було два випадки чогось схожого на стосунки з чоловіками зі школи, значно молодшими за неї, два побачення, які вона ледве витримала і про подробиці яких читачеві не варто знати, та в основному вони складалися з незручностей і вимучених розмов. В останні три роки Кеті та Донна великодушно дозволяли їй весь липень проводити у Вісконсіні.

Її головною підтримкою, звичайно, є Джесіка — настільки головною, що насправді Петті докладає надзвичайних зусиль, аби не перестаратися і не потопити дочку в своїх потребах. Джесіка — це службовий пес, а не декоративний, як Джоуї, а коли Петті покинула Річарда й повернула собі самоповагу, Джесіка взяла за мету налагодити особисте життя матері. Багато з її пропозицій були відверто тривіальними, але Петті з подякою та каяттям щопонеділка покірливо звітувала про свої успіхи на зборах за вечірнім столом. Незважаючи на те, що вона знала набагато більше про життя, ніж Джесіка, Петті також наробила значно більше помилок. Їй майже нічого не коштувало дозволити своїй дочці почуватися важливою та корисною, і їхні розмови таки привели до її теперішнього місця працевлаштування. Щойно вона знову стала на ноги, то, щоб віддячити, мала запропонувати підтримку Джесіці, але із цим вона теж мала бути дуже обережною. Коли вона прочитала один із занадто поетичних записів у блозі Джесіки, повний недосконалих виразів, то дозволила собі сказати лише: «Чудовий пост!». Коли Джесіка закохалась у музиканта, маленького барабанщика з дитячим обличчям, котрий покинув навчання в Нью-Йоркському університеті, Петті мала забути про все, що знала про музикантів, і схвалити, принаймні мовчки, переконання Джесіки, що людська природа останнім часом зазнала значних змін і що люди її віку, навіть хлопці-музиканти, дуже серйозно відрізняються від ровесників, матері. І коли серце Джесіки було повільно й остаточно розбите, Петті була вимушена удавати, ніби вона шокована таким неймовірним, непередбачуваним, обурливим вчинком. Хоч це і було важко, вона раділа, що доклала зусиль: частково через те, що Джесіка та її друзі дійсно якимось чином відрізняються від Петті та її покоління — світ їх лякає більше, дорога у дорослість здається важчою і, звичайно, менше себе виправдовує, — але головним чином тому, що тепер вона залежить від любові Джесіки і готова зробити практично все, аби знову її не втратити.

Одне безперечне благо від розлучення з Волтером полягало в тому, що воно згуртувало їхніх дітей. Упродовж місяців після того, як Петті поїхала з Вашингтона, вона побачила (оскільки другий завжди знав ту інформацію, яку вона повідомляла одному), що вони підтримують постійні стосунки. І не важко здогадатися, що темою їхніх розмов була згублива, егоїстична й бентежлива поведінка батьків. Навіть пробачивши Волтера та Петті, Джесіка продовжувала спілкуватись зі своїм товаришем по нещастю, з котрим поєдналися в окопі.

Петті було цікаво спостерігати за тим, як рідні брат і сестра згладжували величезну відмінність між своїми характерами, адже свого часу їй це не вдалося. Джоуї, здається, виявився особливо проникливим стосовно двоєдушності маленького барабанщика Джесіки і пояснив їй певні речі, котрі Петті вважала за краще не обговорювати. Звичайно, їхній дружбі також допомагає той факт, що Джоуї, який повинен мати в чомусь успіх, процвітає у бізнесі, який Джесіка схвалює. Не те щоб у Джесіки немає приводу закочувати очі та змагатися з ним. Її гризе, що Волтер, з його південноамериканськими зв’язками, зміг направити Джоуї до вирощуваної в тіні кави саме в той момент, коли на цьому можна було заробити, тоді як ані Волтер, ані Петті не можуть зробити нічого, аби допомогти Джесіці в її власній обраній кар’єрі книжкового видавця. Її засмучує відданість, як і у випадку батька, підданій ризику та нерентабельній справі, що йде на спад, у той час як Джоуї досить легко розбагатів. Та при цьому вона не може приховати свою заздрість до Конні, яка має можливість подорожувати світом із Джоуї, відвідує саме ті спекотні й вологі країни, чиєю культурою вона так захоплюється. Утім Джесіка, хоч і неохоче, але дійсно захоплюється практичністю Конні, яка не квапиться народжувати дітей. Також чули, ніби вона визнала, що Конні вдягається досить непогано як для дівчини із Середнього Заходу. Також не можна заперечувати той факт, що вирощувана у тіні кава краща для довкілля, особливо для птахів, і що Джоуї заслуговує винагороди за те, що сповістив світ про цей факт і мудро проводить маркетинг. Іншими словами, Джоуї «зробив» Джесіку, і це ще одна причина того, чому Петті так намагається бути її другом.

Авторка шкодує, що не може сказати, що у неї та Джоуї також усе добре. На жаль, не все. Джоуї досить лишається для Петті мов за зачиненими дверима — дверима холоднішими та важчими, ніж коли-небудь, дверима, що залишаться для неї зачиненими, аж доки вона не доведе синові, що прийняла Конні. Та на жаль, хоча Петті і здобула великих успіхів в багатьох галузях, але навчитись любити Конні вона так і не змогла. А те, що Конні все більше намагається бути гарною невісткою, лише ускладнює ситуацію. Вона печінкою відчуває, що подобається Конні не більше, ніж та подобається їй. Є у поведінці Конні до Джоуї щось невблаганно власницьке, щось конкуруюче та виключне, щось неправильне, від чого волосся Петті стає дибки. Хоча вона будь за що хоче стати кращою людиною, та все ж вона із сумом почала розуміти, що може так і не досягнути ідеалу, і що її невдача завжди стоятиме між нею та Джоуї, як довгострокове покарання за помилки, що вона з ним наробила. Не варто й казати, що Джоуї дуже чемний до Петті. Він дзвонить їй щотижня і пам’ятає імена її співробітників та улюблених студентів, запрошує до себе і приймає її запрошення, кидає їй такі маленькі шматочки уваги, наскільки це дозволяє його вірність Конні. За останні два роки він дійшов до того, що почав повертати гроші, які вона відправляла йому у коледж, разом із відсотками — гроші, яких вона надто потребує з практичної та емоційної точки зору, щоб відмовлятися від них. Та його внутрішні двері досі зачинені для неї, і вона не знає, чи вони колись знову відчиняться.

Та якщо бути точною, вона може уявити лише один шлях, про котрий, як побоюється автобіограф, читач не захоче чути, але про який вона все ж таки розповість. Вона може Припустити, що якби вона знову могла жити з Волтером, та знову почуватися в безпеці та коханою, вставати вранці з їх теплого ліжка й знову повертатися до нього вночі, знаючи, що вона знову його, — тоді б вона змогла пробачити Конні та побачити ті якості, за які дівчину так люблять. Їй могло б сподобатися сидіти з Конні за обіднім столом, і її серце було б зігріте доброзичливістю Джоуї та його вірністю до дружини, і Джоуї, у свою чергу, міг би трохи відчинити для неї двері — якби тільки вона могла поїхати після вечері додому з Волтером, покласти голову йому на плече та знати, що її пробачили. Але, звичайно, це дуже малоймовірний сценарій, і точно не такий, на який вона заслуговує.

Автобіографу тепер п’ятдесят два, і вона на них виглядає. Останнім часом місячні цикли ідуть дивно та нерегулярно. Щороку, коли настає час сплачувати податки, їй здається, наче рік, який щойно закінчився, був коротшим за попередній. Роки стають подібні один до одного. Вона може уявити декілька бентежливих причин того, чому Волтер так і не розлучився з нею (наприклад, можливо, він так сильно її ненавидить, що зводить до мінімуму контакт із нею), але її серце черпає мужність утому факті, що вони спілкуються. Вона схвильовано питала дітей, чи є в його житті жінка, та раділа, чуючи «ні». Не тому, що вона не бажає йому щастя, не тому, що має право чи хоча б намір ревнувати, а тому, що існує крихітний шанс, що він, як і вона, досі вірить (і з кожним роком — сильніше): подружнє життя було не тільки найгіршим для них досвідом, але й найкращим. Зробивши так багато помилок у своєму житті, вона має всі підстави гадати, що вона і тут відірвалася від реальності, бо не в змозі уявити певну, очевидну фатальну перешкоду для їх возз’єднання. Але ця думка не залишає її в спокої. Вона приходить до неї день за днем, рік за таким самим роком, ця нудьга за його обличчям, його голосом, його гнівом та його добротою, це нудьга за її другом.

Ось, власне, і все, що автобіограф хотіла розповісти читачеві. Залишилось тільки, на закінчення, зазначити, що саме спричинило написання цих сторінок. Декілька тижнів тому, на Спріг-стрит, у Манхеттені, по дорозі додому з книжкового магазину, де проводилася зустріч із багатообіцяючим романістом, твори якого Джесіка дуже б хотіла видавати, Петті побачила високого чоловіка середнього віку, який рухався в її напрямку, і зрозуміла, що то Річард Катц. Тепер у нього сиве коротке волосся, і він носить окуляри, що якимось дивним чином вирізняють його з натовпу, навіть хоча він і вдягнутий як двадцятирічний хлопець кінця сімдесятих. Побачивши його у Нижньому Манхеттені, де не можна бути таким непомітним, як посеред Брукліна, Петті зрозуміла, якою старою виглядає вона сама, наче нікому не цікава мати. Якби тут можна було сховатися, то вона б так і зробила, аби позбавити Річарда збентеження бачити її, а себе позбавити збентеження від згадок про те, що колись вони кохались, але він відринув її. Але вона не могла сховатися, і Річард, після декількох ніякових привітань, зі знайомою вимушеною ввічливістю запропонував випити по келиху вина.

У барі, куди вони зайшли, Річард слухав розповідь Петті про своє життя неуважно, з обличчям зайнятої та успішної людини. Здавалося, він нарешті звик до свого успіху, бо згадував без зніяковілості чи виправдань, що він написав дещо авангардне для Бруклінської музичної академії, та що його теперішня подруга, очевидно якась відома режисерка документальних фільмів, познайомила його з багатьма режисерами артхаусного кіно, палким шанувальником якого завжди був Волтер, та що в розробці у них є кілька прибуткових проектів. Перед тим як змінити тему розмови на Волтера, Петті дозволила собі маленький докір за те, яким задоволеним здавався Річард, та інший докір за його впливову подругу.

— Ти з ним взагалі не спілкуєшся? — спитав Річард.

— Ні, — відповіла вона, — це наче якась казка. Ми не розмовляли, відколи я поїхала з Вашингтона: За шість років ані слова. Мені про нього тільки діти розповідають.

— Мабуть, тобі варто йому подзвонити?

— Я не можу, Річарде. Я проґавила свій шанс шість років тому, а тепер, гадаю, він хоче, щоб йому дали спокій. Він живе в будинку біля озера і працює в комітеті з охорони природи. Якби він хотів поговорити, то завжди міг би мені подзвонити.

— А якщо він так само про тебе думає?

Вона похитала головою.

— Гадаю, всі знають, що він страждав більше за мене. Не думаю, що хтось є такий жорстокий, що впевнений, ніби то його клопіт мені дзвонити. До того ж я вже так багато разів казала Джесі, що хотіла б із ним знову побачитись. Я була б дуже здивована, якби вона цього, йому не сказала, — її хлібом не годуй, дай врятувати ситуацію. Тому, очевидно, йому досі болить. Він і досі злий та ненавидить тебе і мене. Та хто насправді його може в цьому звинуватити?

— Мабуть, я, — припустив Річард. — Пам’ятаєш, як він оголосив мені бойкот у коледжі? То було лайно. Це погано для його душі. Це та його риса, з якою я ніколи не міг змиритися.

— Тоді, може, це тобі треба йому зателефонувати?

— Ні. — Він засміявся. — Я, нарешті, знайшов час зробити йому невеличкий подарунок — через кілька місяців побачиш, якщо будеш слідкувати за подіями. Невеличкий дружній оклик крізь час. Та я ніколи не мав бажання вибачатись. На відміну від тебе.

— На відміну від мене?

Та він уже просив у офіціантки рахунок.

— Ти вмієш розповідати історії, — нагадав він. — Чому б не розповісти йому одну історію?

Озеро округу Кентербридж

Домашня кішка може загинути надворі з низки причин, включаючи зуби койотів чи колеса автомобіля, але коли улюблений кіт Боббі родини Гоффбауерів одного червневого вечора не повернувся додому, а слідів його, незважаючи на численні вигукування його імені, обшук усієї території району Кентербридж, прогулянки дорогою штату та розклеювання ксерокопій фотокарток Боббі на всіх деревах в окрузі, відшукати так і не вдалося, всі мешканці Кентербридж-корт зійшлися на думці, що нещасного кота вбив Волтер Берґланд.

Мікрорайон Кентербридж-естейтс — територія новозабудови, де розміщені дванадцять просторих будинків у сучасному стилі, з кількома ванними кімнатами в кожному, і розташований він на південному заході берега невеликої калюжі, яка зараз офіційно носить горде ім’я Озера Кентербридж-естейтс. Хоча поблизу озера взагалі нічого не було, фінансова система держави останнім часом безкоштовно роздає гроші всім бажаючим, і побудова мікрорайону, а також розширення і брукування дороги, що веде туди, миттєво спричинили бурхливий розвиток місцевої економіки, яка до того перебувала в стагнації. Низькі відсоткові ставки також надали змогу пенсіонерам із міст-близнюків і молодим місцевим родинам, включаючи Гоффбауерів, придбати собі будинок мрії. Коли восени 2007 року вони почали заселятися, вулиця все ще справляла враження недоробленої. Територія спереду й позаду будинків була нерівною і вкритою пожовклою травою, по ній були розкидані непіддатливі льодові брили, а ті берізки, які встояли, нагадували дитячий проект тераріуму, зроблений нашвидкуруч. Автівки нового мікрорайону, зрозуміло, скупчувались у лісі й кущах на території Берґландів, де жили птахи. І Волтер, ще до того як заселили останній дім у районі, сам обійшов усі будинки і попросив мешканців тримати свої машини на власному подвір’ї.

Волтер справляв враження доброго мешканця Міннесоти і достатньо ввічливої людини, але було щось таке у його поведінці — чи то дрижання голосу, властиве політикам, чи то сива щетина на щоках, властива фанатикам, — що родини Кентербридж-корт його не послухали. Волтер жив на самоті в низенькій дачі, що стояла трохи осторонь, і хоча цим родинам було набагато приємніше дивитися на його мальовничу власність по той бік озера, ніж йому — кидати погляд на їхні пусті подвір’я, і хоча деякі з них таки усвідомлювали, скільки шуму спричинило будівництво їхнього житла — нікому не подобається відчувати себе незваним гостем у чиїйсь ідилії. Врешті-решт, вони витратили купу грошей; вони мали повне право тут мешкати. І справді: податок на нерухомість, який вони всі разом сплачували, у кілька разів перевищував податок, який сплачував Волтер, і до того ж більшість із них були вимушені сплачувати все більші й більші відсоткові виплати за іпотеку і тому жили в режимі економії, а іноді — ще й намагалися відкладати гроші на освіту дітям. І коли Волтер, у якого, вочевидь, таких проблем не було, прийшов до них зі скаргою на їхніх котів, у них склалося враження, що вони розуміють його занепокоєння стосовно птахів набагато краще, ніж він — те, яким найвитонченішим привілеєм є можливість непокоїтися за них. Особливо обурювалася Лінда Гоффбауер, євангелістка і найбільш обізнана у політиці особа на вулиці.

— Отже, Боббі вбиває птахів, — сказала вона Волтеру. — То й що?

— Оправа в тому, — зазначив Волтер, — що маленькі коти не є споконвічними мешканцями Північної Америки, і тому місцеві птахи так і не розвинули жодних захисних засобів проти цих хижаків. Це зовсім не чесний бій.

— Коти вбивають птахів, — знизала плечима Лінда. — Вони завжди так роблять, це в їхній природі.

— Так, але коти є видом, характерним для Старого Світу, — не здавався Волтер. — І до нашої природи вони не належать. Їх би тут взагалі не було, коли б ми їх не завезли. Ось у чому проблема.

— Якщо чесно, — зізналася Лінда, — то все, чого я у даному випадку хочу, — щоб мої діти навчилися піклуватися про домашнього улюбленця і відповідати за нього. Чи ви хочете сказати мені, що вони не мають на це права?

— Ну що ви, звісно ні, — запевнив її Волтер. — Але ж взимку ви не випускаєте Боббі на вулицю. Я просто прошу вас не випускати його і влітку, заради місцевої екосистеми. Ми живемо у зоні, важливій для розмноження багатьох видів птахів, які характерні для Північної Америки, але вимирають. Ці птахи теж мають дітей. Коли Боббі вбиває птаха в червні або липні, він також залишає гніздо, повне пташенят, що не зможуть вижити.

— Тоді птахам треба знайти краще місце для гніздування. Боббі подобається бігати на вулиці. Несправедливо тримати його в приміщенні, коли погода така гарна.

— Звичайно. Так. Я знаю, ви любите свого кота. І якби він просто залишався на вашому подвір’ї, це було б чудово. Але до нас ця земля належала птахам. І не існує способу сказати їм, щоб вони шукали краще місце для гніздування. Тож вони і далі прилітатимуть сюди, і їх і далі вбиватимуть. Та ще більша проблема полягає в тому, що їм бракує простору через забудову. Саме тому так важливо, щоб ми намагалися бути відповідальними розпорядниками на цій чудовій землі, яку ми успадкували.

— Ви мене, звичайно, вибачте, — сказала Лінда, — але мої діти для мене важливіші, ніж діти якихось там птахів. Я не так уже й багато хочу порівняно з вами. Бог дав цей світ людині, і це все, що мене цікавить.

— У мене самого є діти, і я чудово вас розумію, — запевнив її Волтер. — Але ми говоримо тільки про те, щоб ви залишали Боббі в закритому приміщенні. Я не розумію, як ви можете знати, що він проти перебування у закритому приміщенні, якщо тільки ви не можете розмовляти з ним.

— Мій кіт усього лиш тварина. Звірам земним мова дарована не була. Тільки людям. Це один із доказів того, що ми були створені за образом Божим.

— Правильно, ось я і кажу: як ви знаєте, що йому подобається бігати на вулиці?

— Коти люблять бути на відкритому повітрі. Усі люблять бути на відкритому повітрі. Коли стає тепло, Боббі йде до дверей, хоче вийти на вулицю. У мене немає потреби говорити з ним, щоб це зрозуміти.

— Але якщо Боббі просто тварина, не людська істота, то чому його невеличка забаганка важливіша за право співочих птахів ростити пташенят?

— Тому що Боббі — частина нашої сім’ї. Мої діти люблять його, і ми хочемо для нього кращого. Якби ми мали пташку, ми хотіли б кращого і для неї. Але у нас немає птахів, у нас кіт.

— Ну що ж, дякую за увагу, — закінчив розмову Волтер. — Я сподіваюся, ви подумаєте ще і, можливо, переглянете своє рішення.

Лінду ця розмова обурила. Волтер навіть не був її сусідом, він не належав до асоціації домовласників. А той факт, що він керував японським гібридом, на бампер якого він нещодавно приліпив наклейку «Обама», підтвердив його безбожне та черстве ставлення до важкого становища працьовитих сімей, до яких належала і її родина, що у цьому небезпечному світі з усіх сил намагаються звести кінці з кінцями і ростити своїх дітей хорошими, люблячими громадянами. Лінду в Кентербридж-корт не дуже любили, але її боялися як людину, що постукає у ваші двері, коли ви на ніч припаркуєте свій катер на дорозі, порушуючи угоду домовласників; або якщо один із її дітей бачив, як один із ваших запалював сигарету за школою; або якщо вона виявить незначні дефекти при будівництві свого будинку і захоче дізнатися, чи існує такий самий незначний дефект у вашому. Після цього візиту Волтер став для неї тим навіженим, що (згідно з численними переказами цієї історії) запитав її, чи розмовляє вона зі своїм котом.

По той бік озера, упродовж кількох вихідних того літа, люди з Кентербридж-естейтс помічали гостей Волтера — гарну молоду пару, яка їздила на новому чорному «вольво». Молодий чоловік був білявий і добре складений, його дружина чи подруга — струнка, така собі бездітна городянка. Лінда Гоффбауер заявила, що пара виглядає «пихато», але більшість громади з полегшенням дивилася на цих респектабельних відвідувачів, оскільки, незважаючи на свою ввічливість, Волтер їм видавався потенційним відлюдькуватим диваком. Деякі зі старих жителів Кентербриджа, хто любив подовгу прогулюватися зранку, тепер осміліли настільки, щоб заговорити з Волтером, коли зустрічалися з ним на дорозі. Вони дізналися, що молода пара — то його син і невістка, що займаються вони якоюсь процвітаючою справою в Сент-Полі і що в нього також є незаміжня дочка в Нью-Йорку. Вони ставили йому навідні запитання про сімейний стан, сподіваючись дізнатися, чи він розлучився, чи просто став вдівцем. Коли ж він показав своє вміння добре ухилятися від відповідей на них, один із найбільш технологічно підкованих жителів увійшов до Інтернету і виявив, що Лінда Гоффбауер, зрештою, мала рацію, підозрюючи Волтера в тому, що він псих і являє собою загрозу. Схоже, він заснував якусь радикальну екологічну групу, яку закрили після смерті одного з її співзасновників, дівчини з дивним ім’ям, яка точно не була матір’ю його дітей. Щойно ця цікава новина поширилася по всьому району, любителі вранішніх прогулянок знову залишили Волтера самого, скоріше не через стурбованість його екстремізмом, а через його відлюдькуватість, що тепер сильно віддавала горем, тим страшним горем, від якого безпечніше триматися подалі; горем стійким, котре, як і всі форми безумства, здається загрозливим, можливо, навіть заразливим.

Наприкінці наступної зими, коли сніг почав танути, Волтер знову з’явився у Кентербридж-корт, цього разу із коробкою яскравих неопренових котячих нагрудничків. Він стверджував, що кіт, носячи один із цих нагрудників, може робити на відкритому повітрі що завгодно: чи то лазити по деревах, чи то гратися з міллю, але вполювати птаха для нього стане неможливо. Він сказав, що дзвіночок на котячому ошийнику не попередить птаха, це вже доведено. Він також додав, що, за найнижчими оцінками, щоденно у США коти вбивають мільйон співочих птахів, тобто триста шістдесят п’ять мільйонів на рік (і це, підкреслив він, лише за скромними підрахунками і не включаючи пташенят, що потім помирають від голоду). Хоча Волтер, здавалося, не зрозумів, якою проблемою буде пов’язати нагрудничок на кота кожного разу, коли він іде на вулицю, і як дурнувато кіт буде виглядати в яскраво-синьому або червоному неопрені, старші власники котів ввічливо прийняли нагруднички й пообіцяли спробувати їх, аби лиш Волтер залишив їх у спокої і вони могли б викинути їх геть. Тільки Лінда Гоффбауер зовсім відмовилася від нагрудничка. Волтер здавався їй одним із тих лібералів, які хотіли роздавати презервативи в школах, забирати зброю у людей і змушувати кожного громадянина носити паспорт. Їй спало на думку запитати, чи птахи на правах його власності належать йому, і якщо ні, то яке йому діло, коли її Боббі насолоджується полюванням на них. Волтер із бюрократичним занудством відповів, що існує угода про північноамериканських перелітних птахів, яка нібито забороняє завдавати шкоду будь-якому непромисловому птахові, що перетнув канадський або мексиканський кордон. Лінді була неприємна згадка про нового президента, який хотів передати незалежність країни в руки Організації Об’єднаних Націй, і вона сказала Волтеру, так чемно, як тільки Могла, що дуже зайнята піклуванням про своїх дітей і була б дуже вдячна, якби він більше не стукав у двері.

З дипломатичної точки зору, Волтер вибрав поганий момент, щоб прийти зі своїми нагрудничками. Країна переживала глибокий економічний спад, фондовий ринок опинився у скрутному становищі, і здавалося майже непристойним з його боку все ще бути одержимим безпекою співочих птахів. Постраждали навіть старші жителі Кентербриджа: дефляція інвестицій змусила деяких із них скасувати щорічні зимові поїздки до Флориди або Арізони, — а дві молоді сім’ї, Денти та Долберги, не сплатили вчасно борг за кредитом (який швидко зріс у такий невідповідний момент) і, швидше за все, мали втратити свої будинки. Хоча Тіган Долберг ще чекала відповіді кредитних компаній, які, здавалося, змінювали свої телефонні номери і поштові адреси щотижня, і недорогих урядових консультантів, які виявилися ані урядовими, ані недорогими, борги на її рахунках «Віза» та «Мастеркард» щомісяця збільшувалися на три-чотири тисячі доларів, а друзі й сусіди, яким вона продала з десяток сеансів манікюру на манікюрному столику, що був встановлений у її підвалі, продовжували з’являтися з доглянутими нігтями і не приносили жодного прибутку. Навіть Лінда Гоффбауер, чоловік якої мав постійний контракт на технічне обслуговування доріг з округом Ітаска, була змушена економити на опаленні і дозволити своїм дітям їздити на шкільному автобусі замість її «шевроле сабербан». Наче хмара мошви, над Кентербридж-корт висіла тривога; вона вторгалася в кожен будинок через новини на кабельному, радіо та в Інтернеті. У Твіттері також з’явилося багато повідомлень, але світ природи, що щебече і тремтить, світ, якому Волтер служив так, ніби людина й досі повинна дбати про нього, був зайвою мошкою.

Про Волтера згадали у вересні, коли він під покровом ночі залишив під будинками листівки. Будинки Дентів і Долбергів тепер стояли порожніми, їх вікна були затемнені, як індикатор утримання виклику в людини, що дзвонила у невідкладну допомогу і тепер, нарешті, спокійно повісила трубку, але жителі Кентербридж-естейтс, що залишилися, одного ранку прокинулися і знайшли у себе на порозі листівки із ввідливим заголовком «Шановні сусіди», що повторювали антикотячі аргументи, які Волтер уже двічі наводив, а також чотири додаткові сторінки зі світлинами, далекими від ввічливості. Волтер, мабуть, провів усе літо, документуючи смерть птахів на його території. На кожній фотографії (а їх було понад сорок) був надпис із датою та видом птаха. Жителі Кентербриджа, які не мали власної кішки, були ображені тим, що їм також принесли листівку, а ті сім’ї, що мали котів, обурилися тим, що саме їх улюбленців Волтер звинувачує у загибелі птахів. Лінда Гоффбауер була розлючена ще й через те, що листівку залишили там, де один із її дорогоцінних дітей міг би легко побачити фото обезголовлених горобців та кривавих нутрощів і отримати моральну травму. Вона зателефонувала шерифу, з яким вона і її чоловік дружили, аби дізнатися, чи можна визнати Волтера винним у заподіянні незаконного переслідування. Шериф сказав, що не можна, але він погодився приїхати та поговорити з Волтером. Після цієї розмови виявилося, що Волтер має вищу юридичну освіту і знає не тільки про права, даровані Першою Поправкою, але також про угоду домовласників Кентербридж-естейтс, в якій містилися положення, що зобов’язували власників наглядати за своїми домашніми тваринами в будь-який час. Тоді шериф порадив Лінді забути про листівки.

А потім прийшла зима, коти знов почали жити в приміщеннях (навіть Лінда була змушена визнати, що їх це цілком влаштовує), а чоловік Лінди особисто взявся чистити дороги Округу таким чином, щоб Волтер був змушений працювати лопатою протягом години, аби очистити свою під’їзну алею після кожного нового снігопаду. Після того, як листя опало, з околиці, через замерзле озеро, стало добре видно невеликий будинок Берґланда, у вікнах якого жодного разу не бачили мерехтіння від телевізора. Важко було уявити, що Волтер може там робити сам, глибокої зимової ночі, до того ж занурений у роздуми про ворожість і осуд. На Різдво світло у його будинку не вмикалося протягом тижня, що вказувало на те, що він поїхав до своєї родини в Сент-Пол, хоча важко було уявити, що такого дивака хтось любить. Лінді полегшало, коли відпустка закінчилася і дивак повернувся до свого усамітненого життя, а вона змогла повернутися до ненависті, більше не захмареної думками про те, що хтось до нього не байдужий. Одного разу, вночі, в лютому, її чоловік повідомив, що Волтер подав скаргу про навмисне блокування його під’їзної алеї, і чути це було навіть приємно. Добре було знати, що йому відомо про їхню ненависть до нього.

Коли сніг розтанув, дерева позеленіли, а Боббі знову відпустили за межі будинку, де він швидко зник, Лінда відчула, ніби щось усередині неї розчісує сверблячку, і від цього вона тільки посилюється. Вона відразу зрозуміла, що саме Волтер відповідальний за зникнення Боббі, і почувала сильне задоволення від того, що він відповів на її ненависть, дав їй свіжу причину і свіжу поживу. Вона зраділа, що він готовий грати в гру у ненависть і бути місцевим представником усього того, що їй не подобалося у цьому світі. Навіть коли вона організувала пошуки зниклого улюбленця своїх дітей і розповіла про їх страждання сусідам, вона таємно насолоджувалася їхнім болем і з задоволенням закликала їх ненавидіти за це Волтера. Боббі їй подобався, але вона знала, що це гріх — поклонятися звірові. Гріх, який вона ненавиділа у її так званому сусіді. Щойно стало зрозуміло, що Боббі ніколи не повернеться, вона взяла дітей до місцевого притулку для тварин, аби вони вибрали трьох нових кішок, яких, тільки-но вони приїдуть додому, вона звільнить із картонних коробок і вижене у напрямку будинку Волтера.

Волтер ніколи не любив кішок. Вони видавалися йому соціопатами світу домашніх тварин, видом, що був одомашнений через необхідність винищити гризунів, а потім йому стали поклонятися, як нещасні країни поклоняються своїй армії. Як вітають вбивць у мундирах, так і власники кішок гладять прекрасне хутро своїх тварин і прощають їм подряпини. В кішці він не бачив нічого, крім манірної незацікавленості і корисливості. Аби зрозуміти, що саме їй подобається, треба лише подражнити її мишею-іграшкою. Проте він мав справу і з більшим злом, поки не оселився в будинку своєї матері. Тільки тепер, коли він став відповідальним за популяцію диких кішок, що зараз сіяла хаос на його власності, він зв’язався з комітетом з охорони природи, і коли травма, яку жителі Кентербридж-естейтс нанесли його озеру, погіршилася повною відмовою мешканців хоч якось контролювати своїх домашніх тварин, його старий антикотячий настрій виріс у щоденне відчуття нещастя та образи, якого так потребували депресивні чоловіки сім’ї Берландів, аби надати значення і змісту їх життю. Образа, яка служила йому протягом попередніх двох років, нещастя, принесені ланцюговими пилами і землерийними машинами, дрібними вибуховими роботами й ерозією, молотками, плиторізами і класичним роком, що лунав із магнітофонів, — усе це скінчилося, і він потребував чогось нового.

Деякі коти ліниві або просто нездатні бути вбивцями, але чорний, з білими лапками Боббі до них не належав. Боббі був достатньо хитрим, щоб відступити до будинку Гоффбауерів у сутінках, коли приходили небезпечні єноти та койоти, але щоранку в безсніжні місяці його можна було побачити вздовж оголеного південного берега озера, на вилазці проти усякого життя на Волтеровій території. Горобці, тауї, дрозди, маскові співуни, синьошийки, щиглики, кропив’яники... Смаки Боббі були різноманітними, концентрація — безмежною. Він не втомлювався від убивств і мав додатковий недолік характеру у вигляді нелояльності та невдячності, рідко обтяжуючи себе тим, щоб віднести свої жертви до власників. Він ловив, грався, вбивав, а потім, іноді, трохи їв. Але зазвичай він просто кидав тушку. Відкриті трав’янисті ліси нижче будинку та простори навколо нього особливо приваблювали птахів і Боббі. Волтер тримав невелику купу каміння, щоб кидати в кота, і колись навіть влучив у нього, вистреливши у нього водою із садового шланга. Та Боббі незабаром зрозумів: ранок краще перечекати в лісі, поки Волтер піде на роботу. Деякі фонди з охорони природи, якими керував Волтер, були розташовані досить далеко від його дому, і тому, коли він повертався через кілька ночей, то майже завжди виявляв свіжі пташині трупи на схилі позаду будинку. Якби це відбувалося тільки тут, він, можливо, здався б. Але він божеволів, розуміючи, що це відбувається всюди.

І все ж він був занадто чуйною і законослухняною людиною, щоб убити чиюсь тварину. Він думав попросити виконати цю брудну роботу свого брата Мітча, але той мав судимість, та й Волтер розумів, що Лінда Гоффбауер, ймовірно, просто візьме іншу кішку. Тільки після того, як на друге літо дипломатичні переговори та освітянська діяльність не увінчалися успіхом, і після того, як чоловік Лінди Гоффбауер уже не вперше перекрив йому дорогу снігом, він вирішив, що, хоча Боббі і є лише одним серед сімдесяти п’яти мільйонів американських котів, настав час йому заплатити за свою соціопатію. Волтер отримав пастку і докладні інструкції від одного з підрядчиків, що вели майже безнадійну війну проти здичавілих тварин на землях, які знаходилися під їх охороною, і у травні він ще до світанку розмістив пастку, з курячою печінкою і беконом як наживкою, на дорозі, де Боббі мав звичай порушувати межі його володінь. Він знав, що з цим розумником він не має права на помилку. Котячі крики, що долинали зі схилу через дві години, були для нього найсолодшим звуком. Він відніс пастку, що сіпалася і смерділа лайном, до свого «пріуса» і замкнув його в багажнику. Той факт, що Лінда Гоффбауер ніколи не витрачала гроші на нашийник для Боббі (це, на її думку, занадто обмежувало дорогоцінну свободу її кота), значно полегшувало справу, і після тригодинної подорожі він залишив Боббі у притулку в Міннеаполісі, де його або присплять, або віддадуть якійсь міській сім’ї, яка буде тримати його в закритому приміщенні.

Він не був готовий до пригніченості, яка підстерігала його на дорозі з Міннеаполіса. Почуття втрати та печалі охопили його, відчуття, що він і Боббі були в деякій мірі одружені, і навіть якщо то був жахливий шлюб, у ньому він був не такий самотній. Проти своєї волі він представляв похмуру клітку, в якій Боббі тепер буде жити. Він чудово розумів, що Боббі не так уже й сумує за Гоффбауерами, адже коти можуть лише використовувати людей, але тим не менш, в його ув’язненні було щось жалюгідне.

Протягом майже шести років він жив сам і сам шукав шляхи вирішення власних проблем. Комітет з охорони природи, де він колись працював і чия нинішня злагода з корпораціями і мільйонерами викликала лише нудоту, висловив своє бажання найняти його як менеджера з нерухомості низького рівня, а в особливо тяжкі місяці він працював помічником на особливо виснажливих і трудомістких адміністративних завданнях. Він не прикрашав землі, за якими наглядав, але й шкоди не завдавав. Дні, які він повинен був провести сам серед хвойних дерев, гагар, осоки і дятлів, на щастя, дозволили йому добре провести час. Інша робота, що полягала в написанні заяв на отримання грантів, аналізі літератури про популяцію диких тварин, веденні телефонних переговорів про новий податок із продажу, щоб підтримати Фонд збереження державної землі, який у кінцевому підсумку отримав навіть більшу кількість голосів на виборах 2008 року, ніж Обама, — теж була прийнятною. Пізно ввечері він готував одну з п’яти простих страв, які вже набридли, а потім грав у Шахи чи покер на комп’ютері, а іноді й дивився порнографію, цілком позбавлену будь-яких людських емоцій, бо він уже не міг читати романи, слухати музику або робити що завгодно, пов’язане з почуттями.

У такі моменти він відчував себе старим, хворим покидьком, що живе в лісі. Він був досить обережним і вимикав свій телефон, щоб Джесіка не могла йому додзвонитися. Він усе ще міг бути самим собою з Джоуї, тому що той також належав до чоловіків родини Берґландів, занадто спокійних і тактовних, аби втручатися. І хоча з Конні було складніше, бо в її голосі завжди відчувалась сексуальність, сексуальність і невинний флірт, йому завжди легко вдавалося змусити її говорити про себе і Джоуї, бо вона була дуже щаслива. А от чути голос Джесіки ставало справжнім випробуванням. Її голос тепер, як ніколи раніше, нагадував голос Петті, і Волтер часто пітнів до кінця їхньої розмови, намагаючись триматися теми її життя або, якщо це виявлялося неможливим, своєї роботи. Був час, коли після автомобільної аварії, яка майже поклала край його життю, Джесіка доглядала за ним. Вона робила це, чекаючи, що йому стане краще, а коли зрозуміла, що краще не буде, бо він не хоче покращень і ніколи не хотів, вона дуже розізлилася на нього. Минуло кілька важких років, перш ніж він змусив її, своєю холодністю і суворістю, дати йому спокій і зайнятися власним життям. Кожного разу, коли вони мовчали, він відчував, що вона хоче продовжити свою примусову терапію, і йому ставало все важче тиждень за тижнем винаходити нові способи перешкодити їй зробити це.

Коли він нарешті повернувся додому з відрядження до Міннеаполіса, після продуктивного триденного візиту на землі комітету в окрузі Белтрамай, то побачив лист паперу, прибитий скобами до берези на його під’їзній доріжці, з написом «ЧИ БАЧИЛИ ВИ МЕНЕ? МЕНЕ ЗВУТЬ БОББІ, І МОЯ СІМ’Я СУМУЄ ЗА МНОЮ». Чорне обличчя Боббі було погано відтворене у фотокопії — погляд його блідих застиглих очей здавався примарливим і загубленим, — але нарешті Волтер був у змозі побачити, як хтось може знайти бажання надавати захист і ніжність навіть такій фізіономії. Він не шкодував, що усунув загрозу екосистемі і тим самим врятував багато пташиних життів, але уразливість маленької тварини в особі Боббі дала йому знати про його фатальний дефект, через який він жалів навіть тих істот, яких більш за все ненавидів. Він їхав по дорозі, намагаючись насолодитися миром, який панував на його землях, відсутністю проблем із Боббі, легким весняним вечором, чистим солодким співом «Канада-Канада-Канада» білошийої вівсянки, але йому здавалося, ніби за ті чотири ночі, що його не було, він постарішав на багато років.

Того ж вечора, у той час, коли він смажив яєчню із грінками, подзвонила Джесіка. Можливо, це було її метою, або вона почула щось у його голосі, якусь безвихідь, але щойно вони закінчили говорити про найменші події, що відбулися в її житті минулого тижня, він промовчав достатньо довго, аби вона набралася сміливості знову заговорити про можливість поновлення примусової терапії:

— Я тут маму бачила,— повідомила Джесіка. — Вона сказала мені щось цікаве, і я думаю, ти теж захочеш це почути. Ти ж хочеш почути?

— Ні, — суворо відрубав він.

— Можна дізнатися, чому?

Зовні, в синіх сутінках, через відчинене вікно на кухні, долунав дитячий крик, що кликав Боббі.

— Слухай, — сказав Волтер, — я знаю, ви з нею близькі, і це чудово. Було б шкода, якби це було не так. Я хочу, щоб ти мала обох батьків. Але якби мені було цікаво щось від неї почути, я міг би їй зателефонувати. Та я не хочу, щоб ти доставляла мені її повідомлення.

— Я не проти їх доставляти.

— Я проти. Я не зацікавлений в отриманні будь-яких повідомлень.

— Не думаю, що вона хоче сказати тобі щось неприємне.

— Мене не хвилює, приємне воно чи неприємне.

— Тоді чому ви просто не розлучитесь? Якщо ти не хочеш мати нічого спільного з нею. Тому що, поки ти не розлучаєшся, ти ніби даєш їй надію.

Голос другої дитини тепер приєднався до першої, і вони обоє гукали: «Боооооббі! Боооооббі!» Волтер зачинив вікно і сказав Джесіці:

— Я не хочу про це чути.

— Добре, добре, тату, але скажи хоча б, чому ви не розлучитеся?

— Я не хочу думати про це просто зараз.

— Уже шість років пройшло! Чи не час уже почати думати про Це? Хоча б заради простої справедливості?

— Якщо вона хоче розлучення, вона може надіслати мені листа. Вона може найняти адвоката, щоб той надіслав мені листа.

— Я питаю, чому ти не хочеш розлучення?

— Не хочу ворушити минуле. Я маю право не робити те, чого я робити не хочу.

— Що саме ворушити?

— Біль. З мене досить болю. Я до сих пір його відчуваю.

— Я знаю, тату. Але Лаліта вже померла. Вже шість років як померла.

Волтер труснув головою, неначе йому в обличчя хлюпнули аміаком.

— Я не хочу думати про це. Просто хочу виходити щоранку і бачити птахів, які не мають нічого спільного з усім цим. Птахів, які живуть і борються. І спробувати щось зробити для них. Вони єдине, що досі залишається милим моєму серцю. Я маю на увазі, окрім тебе та Джоуї. І це все, Що я маю сказати з цього приводу. І я хочу, щоб ти більше не питала мене про це.

— Ну що ж, а чи не спадало тобі на думку навідатися до психолога? Щоб якось почати рухатися далі життєвою дорогою. Знаєш, ти не такий уже й старий.

— Я не хочу змінюватися, — відповів він. — Щоранку я переживаю декілька неприємних хвилин, а потім іду на виснажливу роботу. І якщо я лягаю спати пізно, то навіть не можу заснути. До психолога треба йти тільки у тому разі, коли ти хочеш щось змінити. Мені нічого було б йому сказати.

— Ти також колись любив маму, чи не так?

— Я не знаю. Не пам’ятаю. Пам’ятаю тільки те, що трапилося після того, як вона пішла.

— А вона тепер має доволі-таки гарний вигляд. Вона вже не така, яка була колись. Вона стала чимось на зразок ідеальної матері, як би дивно це не звучало.

— Повторюся, я радію за тебе. Я радий, що вона є в тебе.

— Але ти не хочеш, щоб вона і в тебе була.

— Послухай, Джесіко. Я знаю, що ти хочеш цього. Я знаю, що ти прагнеш до щасливого кінця. Але я не можу змінити свої почуття лише тому, що ти цього хочеш.

— Іти відчуваєш ненависть до неї.

— Вона зробила свій вибір. Більше я не маю чого сказати.

— Вибач, тату, але це просто несправедливо, до абсурду. Саме ти зробив вибір. Вона не хотіла йти.

— Я впевнений, що це її слова. Ти бачиш її щотижня, і я впевнений, що вона схилила тебе до своєї версії, де вона представляє себе майже невинною. Але ти не жила з нею останні п’ять років перед тим, як вона пішла. Це був кошмар, і я закохався в іншу. Я ніколи не прагнув до нового кохання. І я знаю, що своїм вчинком я зробив тебе нещасною. Але єдиною причиною того, що таке трапилося, була неможливість подальшого життя із твоєю матір’ю.

— Що ж, тоді тобі слід було б розлучитися з нею. Чи не є це найменшим, чим ти міг би подякувати їй після стількох років шлюбу? Якщо ти ставився до неї доволі-таки гарно упродовж усіх добрих років, чи не маєш ти, щонайменш, віддячити їй чесним розлученням?

— Ці роки не були такими вже добрими, Джесіко. Вона увесь час казала мені неправду. Тож я не думаю, що маю бути дуже вдячним їй за це. До того ж, як я вже сказав, якщо вона бажає розлучення, вона може його отримати.

— Вона не бажає розлучення! Вона хоче знову бути з тобою!

— Я навіть на хвилину не можу уявити собі зустріч із нею. Все, що я можу уявити при зустрічі, це нестерпний біль.

— А чи не може так статися, що причиною такого болю буде те, що ти все ще кохаєш її?

— Треба змінити тему, Джесіко. Якщо ти піклуєшся про мої почуття, не слід більше про це говорити. Я не хочу боятися піднімати слухавку, копи ти дзвониш.

Він довго сидів, закривши обличчя руками, так і не доторкнувшись до вечері, тоді як у будинку потрохи ставало темно. Метушливий весняний день поступався більш абстрактному небосхилу: рожеві стратосферичні шматки, таємнича прохолода неосяжного неба, перші зірки. Тепер саме так проходило його життя: він відвіз Джесіку і відразу засумував за нею, коли вона пішла. Він вирішив повернутися до Міннеаполіса вранці, плануючи спочатку знайти кота й повернути його дітям, які сумували за ним, але перш за все йому не завадило б передзвонити Джесіці та вибачитися перед нею. Що зроблено, те зроблено. Вийшло як вийшло. В окрузі Мінго, що у Західній Вірджинії, одного огидного похмурого ранку він спитав батьків Лаліти, чи вони не заперечуватимуть, коли він приїде побачити тіло їхньої дочки. Її батьки були непривітними дивакуватими людьми, інженерами за професією, і розмовляли із сильним акцентом. У батька очі не були заплаканими, але мати постійно ридала, голосно, з пронизливим стогоном, що скоріше походив на пісню. Вона розмовляла дивно церемонно та відчужено, наче тужила за минулим. Волтер пішов сам до моргу, ні про що не думаючи. Тіло його коханої жінки залишалося загорнутим у простирадло на незручній високій каталці, занадто високій, щоб стати біля неї навколішки. Її волосся було шовковисте, чорне, густе, як завжди, але її щелепа виглядала якось не так. На ній закарбувалося якесь обурливо суворе почуття, незабута рана, а її чоло, коли він поцілував його, було таким холодним, що навряд чи можна назвати справедливим той світ, у якому можна знайти таке холодне чоло молодої дівчини. Холод пройняв його через губи й не покидав. Що сталося, те сталося. Його джерело насолоди у світі померло, і сенсу не було більше ні у чому. Якби він зустрівся зі своєю дружиною, на чому наполягала Джесіка, це означало б, що він забув про останні хвилини разом із Лалітою, і він мав право не робити цього. Він мав право у цьому несправедливому світі бути нечесним зі своєю жінкою, і він мав право дозволити малому Гоффбауеру даремно звати їхнього Боббі, бо ні в чому не було сенсу.

Черпаючи сили зі своєї відмови — безперечно, достатню їх кількість для того, щоб підійматися вранці з ліжка та примушувати себе рухатися впродовж довгих днів на полі та довгих поїздок дорогами, переповненими відпускниками та мешканцями приміського селища, — він прожив ще одне літо, найбільш самотнє у його житті. Він сказав Джоуї та Конні, що він занадто зайнятий, аби прийняти їх у себе, у чому була доля правди (але лише доля), а також припинив битву з котами, які продовжували вторгатися в його ліси. Він не міг уявити себе причетним до ще однієї драми, на зразок такої, що трапилася з Боббі. У серпні йому прийшов товстий пакет від дружини, щось схоже на рукопис, що, можливо, стосувався «повідомлення», про яке казала Джесіка, і він поклав його, не відкривши, до картотечної шухляди, де він зберігав свої старі спільні податкові декларації, спільні банківські рахункові звіти та свій ніколи не змінюваний заповіт. Не минуло й трьох тижнів, як він отримав поштою бандероль із компакт-диском, де на обгортці була вказана адреса відправника: Катц із Джерсі-сіті. Це він також заховав, не відкривши, у ту саму шухляду. У цих двох повідомленнях, як у заголовках газет, прочитання яких він не міг позбутися, коли вирушав до бакалійної крамниці у Фен-сіті, — нові кризи вдома та за кордоном, чергова ідіотська пропаганда від правих, від якої так і смердить брехнею, чергові екологічні катастрофи, що ведуть до глобальної розв’язки, — він міг відчути, як зовнішній світ поступово наступає на нього, вимагаючи уваги до себе. Але чим довше він залишався наодинці у лісі, тим довше він міг не сумніватися у правильності своєї відмови. Він був з породи упертих людей, він мав характер для цього. Здавалося, вже мало спогадів залишалося про Лаліту. Вона вривалася в його душу, як мертві співочі птахи, що потрапляють до середовища дикої природи, — вони неймовірно легковажні, і щойно їхнє маленьке серце перестає битися, вони стають усього лише горсткою пуху та пустих кісток, що швидко розвіюються вітром, — але це тільки додало йому рішучості триматися за те невелике, що в нього ще залишалося від неї.

Ось чому, одним жовтневим ранком, коли світ, зрештою, з’явився у формі нового седана «Хюндай», припаркованого на півдорозі до під’їзної дороги, у порослому зеленню роз’їзді, де Мітч та Бренда одного разу сховали свій човен, він не зупинився, аби подивитися на тих, хто був в автівці. Він поспішав виїхати на дорогу, щоб потрапити на зібрання комісії з охорони природи у Дулуті. Він лише трохи пригальмував, достатньо для того, щоб побачити, Що сидіння водія відкинуте, а сам водій, можливо, спав. Він мав підстави сподіватися на те, що, хто б не сидів в автомобілі, вони вже поїдуть до того часу, як він повернеться, бо чому ж вони ще досі не постукали у його двері? Але автівка все ще була на тому ж місці, і задній бампер відбивав світло її фар, коли він звертав із сільської дороги того вечора о восьмій годині.

Він вийшов з автомобіля і, заглянувши усередину чужої автівки, побачив, що там нікого немає, а сидіння водія підняте. У лісі було холодно. Вітру не було, і відчувалося, що може піти сніг. Єдиним звуком було ледве чутне бурмотіння людей зі сторони Кентербридж-естейтс. Він повернувся до свого автомобіля і поїхав додому, де жінка, яку звали Петті, сиділа на ґанку у темноті. Вона була одягнена у блакитні джинси та товсту вельветову куртку. Вона зігнула ноги і притиснула їх до грудей, намагаючись зігрітися, а підборіддям Притиснулася до колін.

Він заглушив мотор і доволі довго чекав, майже двадцять чи тридцять хвилин, поки вона підведеться та заговорить до нього, якщо вона приїхала сюди саме за цим. Але вона відмовлялася вставати, і врешті-решт він зібрав свою сміливість, щоб вийти з машини й направитися до будинку. Він різко зупинився на порозі, не більш ніж за крок від неї, щоб дати їй можливість говорити. Але її голова залишалася нахиленою. Його власна відмова від розмови з нею здавалася настільки дитячою, що він не міг не посміхнутися. Але ця посмішка була небезпечною поступкою, тому він брутально подавив її, набираючи кам’яного вигляду. Отож він увійшов до будинку і зачинив двері за собою.

Одначе його неприступність слабшала. Він не міг не чекати у темноті, біля дверей, ще один довгий проміжок часу, можливо годину, напружуючи слух, щоб почути, чи не рухалася вона, намагаючись не пропустити навіть дуже слабкого стуку в двері. Але у його уяві стояв саме той епізод, коли Джесіка казала йому про те, що необхідно бути чесним: що він мав віддати шану своїй дружині хоча б тим, що ввічливо попросив би її піти. І тепер уже, після шести років мовчання, він відчував, що промовити хоча б одне слово означало б повернути все. Це б звело нанівець його відчуженість і відкинуло б усе, що він мав за цим на увазі.

Врешті-решт, наче прокинувшись від напівсну, він увімкнув світло й випив склянку води. Потім почав ритися у своїй шухляді, вибравши компроміс. Він міг би хоча б глянути, що там світ хотів йому повідати. Спочатку він відкрив бандероль із Джерсі-сіті. Усередині не було жодного листа, тільки компакт-диск у непроникній пластиковій обгортці. Виявилося, що це був маленький соло-альбом Річарда Катца. На передньому плані етикетки був краєвид із надписом «Пісні для Волтера».

Він почув пронизливий крик болю, свій крик, неначе кричав хтось інший. Ідіот, ідіот, це нечесно. Він розвернув компакт-диск, його руки тремтіли, і прочитав список пісень. Перша пісня називалася «Двоє дітей — добре, а якщо їх немає зовсім, то ще краще».

— Боже, який же ти кретин, — сказав він, посміхаючись та плачучи. — Як же це несправедливо, кретин.

Після того, як він погаласував з приводу несправедливості та з приводу того, що, можливо, Річард не був таким уже безсердечним, він поклав диск назад у бандероль і відкрив пакунок від Петті. У ньому містився рукопис, з якого він прочитав лише один маленький абзац. А потім він підбіг до дверей, відчинив їх і почав розмахувати перед жінкою сторінками.

— Я не бажаю цього! — крикнув він на неї. — Я не буду тебе читати! Я хочу, щоб ти взяла це, пішла до своєї машини й відігрілася, бо зараз надворі до біса холодно.

Вона, між тим, тремтіла від холоду, але заклякла у своїй зіщуленій позі, і тому не подивилася, що він тримав у руках. Навіть навпаки, вона ще більше опустила голову, наче він хотів ударити її.

— Повертайся в машину! Відігрійся! Я не просив тебе приїжджати сюди!

Цієї миті її, можливо, особливо пройняв дрож, але, здалося, вона кивнула головою.

— Я обіцяю, що зателефоную, — сказав він. — Обіцяю, що поговорю з тобою по телефону, якщо ти підеш зараз та відігрієшся.

— Ні, — дуже тихо промовила вона.

— У такому разі, сиди тут і мерзни!

Він гримнув дверима і направився в інший кінець будинку, вийшов через чорний хід, спустився до самого озера. Він мав намір заморозити себе, якщо їй так хотілося замерзнути. Якимось чином він ще тримав її рукопис. На іншому боці озера виднілися занадто палаючі вогні Кентербридж-естейтс: там величезні телеекрани вивалювали на глядачів усі події в світі, які той світ вважав важливими. Усі зараз у своїх теплих кімнатках, електростанції «залізного поясу», що працюють на вугіллі, подають електрику через енергетичну систему. А арктичне повітря вже доволі холодне, щоб надсилати холод у жовтневі ліси помірного клімату. Як би мало він не знав про життя, він ніколи не знав менше, ніж тепер. Але в міру того, як холодне повітря переставало бадьорити, а навпаки, ставало загрозливим, морозячи його кістки, він почав хвилюватися за Петті. Коли в нього почали цокотіти зуби, він повернувся на пагорб, обійшов будинок і знайшов її на ґанку — вона все ще щулилась, але скотилася зі сходів і лежала головою на траві. Вона більше не тремтіла, і це насторожувало.

— Добре, Петті, — сказав він, стаючи на коліна. — Тобі погано, чи як? Я впущу тебе.

Вона трохи поворухнулась, але її тіло закостеніло, м’язи наче втратили еластичність, тепло не виходило крізь вельветову тканину її куртки. Він спробував поставити її на ноги, але не вийшло, і тоді він заніс її до будинку, поклав на диван та вкрив ковдрою.

— Це було так по-ідіотськи, — зітхнув він, ставлячи чайник на плиту. — Люди від такого помирають. Петті! Аби замерзнути до смерті, не обов’язково мати на вулиці двадцять градусів морозу, достатньо й нуля. Це безглуздо сидіти там так довго. Тобто я хотів спитати, як довго ти вже живеш у штаті Міннесота? Ти так нічого й не навчилася? Як же це до біса безглуздо з твого боку.

Він додав вогню на плиті, приніс їй кухоль гарячої води і допоміг їй прийняти сидяче положення, щоб попити; але вона розлила воду на підлогу. Коли він спробував дати їй ще, вона похитала головою і неясно пробубоніла щось на знак протесту. Її пальці були крижаними, а руки та плечі просто холодними.

— Припини, Петті, це так безглуздо. Про що ти думала? Це найбезглуздіша річ з усіх, що ти мені зробила.

Вона заснула, поки він роздягався, і прокинулася лише ненадовго, коли він відвернув ковдру і знімав з неї куртку, а також намагався зняти з неї штани. Зрештою він ліг поруч із нею, залишивши на собі лише кальсони, і натягнув ковдру і на себе і на неї.

— Не засинай, добре? — попрохав він, обійнявши її якомога міцніше, щоб зігріти її тіло, холодне як мармур. — Найбільш безглуздим для тебе зараз була б втрата свідомості. Чи не так?

— Угу, — промовила вона.

Він міцно обійняв її і став розтирати її тіло, постійно сварячись на неї, проклинаючи те становище, в яке вона його поставила. Протягом деякого часу вона ніяк не зігрівалася, продовжуючи спати й іноді просинаючись, але врешті-решт щось у ній перемкнуло, і вона почала тремтіти й ухопилася за нього. Він не переставав терти й обіймати її, а потім раптом вона широко розплющила очі й подивилася на нього, довго не відводячи погляду.

Вона не моргала. Її очі ще досі залишалися скляними, а погляд був спрямований у далеку далечінь. Таке враження, що вона продивлялася його минуле та майбутнє, що її думка летіла у холодний простір майбутнього, де вони обоє незабаром помруть, у небуття, до якого увійшли вже Лаліта, її мати та батько. Але весь цей час вона дивилася йому просто в очі, і він почав відчувати, що їй стає тепліше. Зрештою, він відвів погляд від її очей і також заглибився думкою в їх існування, думаючи про необхідність озирнутися до того, як стане вже пізно, до того, як цей зв’язок між життям та тим, що настає після нього, буде втрачено. Також він показав їй підлість, що жила у ньому, усю ненависть, що накопичилася за дві тисячі одиноких ночей, тоді як обоє вони були ще поєднані з пустотою, де сукупність усього, що вони колись сказали чи зробили, кожна краплина болю, що вони спричинили, кожна частинка радості, що її вони розділили, важили б менше, ніж найлегша пташина пір’їна в повітрі.

— Це я, — промовила вона. — Це просто я.

— Я знаю, — сказав він і поцілував її.

Найостаннішим у переліку результатів дій Волтера для мешканців Кентербридж-естейтс була можливість того, що вони сумуватимуть через те, що він поїхав. Ніхто, а найменше з усіх Лінда Гоффбауер, не міг передбачити події раннього вересневого вечора в неділю, коли дружина Волтера, Петті, припаркувала свій «пріус» на Кентербридж-корт і почала дзвонити у двері. Вона коротко називалась і ненав’язливо вручала пакунки із різдвяним домашнім печивом, яке власноруч приготувала. Лінда опинилася в незручному становищі при зустрічі з Петті, бо не знайшла у її вигляді нічого неприємного; і до того ж вона не могла відмовитися від святкового подарунка. Цікавість, а може, й ще щось, примусила її впустити Петті, і не встигла вона оговтатися, а Петті вже повзала на колінах у вітальні, підманюючи її кішок, щоб погладити їх, і розпитувала їхні імена. Вона здавалася настільки ж теплою людиною, наскільки холодним був її чоловік. Коли Лінда спитала її, як так трапилося, що вони ніколи до цього не зустрічалися, Петті весело розсміялася і сказала: «А, просто ми з Волтером вирішили трошки відпочити одне від одного». Це було дивне і разом з тим розумне пояснення, до якого важко було прискіпатися. Петті затрималася на достатньо довгий час, аби встигнути висловити захоплення будинком, особливо краєвидом, на якому було зображене покрите снігом озеро. Тож, ідучи, вона запросила Лінду та її сім’ю до свого будинку, у якому вони приймали гостей на Новий рік.

Лінді не дуже хотілося заходити до будинку убивці Боббі, але коли вона дізналася, що всі інші сім’ї Кентербридж-корт (за винятком двох, що були у Флориді) мали відвідати відкритий обід, вона піддалася змішаному почуттю цікавості та християнської терпимості. Справа в тому, що у Лінди були погані стосунки із сусідами. Незважаючи на те, що вона мала своє віддане їй коло друзів та союзників у церкві, вона також твердо вірила у принципи добросусідства. Тому, беручи додому три нові кішки на заміну Боббі, якого деякі невпевнені у своїй правоті сусіди вважали померлим від природних причин, вона, можливо, трохи перестаралася. У цьому відчувалося щось мстиве. Таким чином, коли вона залишила свого чоловіка та дітей вдома і приїхала на своєму «Сабербані» до будинку Берґландів, то трохи зніяковіла, коли Петті проявила до неї свою звичайну гостинність. Петті познайомила її зі своєю дочкою та сином, а потім провела її надвір, і вони разом спустилися до озера, щоб подивитися на будинок з відстані. Лінді спало на думку, що вона потрапила у компанію експерта, від якого вона могла б отримати кілька порад щодо того, як завойовувати серця та розум. Уже менш ніж за місяць Петті причарувала навіть тих сусідів, які більше не відчиняли дверей, коли Лінда приходила до них жалітися: вони примушували її мерзнути надворі. Вона провела декілька відважних атак, примушуючи Петті схибити та зрадити свою ліберальну готовність погоджуватися зі співрозмовником, запитавши в неї, чи вона також любить птахів («Ні, але я люблю Волтера, так що трохи на цьому розуміюсь», — відповіла Петті), чи цікавиться місцевою церквою («Я думаю, просто чудово, що їх тут великий вибір», — відповіла Петті), перед тим, як дійти висновку, що її нова сусідка занадто небезпечний суперник, щоб атакувати її напряму. Для того, щоб доповнити розгром, Петті приготувала величезне й смачне на вигляд частування, від якого Лінда, потроху відчуваючи приємність поразки, відрізала великий шматок і поклала собі на тарілку.

— Ліндо, — сказав Волтер, звертаючись до неї, коли вона вже збиралася йти, — велике вам спасибі за те, що відвідали нас.

— Це було дуже люб’язно з боку вашої дружини запросити мене.

Волтер, напевне, знову почав регулярно голитися після повернення його дружини — його обличчя мало занадто рожевий колір.

— Послухайте, мені було неймовірно прикро почути про зникнення вашого кота.

— Справді? Я думала, ви його ненавиділи.

— Так, я ненавидів його, бо він був машиною-вбивцею птахів. Але я знаю, що ви любили його, і, загалом, це важко втрачати домашню тварину.

— Що ж, тепер маємо аж трьох.

Він ледве помітно кивнув.

— Лише намагайтеся не випускати їх з будинку, якщо зможете. Так їм буде безпечніше.

— Перепрошую, це що, погроза?

— Ні, не погроза. Лише факт. Цей світ небезпечний для маленьких тварин. Я можу ще щось принести вам випити?

Того Дня та й впродовж наступних місяців усім було зрозуміло, що потужний вплив м’якого характеру Петті позначався і на Волтері. Тепер, замість того щоб швидко проїжджати повз сусідів на своєму агресивному автомобілі, він зупинявся, опускав скло й здоровкався. У вихідні він їхав із Петті на клаптик землі, покритий чистим льодом, стан якого підтримували сусідські діти заради гри в хокей. Волтер вчив її кататися на ковзанах, і вона непогано навчилася цього досить швидко. Під час незначної відлиги можна було побачити, як обоє представників подружжя Берґландів подовгу гуляли разом, іноді майже доходячи до Фен-сіті. А коли настала справжня відлига, у квітні, Волтер знову пішов по домівках у Кентербридж-корт, але не заради того, аби лаяти людей з приводу їхніх кішок, а щоб запросити їх приєднатися до нього та його друга-науковця і взяти участь у серії лісних прогулянок у травні та червні з метою пізнати їх місцевий спадок та поспостерігати зблизька за чудовими формами життя, що ними був переповнений ліс. У цей час Лінда Гоффбауер покинула останні нотки спротиву Петті, вільно приймаючи той факт, що остання знала, як правильно ставитися до чоловіка. Сусідам сподобалося нове поводження Лінди, і вони трошки ширше відчинили для неї двері.

Загалом, було неочікувано сумно дізнатися, у середині літа, коли подружжя Берґландів організувало декілька барбекю і коли вони були потрібними саме тут, що в кінці серпня вони мають переселитися до Нью-Йорка. Петті пояснила, що має гарну освітянську роботу, до якої прагне повернутися, і що її мати, близнючки-сестри й брат, дочка та найкращий друг Волтера живуть неподалік від Нью-Йорка, а також, що, незважаючи на те, що будинок на озері впродовж років багато чого означав і для неї, і для Волтера, ніщо не може тривати вічно. Коли її спитали, чи планують вони повертатися сюди у відпустку, її обличчя спохмурніло, і вона сказала, що Волтер не хотів би цього. Він залишав свою власність місцевій земельній організації, щоб там створили заповідник для птахів.

Берґланди від’їжджали у великій орендованій вантажівці. Волтер сигналив за кермом, тоді як Петті махала рукою на прощання.

У перші дні після їхнього від’їзду до будинку прибула спеціальна бригада й збудувала високий паркан навколо усієї власності, що мав захищати і від кішок (Лінда Гоффбауер тепер, коли Петті вже поїхала, насмілилася назвати огорожу потворною). Невдовзі приїхали інші, робітники і знищили маленький будинок Берґландів, залишивши лише його каркас, що став раєм для сов та ластівок. До сьогодні вільно заходити до заповідника можна лише птахам та мешканцям Кентербридж-естейтс. Увійти можна через ворота, код на яких відомий тільки їм. Замок розташовано під маленьким керамічним символом, де намальована картина із зображенням молодої темношкірої дівчини, на честь якої заповідник і був названий.

Примітки

1

Переклад В. Коптілова.

2

МММ — американська інноваційно-виробнича компанія, заснована в 1902 р. в США у штаті Міннесота. — Тут і далі примітки перекладача.

3

Сорт пива.

4

Крупа з пшениці, яка пройшла термічну обробку гарячою водою, потім була висушена і подрібнена. Має високу харчову цінність.

5

Міннеапопіс — найбільше місто штату Міннесота, яке має спільний кордон зі столицею штату Сент-Пол; ці два міста називають містами-близнюками і часто вважають єдиним міським утворенням.

6

Геймер — завзятий гравець у відео- та комп’ютерні ігри.

7

Канал-стрит — велика торговельна вулиця Нижнього Манхеттена (Нью-Йорк), де розміщено багато маленьких крамниць.

8

«Перл Джем» («Pearl Jam») — одна з чотирьох головних груп (поряд з «Alice in Chains», «Nirvana» та «Soundgarden») музичного напрямку «гранж», популярного в першій половині 1990-х років.

9

«Шевроле-кавальєр» — автівка середнього класу, що виготовлялася з 1982-го до 2005 року компанією «Дженерал моторс».

10

«Вікінгз» — міннесотський футбольний клуб.

11

Пол Баньян — міфічний лісоруб, якого вигадали американські лісоруби у 1800-ті роки, щоб привнести трохи гарного настрою до їх важкої роботи.

12

Великий зал — житлова кімната, яка поєднує певні функції декількох традиційних кімнат (вітальні, кабінету тощо). Великі зали набули особливої популярності в американських будинках на початку 1990-х.

13

Вуді Гатрі — найвідоміший фолк-музикант в історії США.

14

Гарісон Кейпор — актор-комік, народився у Міннесоті.

15

Кірбі Пакетт — центральний приймаючий гравець Головної бейсбольної ліги, всю свою кар’єру програв за команду «Міннесота Твінз».

16

Прінс (справжнє ім’я — Прінс Роджерс Нельсон) — американський рок-музикант, один із найвпливовіших у рок-музиці.

17

П’ять сантиметрів.

18

Безпрецедентний (англ.).

19

Альберт Ґор — американський політик, член Палати представників США (1977— 1985), Сенату США (1985—1993), сорок п’ятий віце-президент США (1993—2001), лауреат Нобелівської премії миру за 2007 рік.

20

Велстон Пол — американський політик, лідер «радикального лівого» крила демократичної партії. Загинув у авіакатастрофі під час кампанії про перевибори в Сенат.

21

178 сантиметрів.

22

Різновид бейсболу.

23

Іст-Сайд — квартал в Манхеттені між Центральним парком та Іст-Рівер. Вважається одним з найдорожчих та найпрестижніших житлових районів Нью-Йорка.

24

Джон Фітцджеральд Кеннеді (відомий також як JFK) — тридцять п’ятий президент Сполучених Штатів Америки.

25

Роберт Френсіс Кеннеді (відомий також як RFK) — американський політичний та державний діяч, один з двох молодших братів Джона Кеннеді.

26

Теодор Кеннеді — американський політичний та державний діяч, один з двох молодцях братів Джона Кеннеді.

27

Луїза Мей Олкотт (1832—1888) — американська письменниця, відома своїм романом «Маленькі жінки», заснованим на її спогадах про дорослішання разом із трьома своїми сестрами.

28

Колись із цим ромом я втрачу розум (їси.).

29

Маються на увазі Друга світова війна, війна в Кореї та війна у В’єтнамі.

30

Бйорн Борг — колишній шведський тенісист, у минулому перша ракетка світу, переможець п’ятьох поспіль Вімблдонських турнірів та чотирьох поспіль Відкритих чемпіонатів Франції.

31

Джо Немет — футбольний гравець, народився в штаті Пенсільванія, грав у позиції квотербека, більш відомий як «Бродвей Джо».

32

Близько 23 кілограмів.

33

Ненсі Дрю — літературний та кіноперсонаж, дівчина-детектив, відома в багатьох країнах.

34

Едмунд (Ед) Маскі — американський політик-демократ і державний діяч.

35

Волтер Фредерік «Фріц» Мондейл — віце-президент США в 1977—1981 роках при адміністрації Джиммі Картера від демократів.

36

Едуард Гіббон — британський історик, член парламенту.

37

Мері Тайлер Мур — американська комедійна актриса, найбільш відома своїми ролями в різних сіткомах на телебаченні.

38

Арена Вільямс — головний кампус Університету Міннесоти, де грають чоловічі та жіночі баскетбольні команди.

39

Патті Сміт — американська співачка, автор текстів, композитор.

40

Деніз Левертов — американська поетеса, одна з найвідоміших під час Другої світової війни.

41

Френк О’Хара — американський поет.

42

Біле сухе вино.

43

«Велвет андеграунд» — культова американська рок-група 1960-х та 1970-х років, яка стояла біля витоків альтернативної музики.

44

«Іглз» — американська рок-група, яка виконувала мелодійний гітарний кантрі-рок.

45

Джулія Чайлд — американський шеф-кухар французької кухні, ведуча на американському телебаченні.

46

Малий блакитний бик — персонаж американської казки про Пола Беньяна.

47

Місто в окрузі Кроу-Вінг, штат Міннесота.

48

Неофіційна назва штату Міннесота.

49

«Я одружуюся завтра вранці» («I’m Getting Married in the Morning») — пісня з мюзиклу «Моя прекрасна леді».

50

«Дево» — американська рок-група, створена в Акроні, штат Огайо, у 1972 році, що стала однією з найвинахідливіших і новаторських у новій хвилі.

51

Лена Лович — англійська рок-співачка югославського походження, яка народилася в США; одна з найвидатніших фігур нової хвилі.

52

Романтична драма 1978 р.

53

«Блонді» — американський рок-гурт, створений у Нью-Йорку в 1977 році, один із найуспішніших гуртів нової хвилі.

54

Річард Катц — рок-співак у стилі панк.

55

П’єса про відносини двох сусідів по кімнаті.

56

193 сантиметри.

57

Петті вперше побачила знімки Каддафі через декілька років після того, як закінчила коледж, хоча одразу помітила їх із Річардом Катцом схожість, однак нічого дивного в тому, що лівійський диктатор здавався їй найгарнішим главою держави у світі, не бачила. (Примітка автора.)

58

Звинувачую (фр.).

59

Стиль панк-дансу в 1970-х рр.

60

Флоренс Найтінґейл — англійська медсестра, організатор і керівник загону санітарок під час Кримської війни 1853-1856 років.

61

Приблизно 168 сантиметрів.

62

Мексиканський ресторанчик, де подають тако, буріто тощо.

63

Перепрошую (ісп.).

64

Дуже спекотно (ісп.).

65

Чого бажає сеньйора? (Ісп.).

66

Милиці (ісп.).

67

П’єса Генріка Ібсена, яка була вперше поставлена в 1891 році в Мюнхені.

68

Римський клуб є міжнародною неприбутковою неурядовою організацією, що об’єднує науковців, економістів, бізнесменів, чільних службовців міжнародних організацій, колишніх голів держав та урядів з усіх п’яти континентів, які переймаються актуальними проблемами людства — політичними, економічними, соціальними, екологічними, технологічними і культурними — та їх аналізом і прогнозуванням у контексті «світової проблематики».

69

Місто Джоппа, штат Меріленд (викрив.).

70

Сорт червоного сухого вина.

71

Сорт віскі.

72

Боб Ділан (псевдонім Роберта Аллена Ціммермана) — американський співак, композитор, поет і гітарист, музика якого вплинула на величезну кількість композиторів-піснярів.

73

Житловий район у Нью-Йорку на заході Нижнього Манхеттена.

74

«Біла кістка» — неофіційна назва справжнього американця, так звана американська аристократія; американці англосаксонського походження та протестантської віри.

75

Петті збагнула по дорозі від Чикаго до Гіббінга, що, можливо, причиною, з якої Річард продинамив її, було те, що вона не обожнювала його музику, і його це дратувало. Але цим вона нічого не могла поробити.

76

Американська мережа магазинів, що спеціалізується на продажу електроніки.

77

Реджіс Філбін — американський ведучий, актор та співак.

78

Близько 135 кілограмів.

79

Петсі Клайн — американська співачка, одна з найвідоміших вокалісток в історії кантрі.

80

Хайрам «Хенк» Кінг Вільямс — американський автор-виконавець, батько сучасної музики кантрі.

81

Рой Келтон Орбісон — американський музикант, піонер рок-н-ролу, відомий складними музикальними композиціями та емоційними баладами.

82

Джонні Кеш — американський співак, визначальна фігура в музиці кантрі другої половини XX століття.

83

Троял Гарт Брукс — американський виконавець кантрі-музики; в його активі дві премії «Греммі» та двадцять чотири премії Billboard Music Award.

84

Жіноче кантрі-тріо, яке було створене в Далласі, штат Техас, у 1989 році, відомий музичний колектив.

85

Дьйордь Лігеті — австрійський композитор угорського походження.

86

Американська група альтернативного року, створена в Гобокені, штат Нью-Джерсі, в 1984 році.

87

Провінція в центральній частині Канади.

88

Субкоманданте Інсурхенте Маркос (нар. 1957 р.) — лівий радикальний письменник та філософ, головний ідеолог та пропагандист Сапатистської армії національного визволення, яка підняла індіанське повстання в 1994 році в Мексиці у штаті Чіапас.

89

Девід Герберт Лоуренс (1885—1930) — англійський письменник, автор психологічних романів, есеїв, віршів та п’єс.

90

Район між штатами Онтаріо та Міннесота, на захід від Верхнього озера, що проходить по кордону між США та Канадою.

91

Джозеф Конрад (1857—1924)— англійський письменник польського походження, один із найвидатніших англійських прозаїків.

92

Американська рок-група альтернативного напряму, заснована в Чикаго, штат Іллінойс, у 1994 році.

93

Адірондак — гірський хребет на північному сході штату Нью-Йорк, північна частина гірської системи Аппалачі.

94

Місто в окрузі Клінтон у штаті Нью-Йорк, США.

95

Американський рок-гурт, створений у 1983 році в Каліфорнії вокалістом Ентоні Кідісом, басистом Майклом Белзарі (більш відомим як Флі), гітаристом Хілелом Словаком і барабанщиком Джеком Айронзом; гурт грає музику напрямку альтернативного року та фанку.

96

Район Манхеттена.

97

Вулиця в центрі Манхеттена в Нью-Йорку, на якій знаходяться нью-йоркська мерія та Твидів суд.

98

Гімн Франції.

99

Сучасна американська співачка. Дев’ять разів отримувала «Греммі».

100

Американський політик, віце-президент США у роки правління Джорджа Буша-молодшого.

101

Соліст групи U2.

102

Великий круглий хліб із прісного тіста.

103

Австрійський письменник і драматург, лауреат кількох премій.

104

Я винен (лат.).

105

Кіт Річардс — англійський гітарист і поет, разом із Міком Джаґґером складали основу гурту «Роллінґ Стоунз».

106

Професії у галузях сільського господарства, виробництва, науково-дослідницької діяльності, управління та послуг, які роблять внесок у постійне збереження чи відновлення якості оточуючого середовища.

107

Тобто 120 см замість 45 см.

108

Німецький вчений, який отримав Нобелівську премію з фізіології! медицини 1908 року (разом з І. Мечніковим). Він відомий своїми роботами в галузі гематології, імунології і хіміотерапії.

109

Комплекс змін у сільському господарстві країн, що розвиваються, мав місце в 1940— 1970-х роках і привів до значного збільшення світової сільськогосподарської продукції. Включав активне виведення продуктивніших сортів рослин, розширення іригації, застосування добрив, пестицидів, сучасної техніки.

110

Американська природоохоронна організація, заснована 28 травня 1892 року в Сан-Франциско, Каліфорнія.

111

Британська акторка.

112

Приблизно 370 м.

113

Приблизно 0,8 га.

114

Зі мною? (Фр.).

115

Англійською ім’я Katz співзвучне слову cats, тобто «кішки».

116

Гуморист, автор і виконавець головної ролі однойменного сіткому.

117

Найуспішніший журналіст і письменник США.

118

Американський бізнесмен, політик і філантроп.

119

Американський політик, сенатор від партії демократів.

120

Американський політик; працював у Пентагоні, Держдепартаменті, займав посаду президента Всесвітнього банку.

121

Президент адвокатської групи «Американці за податкову реформу».

122

Американський хардкор-панковий музичний гурт.

123

Американський вокаліст і продюсер.

124

Канадська співачка, композитор, актриса і продюсер, котра стала всесвітньо популярною в 1995 році, записавши один з найкраще продаваних альбомів за весь час Jagged Little Pill. На рахунку Морісетт 7 нагород «Греммі». Загалом по всьому світу продано більше 55 млн примірників її альбомів.

125

Місце руйнування Всесвітнього торговельного центру.

126

Цю матусю я би трахнув (з фільму «Американський пиріг»).

127

Тупак Шакур (1971—1996) — американський репер.

128

Британська інді-поп-група.

129

Один із центральних персонажів телесеріалу «Клан Сопрано»; мав реальний прототип боса мафії.

130

Напівавтоматичний пістолет.

131

На це дербі жінки вдягаються якнайшикарніше, особливо вирізняються капелюшки — чим незвичайніші, тим кращі.

132

Найбільша інвестиційна компанія в світі.

133

Перші письмові припущення про кривавий наклеп (ритуальні вбивства християн євреями) у 1144 році у Норвічі належать до часів Айвенго.

134

Журналіст, письменник, громадський діяч, що пише на їдиш, а також французькою та англійською; в центрі його уваги — Голокост і єврейська історія та культура.

135

Американський єврейський письменник і рабин.

136

Гра з м’ячем.

137

Одна з найкрупніших брокерських контор у США.

138

Жанр естрадного виступу, при якому виконавець веде реальний діалог з публікою, часто-густо є імпровізацією.

139

Американська акторка, продюсер, режисер; сім разів отримувала «Еммі» і два рази — «Золотий глобус».

140

Комік, сатирик, виконавиця жанру «стенд-ап»; називає себе «єврейським коміком»

141

Тип тканини.

142

Професор історії Університету Берклі.

143

Jay (ам. сленг) — завзятий.

144

Нечувано, казково, пречудово і т. п. (іт.).

145

Святкування п’ятнадцятого дня народження дівчини, її вступу до світу дорослих.

146

Ліки загальної протимікробної дії.

147

Віце-президент США за часів президента Ліндона Джонсона.

148

Церковний термін (прикраса за алтарем).

149

Американські співачки.

150

Томас Бернгард (1931—1989) — австрійський письменник та драматург. Лауреат премії міста Бремен (1965), Австрійської державної премії (1968), премій Антона Вільдганса. (1968), Георга Бюхнера (1970), Франца Грільпарцера та Франца-Теодора Чокора (обидві — 1972), Міжнародної літературної премії Монделло (1983), французької премії Медічі (1988) та ін.

151

Десерт.

152

Роза Паркс — перша жінка-борець за права чорношкірих. Під час поїздки автобусом 1 грудня 1955 року вона відмовилася звільнити «місце для білих» і продовжувала сидіти. У результаті в країні спалахнув бойкот автобусних ліній.

153

Американська група альтернативного року.

154

«Земля передусім!» — назва радикальної природоохоронної організації.

155

Американський рок-гурт, створений 1965 року; поєднував елементи блюзу, хонкі тонк та бугі.

156

Осмос — спонтанний перехід, однобічна дифузія через напівпроникну перегородку (мембрану), яка відокремлює розчин від чистого розчинника або розчину меншої концентрації. Зумовлений прагненням системи до термодинамічної рівноваги і вирівнювання концентрацій розчину по обидва боки мембрани.

157

Музична група, зазвичай дуже відома, яка є головною на концерті і виступає останньою.

158

Bright eyes (англ.) — буквально означає «сяючі очі».

159

Сильне снодійне й антидепресант із купою побічних ефектів.

160

Музичний клуб з рестораном.

161

Золото у 18 каратів містить 75 % золота і 25 % міді чи інших металів.

162

Назва району в центрі Багдада, де знаходяться іноземні й урядові об’єкти.

163

Американські політики.

164

Іракський політик.

165

Надзвичайний, неймовірний (ісп.).

166

Система електронних фінансових розрахунків.

167

Випічка.

168

Тразодон — антидепресант.

169

Фригани на знак протесту проти того, що близько 25 % продукції викидається, не купують речей, а підбирають їх у смітниках.

170

Частина Середнього заходу й східного узбережжя США, де в 1970-х рр. були сконцентровані сталеливарне виробництво й інші галузі важкої промисловості.

171

Баріста — людина, що готує кавові напої.

172

Шведський політик і дипломат, Генеральний секретар ООН з 1953-го по 1961 рік.

173

Птах.

Content

Джонатан Франзен
Свобода

Добрі сусіди

Минулі помилки Автобіографія Петті Берґланд (написана Петті Берґланд за порадою її психотерапевта)

Розділ 1: Податлива

Розділ 2: Кращі друзі

Розділ 3: Матусині змагання

2004

Зняття верхівки гори

Жіноча територія

Гнів доброї людини

Уже досить

Погані новини

Демон з Вашингтона

Минулі помилки (Завершення) Щось на зразок послання до читача Автор: Петті Берґланд

Розділ 4: Шість років

Озеро округу Кентербридж

Примітки