Иън Макдоналд

Императрицата на слънцето

Евърнес  #3

На Инид

Тази творба е художествено произведение. Описаните имена, персонажи, места и случки са продукт на въображението на автора. Всички изказвания, случки, описания, информация и материали от всякакъв друг вид, съдържащи се в произведението, са само и единствено с цел забавление и не трябва да се разчита на тяхната точност, нито да бъдат правени опити да бъдат възпроизведени, тъй като това може да доведе до наранявания.

1.

Ярка точка светлина. В миг точката експлодира до диск. Дискът от светлина се превърна в кръг от чернота: нощно небе. От съвършената окръжност нощно небе излезе въздушен кораб, бавен, огромен, великолепен. Витловите му двигатели бучаха. Порталът на Хайзенберг потрепна и се затвори зад него.

— Вуум — прошепна Еверет Синг, като премигна в дневната светлина на новата Земя.

Оттегли пръст от екрана на Инфундибулума. Поредният Скок на Хайзенберг, поредната вселена.

Мостикът на въздушния кораб Евърнес запищя от сигнализиращите аларми. Забляскаха жълти светлини. Зареваха тръби. Зазвъняха звънци, закрещяха клаксони. Опасност от сблъсък, опасност от сблъсък, тътнеше механичен глас. Зрението на Еверет се проясни в същия миг, когато това се случи и на останалата част от екипажа. И видя…

— Атланта, Дънди и Пресвети Пио — прошепна Майлс О’Рахили Лафайет Шарки, отговорникът по товарите на въздушния кораб.

Обичайният му източник на цитати беше Библията, по-специално Старият завет. Разполагаше със стих за всякакви случаи. Когато обаче призоваваше светците от старата си родина, Конфедерацията, нещата бяха сериозни.

… дървета. Дървета пред тях. Дървета под тях. Дървета в лицата им. Дървета, които протягаха смъртоносните си, убийствени клони към тях. Дървета навсякъде. А Евърнес забиваше нос в тях.

— Това е… Това не трябваше да се случва — каза Еверет, парализиран от шока зад работната си станция на мостика. — Скокът… изчислих го така, че…

— Сен! — изрева капитан Анастейзия Сикссмит. В един момент си стоеше пред големия панорамен прозорец, заела обичайната си поза, облечена в бричовете и ботушите си за езда, с вдигната яка на ризата, сключила ръце зад гърба си, а над нея се простираха меките, копринени звезди на Земя 1. В следващия се взираше в корабокрушение, което я удряше право в лицето. — Изправи ни!

— Заела съм се! — извика осиновената ѝ дъщеря. Сен Сикссмит беше слаба като дребна състезателна хрътка, бледа като виелица, но пък бе пилотът на въздушния кораб Евърнес и сега хвърли всеки грам от незначителното си тегло върху лостовете за тягата. Еверет почувства как Евърнес потръпна, щом совалките на витловите двигатели се завъртяха в положение за вертикално издигане. Само че въздушните кораби са големи, дълги и трудно подвижни, и е необходимо време, много време, прекалено много време, за да ги накараш да променят курса си. — Хайде, хубавките ми доркас… хайде, любима…

Опасност от сблъсък, опасност от сблъсък, крещеше алармата. Имаше хакни акцент на ветровик.

— Накарайте тази врява да млъкне! — прогърмя гласът на капитан Анастейзия.

Шарки изключи алармената сигнализация, но предупредителните светлини продължиха да заливат мостика с подлудяващото си жълто мигане.

Няма да успеем, помисли си Еверет. Няма да успеем. Странно колко спокоен се чувстваше по въпроса. Когато е неизбежно, преставаш да се бориш и просто го приемаш.

— Мадам… Мамо… Не мога да изправя носа — извика Сен.

Капитан Анастейзия се обърна към Еверет Синг. Панорамният прозорец беше зелен, червен. Вселена от червено-зелено.

— Мистър Синг, Скок на Хайзенберг.

Еверет откъсна очи от хипнотизиращото, убийствено зелено през прозореца и ги насочи към скоковите контроли на Доктор Квантум, към айпада си. Числата нямаха никакъв смисъл. Никакъв. Стоеше замръзнал. Коефициент на интелигентност с размерите на планета, както веднъж бе казал баща му, а не знаеше как да постъпи. Изплашен и неспособен да направи нищо по въпроса.

— Аз… аз… трябва да изчисля…

— Не разполагаме с това време, мистър Синг.

— Скокът на сляпо може да ни отведе навсякъде!

— Измъкни ни от тук!

Шарки хвърли поглед към мониторите над главата си:

— Капитане, забиваме се в земята.

Мостикът се разтърси като уловен от божия ръка. Еверет се залови здраво за скоковата станция. Капитан Анастейзия се завъртя и блъсна силно в една от стените. Падна на пода с изкаран въздух. Сен се държеше за щурвала като плъх за парче дърво от потъващ кораб. Евърнес изпищя с нановъглероден скелет, усукан до пределно допустимата норма.

Корабното покритие се късаше с раздиращи крясъци. Еверет чуваше как мачтите се чупят една по една, подобно на кости. Дървесните клони се превръщаха в отломки на малки експлозии. Килът на кораба потрепери и се разнесе звук от разбиващ удар.

— Изгубихме един от двигателите — извика Шарки, заловил мониторите си. Гласът му прозвуча така, сякаш беше изгубил собствената си ръка.

Евърнес заора в хилядите клонки на горския покров. Зеленината надвисна пред панорамния прозорец. Стъклото му се взриви. През пролуката се промушиха копията на клони, които нанизаха мостика. Капитан Анастейзия се претърколи встрани, когато едно сцепено парче дърво посегна към нея. Сен се наведе под клон, прицелен право в главата ѝ. Мостикът се препълни с клечки и листа.

— Давам пълен назад! — изкрещя Сен.

Еверет се улови за дървената релса на скоковата си станция, щом Евърнес потръпна чак до гръбнака. Разнесе се необятен, извиващ, дращещ стон. Пронизващите клони се поместиха с метър, не повече. Вибрацията разтърси Еверет до пломбите на зъбите му.

— Не мога да го помръдна! — извика Сен.

— Преустанови… витловите двигатели ще изгорят! — изкрещя капитан Анастейзия.

— Ако изобщо са ни останали такива — обади се Шарки.

Капитан Анастейзия освободи дъщеря си от руля:

— Мистър Синг, отведете ни обратно на Земя 1. По мой знак. Всички останали: подгответе се. Това или ще ни излекува, или ще ни убие.

— Не! — извика Сен, забелязала, че майка ѝ вдига ръка към бутона за изхвърляне на баласта.

— Хайде, богове и ангели — прошепна капитан Анастейзия. — Само този път.

Тя стовари ръка върху червения бутон. Евърнес се поклати щом от шпигатните му кранове започнаха да се изливат стотици тонове воден баласт. Въздушният кораб се изправи. Скелетът му простена като живо същество. Дървесните клони се огъваха и чупеха. Разтърсване нагоре. Еверет чуваше как водата протича с тътен през крановете. Сигурно изглеждаше като десетки водопади. Евърнес издаде чудовищно скърцане и отново се поклати нагоре. Клоните се откъснаха на свобода от мостика в дъжд от листа. Въздушният кораб се издигаше. Разнесе се дращене от метал, напрегнат отвъд поносимото. Евърнес се наведе странично, след което отново се изправи. Електричеството прекъсна. Наблюдателни екрани, монитори, контролни уреди, светлини, навигация, управление, комуникации. Доктор Квантум премигна и също изгасна.

Капитан Анастейзия вдигна ръка от бутона за изпускане на баласта. Водните струи престанаха да се изливат. Мълчанието беше абсолютно, зловещо.

— „Ето, дойде силен вятър от пустинята, та удари четирите ъгъла на къщата… и само аз се отървах да ти известя“ — цитира Шарки.

— Предпочитам да чуя статус на текущото ни състояние, мистър Шарки — каза капитан Анастейзия.

— Статус? — изрева един глас от спираловидното стълбище навън. — Ще ти дам статус! — Макхинлит, машинистът на кораба, нахлу устремно на мостика. По кафявото му лице се бореха няколко различни емоции едновременно. — Прецакани сме. Нали чухте онези големи дъвчещо-хрускащи шумове? Е, това бяха двигателите ни, докато изпадаха. Ето защо нямаме мощност. Паднаха всички прекъсвачи. А мен едва не ме нацели половин дърво. Седя там долу и гледам към въздух през поне шест различни дупки. Статусът ни, капитане? Какво ще кажете за прецакани, шамаросани и натъпкани в кофата за боклук?

Евърнес проскърца, пропадна с два метра и най-сетне застина. От клоните литнаха ярки птици във всички цветове на дъгата. Еверет осъзна, че не бяха птици. Тези ярки цветове не бяха пера.

— Къде сме? — попита той.

Капитан Анастейзия се завъртя вихрено към него. Черното ѝ лице бе потъмняло от гняв. Очите ѝ блестяха твърдо. Ноздрите ѝ помръдваха и дъвчеше устна. Изчакваше ядът ѝ да отмине поне малко, за да проговори възпитано.

— Мислех, че знаеш, мистър Синг. Мислех, че знаеш всичко.

Лицето на Еверет пламна от срам. Почувства задавяне в гърлото и надигане в стомаха. Изгарящо усещане зад очите, в главата, в ушите. Срам, но и гняв. Не беше честно. Вината не беше негова. Беше изчислил правилно. Правилно. Не допускаше такива грешки. Не допускаше каквито и да е грешки. Имаше нещо нередно с този свят. Това бе единственото обяснение. Искаше да ѝ изкрещи в отговор, че той не допуска грешки, че вината е колкото негова, толкова и нейна. Затрепери от яд. Думите го изгаряха. Капитан Анастейзия се обърна към останалия екипаж:

— Да откачим кораба и да го спуснем, след което се заемаме отново да го приведем в хакни-тип-топ изправност.

2.

Екипажът беше в товарното помещение и се екипираше за спускането. Капитан Анастейзия подръпна алпинисткия колан на Еверет, провери закопчалките и катарамите по него. Еверет не можеше да срещне очите ѝ. Пораженията бяха навсякъде около екипажа. Обшивката на корпуса беше пронизана на поне шест места от нацепени клони като дървени копия. В машинното отделение на Макхинлит се бе появила цяла дървесна корона, гигантско коледно дърво, пронизало обшивката. С изключение на това, че листата му бяха червени и миришеха на нещо пикантно, наситено, познато, но убягващо на Еверет. Виждаше земята през дупката. Пътят до долу бе доста дълъг. Нановъглеродният скелет на Евърнес все още запазваше целостта си, но дори той не бе успял да понесе такъв удар, без да се увреди. Косите му подпори се бяха натрошили, мачтите бяха напукани и от тях се ронеха люспи от нановъглерод; една цяла кръстата носеща конструкция се бе огънала и надвисваше заплашително над главата на Еверет. Гръбнакът бе оцелял. Ако гърбът на въздушния кораб се бе счупил, нямаше да имат никаква друга възможност, освен да го изоставят.

При удара Евърнес беше изгубил три от шестте си витлови двигатели. Носещите им греди се бяха прекършили, командните трасета и захранващите кабели се бяха откъснали като прекъснати нерви. Двигател номер две беше изпаднал, заедно с пилона, а на мястото му в корабния корпус зееше грозна рана. Лудото спускане на Евърнес през дърветата беше разпиляло совалките на двигателите на няколко километра, непрогледна, непозната гора. Капитан Анастейзия организираше мисия за издирването им из горската територия, която се намираше на триста метра под тях. На този свят дърветата бяха по-високи и Еверет имаше чувството, че краката му не са толкова здраво залепени в сравнение с всяка друга Земя, която Еверет беше посещавал. По-слаба гравитация? Как изобщо се получаваше така? А и това слънце. Не се движеше правилно…

— Сен! — кресна капитан Анастейзия.

Гласът на Сен се разнесе някъде отгоре:

— Само да сложа някакви дрешки.

Момичето се спусна по въжето от пътеката горе при гръбнака на кораба чак до пода на товарното отделение. На това му се казва поява, помисли си Еверет. Евърнес беше направил скок от оксфордската зима на Земя 1 в тропически жега и влажност, така че всички се бяха облекли подходящо: Макхинлит беше смъкнал горната част на оранжевите си работни дрехи, привързал ръкавите им около кръста си. Потникът му разкриваше впечатляващи плочки и доста розови белези от зараснали рани по кафявата му кожа. Шарки беше зарязал шлифера в полза на бяла риза без ръкави. Носеше двете пушки в кобури, напряко през гърба си. Капитан Анастейзия имаше слабо и мускулесто тяло. Тя носеше клин, стигащ под коленете, и тесен потник. Еверет си оставаше увит в зимните пластове на собствените си дрехи. Прикриваха угризенията му. Нямаше правото да излага тяло на показ, да позволява на слънцето да огрява кожата му.

Дрешките на Сен за топло време прикриваха точно толкова, колкото можеше да ѝ се размине. Корабни обувки с гумени подметки, ръгби чорапи, работни ръкавици, златисти къси шорти, силно изрязана, плътно прилепнала блузка и лента за главата, която да държи под контрол лудата ѝ бяла афро прическа.

— Върви да се облечеш! — кресна отново капитан Анастейзия.

Сен мина дефилиращо покрай втората си майка с предизвикателно подмятане на глава. Макхинлит прехапваше устни и опитваше да не се разсмее с пълен глас. Докато Сен пристягаше алпинисткия си колан отправи бърза усмивка към Еверет. Подейства му като слънце по лицето. Казваше му: Всичко е наред. И ти си си наред, оми, приятели до гроб.

— Ще прибираме ли тези двигатели, или какво? — каза тя, след което просто направи крачка в отвора на товарния шлюз, удари управлението на китката си и изчезна с радостен вик в дълбокия океан от листа под себе си.

— Сен, не знаем дали там… — изрева капитан Анастейзия. — Проклето момиче — тя скочи след дъщеря си.

Макхинлит, а после и Шарки, я последваха и лебедките на въжетата им запищяха. Еверет проследи как се спускат между клоните, докато най-сетне ги изгуби от поглед в листата. Всичко щеше да бъде наред. Точно това му беше казала малката усмивка на Сен, само на него. Момчето пристъпи в празнотата на шлюза и почувства внезапното подръпване, щом лебедката пое тежестта му.

Червени листа и хаос от клони под него. Над него — туловището на Евърнес. Еверет изпусна къс вик от болка и срам. Като дете беше гледал стар документален филм за един кит — уловен, убит, довлечен до плаващ завод, за да му бъде свалена китовата мас. Плака, преди да заспи и след като се събуди. Майка му внимателно беше обяснила — че това е стар документален филм; че вече никой не постъпва така. Големите китове бяха в безопасност. Евърнес приличаше на този кит: нещо красиво, извлечено от естествената си стихия, надупчено от копия и харпуни, набодено, приковано, с разкъсана кожа. Уловено, безпомощно. Ужасно изранено.

Еверет се блъсна болезнено в един клон. Внимавай къде отиваш. Не беше внимавал, в това бе проблемът. Всеки Скок на Хайзенберг беше пресметнато предположение. Допуск. Но поради някаква причина там, където не трябваше да има гора, се бе появила такава. Как? Защо? Беше начертал скок от точка до точка, от едни координати на Земя 1 до други на свят, където Паноптиконът засече следа от скоков пистолет. Проста сферична геометрия. Проста за него. Единственият начин, по който нещата можеха да са различни. Беше. Ако. Геометрията… на този свят е различна.

— Не — прошепна той.

След което през листата под краката си забеляза, че екипажът се е скупчил около масивен цилиндричен обект, заклещен в чатала на едно дърво. Счупени клони, нацепена дървесина: на Еверет му трябва секунда, за да разпознае онова, което виждаше — совалката на един от витловите двигатели на Евърнес, увиснала неподвижно на сто метра над земята.

Листата обрулиха лицето му и ето че най-после разпозна мускусния, наситен парфюм. Хашиш. Смола. Гората ухаеше като мечтата за купон на всички шестнайсетгодишни.

— Тарбилуу! — изкрещя гласът откъм клоните горе.

Секунда по-късно гората отекна от сцепването, а един клон прониза нашарения червеникав листак и се насочи право към гърдите на Шарки. Той успя да отстъпи настрани в последния момент. Клонът се заби дълбоко в мекия, уханен горски хумус от листа. Шарки пооправи небрежно периферията на шапката си. Електрическите инструменти пищяха, резачките ревяха някъде горе из короните. Върху нетърпеливия екипаж се сипеха стърготини и дървени парчета.

— Хванах го!

Щом установиха наземната база, Сен беше изпратена с въже нагоре заедно с моторни резачки, нановлакно за прерязване, железни лостове и смазочен пистолет, за да освободи витлов двигател номер три. Еверет бе поставил под въпрос мъдростта в това, но Макхинлит бързо го сложи на мястото му. Сен беше мъничка, гъвкава и можеше да влиза в малки пространства, където никой възрастен не би успял.

Искаше му се Сен да е при него на земята. Земята между дърветата беше задушна и спарена, но атмосферата си оставаше ледена. Шарки не му проговаряше. Макхинлит пък му бе дал да разбере, че ще измине дълго време — много дълго време, — преди да прости на Еверет за стореното. Капитан Анастейзия излъчваше такава лична засегнатост по въпроса, че Еверет не можеше да понесе дори усилието да я погледне.

— Спускам! — извика Сен, просто глас сред листата.

Макхинлит натисна един бутон върху управлението на китката си. Стенещото скърцане беше толкова високо, че Еверет се изплаши цялото дърво да не падне върху него, всичките му три метра височина. След това закръгленият търбух на витловата совалка раздели листата и клонките. И се появи изцяло, опасана в мрежа от въжета. Сен я беше яхнала като механичен кон.

— Бебчето ми, бедното ми бебче! — Макхинлит прегърна двигателя като приятел. — Какво са ти сторили?

Умните му инструменти започнаха да разтварят панелите по машината. Макхинлит и капитан Анастейзия се бяха привели над двигателя. Еверет изпитваше физическа болка от вина.

— Мога ли да помогна с нещо…?

Макхинлит и капитан Анастейзия се обърнаха едновременно. Израженията на лицата им го накараха да замръзне на място. Умря, там, тогава, на поляната в чуждоземната дъждовна гора, в свят, който нямаше никакъв смисъл в паралелна вселена. Умря в сърцето си. Той отстъпи.

Никога дотогава не го бяха мразили. Това беше емоция, също толкова силна и чиста, колкото любовта, и не по-малко рядка. Противоположното на начина, по който се изпитва любов, като се изключеше страстта. Искаше да умре.

— Ако позволите, мадам, никога не съм имал добри умения в поправките — извика Шарки. — „По-добра е гощавката от зеле с любов, нежели хранено говедо с омраза“, както ни учат думите Му, но понякога на човек му се иска да имаше поне мъничко охранено говедо. Ще огледам какво предлагат околностите за агресивното месоядно.

— Аз ще… — започна Еверет, но Шарки просто му обърна гръб, извади пушките от кобурите им и напусна пределите на поляната в подвикващите, подсвиркващи, чуруликащи, припяващи горски сенки.

— Сен…

Беше със завързана назад коса и спуснати авиаторски очила. Стиймпънк фънк кралица. Сърцето на Еверет беше разбито още веднъж, когато я погледна, приведена над отворения панел, стройна като хрътка, изпотена, изцапана със смазка, напълно погълната в поправките на нейния кораб, нейния дом. Нейното семейство.

Никога не се бе чувствал по-самотен, дори когато похити Портала на Хайзенберг на Пол Маккейб и отпътува за Земя 3. Там участваше в приключение. Тук оцеляваше. Там разполагаше с план. Тук всичките му планове бяха набучени на клоните на дърветата. И всички го мразеха.

Еверет опита да мисли за хората, които го обичат, за приятелите и семейството си. Замръзна, когато осъзна, че вече не може да си представи лицето на майка си. Виждаше ръцете, дрехите, обувките ѝ, но не и лицето ѝ. Не можеше да си представи и Виктъри-Роуз, нито баба Аджит или многобройните си пенджабски лели и чичовци; едва успяваше да си припомни приятели като Райън и Колет. Единственото останало от Колет бяха обувките „Док Мартен“ и косата — и двете шокиращо розови. Само от няколко седмици беше надалеч от тези хора, но между Еверет и обичаните от него стояха толкова много светове и други хора, толкова много страх, вълнения и странности, че все едно ги гледаше през параван от заскрежено стъкло, който му показваше форми и очертания, но никакви подробности. Лицето, което виждаше ясно, бе това на баща си, в онзи миг на двадесет и втория етаж на небостъргача „Тайрон тауър“, когато Шарлът Вилие насочи скоковия пистолет към него. Виждаше го прекалено ясно. Сякаш остротата и яркостта на онзи последен негов поглед размиваше всички останали лица.

Никога не се бе чувствал по-самотен.

Не можеше да спре напиращите сълзи. Бяха простото и естествено нещо, но по-скоро би умрял, отколкото да позволи хората, които работеха по двигателя, да го забележат. Той се обърна и побягна към джунглата.

Реката спря Еверет. Дърветата свършиха рязко и брегът се спусна толкова внезапно и стръмно, че се изпързаля надолу между канари и открити корени. Беше позволил на тялото си да го отнесе без каквато и да е съзнателна мисъл. Просто тичаше. Просто прескачаше клони и повалени дървета. Можеше просто да продължи да тича и да тича, докато най-накрая не се изгуби. Тук, на брега на реката, чуваше съвсем слабо звука от електрическите инструменти на ветровиците и работата от повдигащите въжета. Имаше път назад. Винаги имаше път назад.

Над Еверет се извисяваха дървета, по-големи и по-величествени от всяко друго на Земята. Виждаше и небето. Малък водопад между две канари бе изровил вир. Водата му бе дълбока и чиста, прохладна и подканяща. Слънцето и водата докоснаха болката, вината и самотата. Няколко секунди по-късно вече изритваше обувките си и се измъкваше забързано от корабните дрешки. Хвърли се с плисък във вира, отпусна се по гръб. Над гърдите му се надигнаха хладни и дълбоки води. Еверет отдели стъпала от дъното и се задържа изправен с леки движения на ръцете и краката.

Водата го благослови. Беше сам, но не и самотен. Никога дотогава не беше плувал съвсем гол сред природата. Харесваше му чувственото усещане от вода, която докосва всяка част от тялото му. И преди съм плувал така, осъзна той, преди да се родя, гол, във водите на майка ми.

Мисълта беше малко стряскаща.

Еверет направи няколко замаха с ръце до място, където слънчевите лъчи прозираха през покрова от червени листа. Слънцето огря лицето му. Той затвори очи. И ги отвори шокирано.

Слънцето.

Нещо не беше наред със слънцето. Все още го огряваше право в лицето. А не би следвало. Трябваше да се е преместило през небето. Но не беше. Стоеше ниско, по-близо до долния край на пролуката сред клоните, но все така го огряваше право в лицето. Слънцето не се движеше в дъга от изток на запад. Движеше се нагоре и надолу.

Изчисленията му. Беше направил изчисления за скок от една сферична планета до друга сферична планета. Геометрията на този свят…

— Няма начин! — извика Еверет, като се надигна бързо от водата. Разни крилати неща полетяха панически нагоре от околните дървета. — Не! Това е лудост.

Но числата вече протичаха в главата му, свързваха се с други числа, с теории и физични закони, обрисуваха картината на свят, който съответстваше — и това бе единственото обяснение — на наличните факти.

Трябваше да се върне при екипажа. Щяха да го изслушат, когато им разкаже какво е открил за този свят. Трябваше да го изслушат. Той изгази обратно до речния бряг.

Дрехите му. Къде бяха дрехите му? Беше ги оставил на онази скала, сгънати спретнато, притиснати от ботушите му, в случай че вятърът се усили.

Еверет чу шум. Ето там, зад онези корени с размерите на къща. Прошумоляване. Движение… кикот? Еверет скри слабините си в шепи. Водата се оттичаше от него.

— Сен?

Наистина беше кикот.

— Сен! Ти ли ми взе дрешките?

Никакъв отговор. Никакво раздвижване.

— Престани да се занасяш! Трябва да ви кажа нещо важно. Мега.

— Ела да си ги вземеш!

— Сен!

Можеше да го чака цял ден да излезе от водата.

— Добре тогава, щом според теб е толкова смешно… — Еверет излезе на сушата.

Престана да се прикрива с ръце. Иззад коренището се разнесе ентусиазирано подвикване. Еверет си представи как изглежда от гледната точка на Сен. Изглеждаше добре. Повече от добре; доста добре.

— Помниш ли как те облякох в „Бона дрешки“? — извика Сен. — Е, сега пак аз ще те обличам. — Ръката ѝ просна два чорапа през един стръмен корен. — Ела да си ги вземеш.

— Ще го направя — каза Еверет Синг.

Сен изписка от удоволствие и се разсмя, след което се разнесе звук от газене из растителността. Той си обу чорапите: тежка плетка, дебел горен кант, също като онези, които Сен носеше. Чувстваше се глупаво само по чорапи.

— Хайде де! — извика момичето иззад туфа сребриста тръстика. Размаха към него обувките му, по една във всяка ръка.

— Сен, важно е. Този свят, той е…

— Белегът ти зараства добре — повика Сен малко по-навътре от гората.

Еверет почти напълно беше изключил за белега, който лазерът на неговото човешко копие му бе оставил на хълбока в Битката при Гробищния парк „Абни“. Безгрижният коментар на Сен го накара да си припомни остро болката и унижението. Добре го бяха набили. Щеше да носи знака на своя враг до края на живота си. Еверет имаше недовършена работа с копието-Еверет.

Междувременно Сен окачаше корабните шорти на едно ниско клонче.

— Сен! Престани да се занасяш! — извика той, докато се бореше да обуе крачолите.

— Носиш прекалено много дрехи! — извика Сен от новото си скривалище. — Не е здравословно.

Тя метна тениската му на един бодлив храст. Беше отрязала ръкавите и я беше скъсила. Не можеше да се сравнява с дължината на нейната фланелка, но беше далеч по-късо, отколкото всеки нормален оми от З_10 би желал да носи. Тъй като така или иначе беше без горнище, Еверет изтича, за да я вземе.

Нещо се сцепи меко под левия му ботуш и глезенът му потъна в мекота, мокрота и лепкавина. Към него се издигна внезапно дъхване на гнило и болест. Еверет погледна надолу. Сърцето му подскочи и едва не повърна от стъписване. Левият му крак бе затънал в ребрата на мухлясал човешки труп. Празните орбити на очите се взираха към него от череп, облечен в дрипи от кожа. От почернялата, разпукана кожа капеха гнусни течности и гниещи органи. Еверет направи опит да изтегли крака си. Разложените неща изджвакаха и го удържаха засмукващо.

— Сен! — изкрещя той. — Сен!

— Не, не, Еверет Синг, ела да си ги вземеш.

— Сен! — Гласът му казваше: достатъчно шеги.

Тя дотича, като прескачаше с лекота коренища и паднали клони.

— Какво има, Еверет? О, Боже.

Еверет бе разчел следата точно и правилно. Някой беше заточен на този свят от скоковия пистолет.

Сен протегна и двете си ръце към момчето:

— Хванах те, оми. Тръгни към мен. Хайде, Еверет Синг.

Той улови ръцете ѝ и издърпа крака си от мъртвото нещо. Усещаше противната плът от труп по кожата си. Никога повече нямаше да успее да я отмие. Но не в това беше истинският ужас. Ужасяващият, непоносимият, всепоглъщащият страх се състоеше във въпроса чий е трупът.

— Сен, можеш ли да го огледаш? Дали не е…

Сен веднага разбра.

— Не е той. Чуваш ли? Нали не е той?

Еверет потръпна, докато напрежението го напускаше. Помисли си, че вече може и да повърне. Не защото му се повдигаше от гниещия труп, а защото чувстваше облекчение, след като разбра чий не е трупът. На баща му. Чу Сен да мърмори нещо на палари. Момчето вече говореше езика доста добре, но Сен произнасяше думите толкова ниско и толкова бързо, с толкова диалектни изрази, че нямаше никакъв начин да я разбере.

— Сен, какво има?

— Облечен е като ветровик. Мисля, че го познавам. Мисля, че това е ’Лучайния Ед.

Отначало Еверет не можа да осъзнае името, но след това си припомни. Шарлът Вилие бе повела своите шарпи в сърцето на Хакни Грейт Порт в опит да му отнеме със сила Инфундибулума. Пресрещна я тълпа от вбесени, анархистично настроени ветровици, които не възнамеряваха да допускат полицията на своя територия. Водеше ги нисък, гневен мъж — ’Лучайния Ед. Шарлът Вилие извади пистолет и го накара да изчезне. Това беше първият път, когато Еверет стана свидетел на какво е способен един скоков пистолет. Значи тук го беше запратил пистолетът. И нещо в тази червена, дъждовна гора го бе убило. В тази червена, дъждовна гора, в свят, който не се подчиняваше на законите на нормалната физика, свят, който не се подчиняваше на уместната сферична геометрия.

— Сен, трябва да се върнем обратно при екипажа. Трябва да знаете нещо за този свят. Нещо наистина важно.

3.

Шарлът Вилие подръпваше ръкавиците си от телешка кожа и оглеждаше Лондон от двадесет и втория етаж на „Тайрон тауър“. Снегът беше коронясал ангелите, възправени по върховете на готическите небостъргачи, и завиваше с плащове, наметала и шалове раменете на приклекналите лъвове, грифони и митологични зверове, които се взираха от високо към претъпканите улици. Снегът се сипеше от корпусите на въздушните кораби, които отлитаха от високата желязна кула на аеропорт „Садлърс Уелс“ и поемаха по своите летателни маршрути. Сняг по покривите на влаковете. Превръщаше ги в дълги змии, които се плъзгаха из надлезите си. Снегът се трупаше на купища и преспи от двете страни на улиците далеч, далеч долу и заравяше дълбоко велосипеди, кофи за боклук и електрически зарядни колонки, които щяха да се появят отново, едва след като настъпи затоплянето. Снегът посипваше коварно заледените участъци на тротоарите, а гражданите се хлъзгаха и пристъпваха несигурно на къси, нервни крачки, вдигнали яки, нахлупили шапки, издишащи пара.

— До гуша ми е дошло от зима. Не може ли поне веднъж да преместим Президиума на някое топло място?

Чарлз Вилие, човешкото копие на Шарлът Вилие и специален пратеник на целостта от З_4, вдигна показалец към цигарата на Шарлът Вилие в цигарето ѝ от слонова кост. От върха на пръста му се появи огънче. Тя се присви от неприязън. Технология на Трин, разбира се, като се изключеше това, че Трин никога не биха създали нещо толкова недодялано. Те бяха въздържани. Уравновесени. Енигматични. Шарлът Вилие се възхищаваше на цивилизацията Трин далеч повече, отколкото на хората от З_4, в това число и на собственото ѝ копие. Земя 4 беше преяла с технологиите на Трин така алчно, че човечеството на нея не бе развило нова технология, нито бе направило свое собствено научно откритие за последните трийсет години. Бяха наркомани. Шарлът Вилие презираше пристрастяването. Противна слабост, без значение дали става дума за алкохол, наркотици, секс, власт или извънземна технология.

— По това време на годината в северното полукълбо на З_8 е приятно, моя кора.

— Земя 8 е в състояние на екологична катастрофа и парников ефект в напреднал стадий — отсече Шарлът Вилие. — Не отсядам във фавела шик[1].

Тя придърпа по-плътно кожената яка около шията си, не заради студа отвъд прозореца, а защото двойникът ѝ бе употребил думата „кора“. Земя 5 бе дала фамилиарните, гальовни обръщения между две копия — двойникът ти в една паралелна вселена, по-близък от брат или сестра, или любовник; ти, но съвсем напълно, дълбоко не ти. Когато чу думата от устата на своето копие, Шарлът Вилие потръпна. Често се питаше как е възможно Чарлз да е нейно копие. По никой начин не ѝ беше равен интелектуално. И толкова детински лесно се поддаваше на манипулации. Беше неин коро само на думи. От всички свои колеги специални пратеници на Целостта Шарлът Вилие уважаваше единствено единението от Земя 7 Йен Хеер Фол, както и Ибрим Ходж Керим. Последният, специален пратеник на Целостта от З_2, може и да не притежаваше нейния остър, студен интелект, но беше ненадминат дипломат и политик в свят, където тези качества нерядко си противоречаха. Веднъж замалко не бе разкрила картите си пред него, в изострена ситуация, когато ѝ беше станало ясно, че Еверет Синг възнамерява да премине през портала на Хайзенберг на З_10, и насочи пистолет срещу него. Успя да извини действията си, но Ибрим Ходж Керим беше проницателен, почтен и напълно неподкупен. На Шарлът Вилие щеше да ѝ се наложи да използва възможно най-хитрия, чист и смъртоносен план, за да го неутрализира в Президиума. Нямаше съмнения обаче, че ще ѝ се удаде. Единственият ѝ равен, единственият успявал да я надхитри отново и отново, беше нейният враг, Еверет Синг. Нейният враг, нейната плячка. Накрая със собствената си ръка ще ми дадеш онова, за което копнея. Твоята воля и моята ще се изправят една срещу друга, Еверет Синг. Шарлът Вилие дръпна от цигарата си и издиша димна извивка във въздуха:

— Поне на Земя 7 храната става за ядене.

Почукване на вратата.

— Влез.

През вратата влезе пиколо в бродирания жакет с висока яка на Обслужващия корпус и удари уважително токове.

— Това ли са дипломатическите кутии, които искате да транспортираме, Ваше превъзходителство?

— Да, Люис — отговори Шарлът Вилие.

— Всичко ли да пренеса, или желаете да вземете някои с вас?

— Имам ти доверие, Люис. С мен ще взема само лични вещи.

— Ще се погрижа да ви приготвят всичко необходимо.

— Благодаря, Люис.

На всеки шест месеца Президиумът на Целостта от Познатите светове сменяше седалището си на поредната паралелна Земя. На теория така се пропагандираше равенство и демокрация. За Шарлът Вилие това си беше глупава политическа коректност. Би била напълно щастлива и в постоянния си щаб на Земя 2 — времето беше приятно, шопингът отличен, местните мода и кухня — забележителни. Или дори на Земя 5: онези конни карети и елегантната, пропорционална архитектура, живописното облекло. Установяването на ново място винаги беше досадно и възпрепятстваше задълженията ѝ, въпреки че имаше възможност след работа да се прибира на З_3 през Портала на Хайзенберг. Шарлът Вилие бе изтърпяла четири премествания от издигането си до длъжността специален пратеник на Целостта, но все още ѝ се струваше, че едва ли не веднага след като всички папки са каталогизирани и прибрани по шкафовете, се налага отново да бъдат каталогизирани, прибрани в кутии и изпратени към поредното си местоназначение.

— Ще се наложи да си опресня англиша — каза тя. — Ужасно грозен език. Звучи като повръщане.

— По-скоро опитай едно от тези, кора — обади се Чарлз Вилие. Той разтвори длан и ѝ показа чип с размерите на нокът. — Върви със специална рамка. Носиш го като очила. Прожектира езика в очите ти. Блестящо.

— Наречи ме старомодна, но предпочитам да не прогарям мозъка си с някакъв чип за памет — каза Шарлът Вилие. Идеята за нечии други глас, думи, мисли в главата ѝ я изпълваше с отвращение. Мозъкът ѝ беше добре охраняван, недосегаем, изцяло неин. В него бяха заключени мрачни тайни. — Някакви новини от проследяващото устройство?

Беше изпратила своя агент, копието на Еверет Синг от З_4, на изцяло незаконна мисия през портала на Хайзенберг до забраненото измерение на Земя 1, за да инсталира квантово проследяващо устройство върху въздушния кораб Евърнес. Беше заминал, екипиран с един от най-мощните персонални бойни костюми на разположение на Разума на Трин. И се бе върнал само по трико и раница.

Чарлз Вилие погледна мобилния си телефон:

— Все още няма данни.

— Сигурен ли си, че работи?

— Технология на Трин — отвърна нейното копие. — Безпогрешна е.

Шарлът Вилие повдигна вежда. Жителите на З_4 се предоверяваха на технологията си. Тя самата предпочиташе да работи с хора. Особено с хора, които да манипулира или сплашва. На изплашените хора можеш да имаш доверие.

— Инсталирал ли е изобщо устройството?

Възможно бе просто да е захвърлил всичко — бойния костюм на Трин, летателен апарат, проследяващо устройство — и да е побягнал за вкъщи при първия изглед за среща с Наан. Шарлът Вилие знаеше достатъчно за нанотехнологичната чума, погълнала Земя 1, за да храни свои собствени съмнения по отношение на собствената си неустрашимост в лицето на Наан. Завладяваха, разграждаха, рекомбинираха, отнемаха тялото, ума ти, изковаваха от тях сплав от всички останали, които са абсорбирали: Наан бяха съвсем същият кошмар като езиковите импланти на Земя 2, но увеличен по хиляда. Наан бяха осквернение.

— Твърди, че го е направил — каза Чарлз Вилие.

— Градацията е: лъжци, колосални лъжци и четиринайсетгодишни момчета — посочи Шарлът Вилие. — Но все още разполагам със семейството му. Истинското му семейство.

4.

През нощта снегът се бе разтопил до безкрайната мокра сивота на януари. Еверет М Синг наблюдаваше върволиците от автомобилни фарове в сутрешния зрак, докато „Роудинг роуд“ оживяваше от коли на родители, откарващи децата за училище. Ауспусите димяха в студа. Продължаваше да не разбира логиката в това транспортната ти система да се основава на работата на двигатели с вътрешно горене, захранвани от течно гориво.

На перваза на прозореца Наан бръмчаха в своя стъклен затвор. Еверет М се наведе, за да погледне по-добре нещото в буркана. Предната вечер Лора едва не го бе хванала. Беше останал буден, стиснал здраво в ръка Наан паяка, докато всички лампи не изгаснаха, а звуците от телевизор, радио и измити зъби не престанаха. Спусна се тихо по стълбите. Новите му Трин импланти му го позволяваха — не само тихо, но и бързо. Недостатъчно бързо и тихо обаче. Пробудена от шума, Лора също слезе, за да открие, че Еверет М вече е ликвидирал две трети от съдържанието на един буркан с фъстъчено масло.

— Еверет, зная, че момчетата на твоята възраст винаги са гладни, но какво да кажа, просто така с лъжицата…

Еверет М се усмихна глуповато и затегна хватката на лявата си ръка около Наан паяка.

— Знаеш ли какво, откакто се прибра, не мога да те изхраня. Да не са ти дали чифт кухи крака? И не си наддал дори с килограм. Изгаси лампата, когато приключиш.

Фъстъченото масло засити донякъде студения, гризящ глад, който никога не можеше да бъде заситен, но онова, което Еверет искаше в действителност, беше бурканът. Изплакна го и преди Наан паякът да се е втурнал към свободата си, захлупи с длан отвора на буркана и изтръска наноустройството вътре. След миг и капакът беше на мястото си. Това беше причината за фъстъченото масло. Бурканът бе от фермерския пазар, „Органично ФеърТрейд Хрупкаво Фъстъчено Масло“ (доста добро с лъжица) и си имаше метална капачка. Всеки друг буркан в кухнята беше с пластмасова капачка. Наан можеха да изядат пластмасата; да нараснат и да избягат на свобода.

Наан паякът следеше присъствието му. Направи оборот в буркана, за да завърти към него онова, което му служеше за лице. Сензорните очи с размери на карфици се отвориха, за да го анализират. Паякоподобното нещо задраска по стените на буркана, но дори технологията на Наан не можеше да се залови за гладкото стъкло.

— Трябваше да го направя още снощи — каза Еверет М.

Необходима му беше една мисъл, за да разтвори и разгъне електромагнитен импулсор. Електромагнитният пулс щеше да изпържи всеки модем, безжичен рутер и мобилен телефон от тази страна на „Роудинг роуд“, но пък щеше да убие на място Наан. Да убие нещо, което поначало не беше оживяло по правилния начин. Щеше да направи този свят по-безопасно място. Не беше неговият свят, но щеше да се превърне в негов герой. Никога нямаше да разберат. Всички на планетата щяха да му бъдат задължени, на него, Еверет Синг, но никога нямаше да разберат.

Оформи мисълта, която щеше да изпрати енергийния импулс от захранващите клетки на Трин. И спря. В главата му имаше спомени. Хайд парк под снега, разтрошените парчета от Наан цербери и птици на смъртта, пръснати в окръжност около него. Самият той — собственото му нанотек копие от З_1: как само маслената чернота на Наан помръдваше по собственото му лице. Очите. Не можеха да фалшифицират очите. Тези на копието му от Земя 1 бяха очи на насекомо, блещукащи, полифасетни. Еверет М едва не извика, когато си припомни как пипалата на Наан си проправяха змиевидно път от земята, по-бързо, отколкото можеше да ги унищожи, как омотаха краката на бойния му костюм, как го увиха, овързаха и задушиха в купчина с дебелина на стените от цял метър помръдващо Наан вещество. Беше се разминал на косъм с нещо по-лошо от смъртта.

Припомни си и сделката, която сключи, за да спаси живота си и да се измъкне от адското измерение на З_1. Да осигури на Наан път за бягство, път, който да заобиколи карантинната защита, наложена върху измерението от Целостта.

Всичко, което Наан искаха, бе да оцелеят, като него.

— Ти ли ми внуши тази мисъл? — прошепна Еверет М на драскащото нещо в буркана. — Беше отнесъл спората на Наан от З_1 до цитаделата на Трин на обратната страна на Луната, а после и на Земя 10, скрита в собственото му тяло. Дали част от нея не беше останала там? Дали вече не пускаше нанотехнологичните си пипала из мозъка му? — Още ли си в мен?

— Еверет! — Викът и внезапният тропот по вратата го накараха да подскочи. Без да иска, събори буркана от фъстъчено масло. Падна право към пода. Само Трин рефлексите на Еверет М му попречиха да не се разбие на парчета. — Тръгваш сега. Не след десет минути, не след пет минути, не след една: сега!

Еверет М остави разтреперано буркана обратно на перваза. Отвъд прозореца валеше сива суграшица.

— Идвам! — Еверет М си навлече непромокаемото яке и метна на гръб раницата „Тотнъм Хотспър“. Обърна се към паяка в буркана и прошепна: — Ще те убия по-късно.

Порталът към Гробищния парк „Абни“ все още беше заключен, накичен с жълта предупредителна лента. Официалната история разказваше за младежки банди, евтин сайдер и още по-евтино лепило. Нямаше да издържи на какъвто и да е по-внимателен оглед — експлозиите, чисто изрязаните от лазер парчета и каквото там оръжие бе използвало онова момиче от З_3, клоните от дървета. Шестнайсетгодишните младежи, надрусани с бял сайдер и лепило, просто чупеха разни неща. Но местните вестници и радиа бяха толкова зле с персонала, че просто повтаряха онова, което им даваха от полицейския пресцентър. Фалшивата история на Шарлът Вилие никога нямаше да бъде поставена под въпрос. Прекият път на Еверет М през гробищния парк беше преграден и отклонението го забави с десет минути за училище.

— Теб скоро не те бях виждала с една от тези — каза мисис Ядав, училищната секретарка, която отговаряше за извинителните бележки. Размени неговата бележка срещу училищна бележка за закъснение. — Социални грижи? — тя погледна съжалително Еверет М.

Не, бях в паралелна вселена, където се сражавах с нанотехнологичен ужас и със собственото си копие, помисли си Еверет М. И държа края на твоя свят в празен буркан от фъстъчено масло на прозореца в стаята си.

— Просто рутинно посещение — отговори той. Още една част от измамната игра на Шарлът Вилие.

— Посещенията в Социални грижи никога не са рутинни — каза секретарката. — Знае ли мисис Пакъм?

— Да, знае — излъга Еверет М.

— Ще ѝ пратя един мейл за всеки случай — каза мисис Ядав.

Докато изваждаше учебниците от гардеробчето си, Еверет М усещаше как металът вибрира под пръстите му, просто притъпено бръмчене. Той отстъпи. Не, не гардеробчето; цялото училище „Борн Грийн“ бръмчеше, сякаш стоманените греди, които го удържаха, вибрираха като струни на китара. Еверет М се осмели да задейства Трин сетивата си за момент. Вслуша се дълбоко, разтвори очи за електрическите и магнитните полета. Нищо. Бръмченето, вибрацията, беше само в главата му. Вече знаеше какво е: бръмченето на Наан в стъкления им затвор. Бръмчене. Бръмчене в буркана, бръмчене в главата му. Бръмчене из коридорите на „Борн Грийн“. Бръмчене в часа по математика.

— Мистър Синг, с нас ли сте или само минавате през тази планета?

— Извинете, сър.

Бръмчене при автомата за кола по време на междучасието. Чесни Дженингс и Карл Дарбишър се появиха от двете му страни. В света на Еверет М двамата бяха побойници от ниска класа и негови врагове. Гонители на зубрачите.

— Значи Социални грижи, а.

Е, нищо ново и в това измерение.

— Та какво стана… отведоха те, защото майка ти е педофил, или?

Бръмченето се превърна в оглушителен рев. Еверет М почувства как енергията протича в лазерите му. Студът го стегна като в клещи. Технологията на Трин черпеше от резервите на собственото му тяло. Против волята му панелите по ръцете му се разтваряха. Трябваше да употреби и последната си капка воля, за да ги застави да се затворят.

— Откажи се — произнесе Еверет М.

— А ако не искам?

Еверет М насочи мислено енергия към дясната си ръка. Грабна неотворената кола на Карл Дарбишър. Сложи палец под дъното ѝ, а кутрето си върху капака. Стисна. Шевовете ѝ се разпукаха, алуминият се смачка и разцепи, напитката експлодира и обля Дарбишър и Дженингс от главата до петите. Двамата отскочиха. Белите им училищни ризи бяха опръскани с кафяви петна.

— Не трябваше да намесваш майка ми — обясни Еверет М.

Пусна плоския диск от сплескан метал в кошчето за боклук.

До обяд слухът се бе разнесъл из цялото училище: чрез текстови съобщения, Фейсбук, Блекбери месинджър, от уста на уста. Дори готините хлапета, онези, които сякаш никога не правеха нещо особено, но пък го правеха по възможно най-стилния начин, го погледнаха. Просто поглед, за момент, може би съпроводен с късо навеждане на брадичката, но пък признание.

— С голи ръце ли го направи? — попита Нилеш Вирди, приятел и в двете вселени.

— Не, аз съм извънземен киборг, който е превзел тялото на Еверет — отговори Еверет М. — Как, според теб, го направих?

— Да не тренираш? — попита Готи Ема, кралицата на Емо момичетата.

Дясната ѝ ръка, Нуми, подаде на Еверет М кенче с кола.

— Можеш ли да го направиш с диетична? — попита тя и приготви телефона си. — Заминава направо в Ютюб. Мисля си за около двайсет милиона хита.

Еверет М ѝ върна кутията.

— Не се занимавам с фокуси.

— Ще дойдем да те видим как пазиш вратата! — извика след него Нуми, докато той се отдалечаваше.

Ако слухът се бе разпространил из цялото училище, значи беше достигнал и до мисис Пакъм. Подаде глава в часа по английски на мистър Боутенг:

— Еверет, нещо против да разменим няколко думи? В кабинета ми.

Кабинетът на мисис Пакъм миришеше на препарат за почистване на прозорци и сандалово дърво. На перваза стоеше малко бурканче с ароматизирано масло с подаващи се от него клечки. Стаята бе боядисана в златистожълто и заедно с парфюма и светлината изглеждаше като малък, топъл пристан сред намръщената, сива зима. Което беше част от плана, изчисли Еверет М. Както и кутията с хартиени кърпички на бюрото.

— Мисис Ядав ли ви каза? — попита Еверет М.

Този урок беше научил от Битката за Гробищния парк „Абни“ и битката срещу Наан. Нападни пръв.

— Преди всичко „Борн Грийн“ е грижовна общност — каза мисис Пакъм. — Ние сме семейство. Така че за нас е естествено да се грижим едни за други, да си казваме, когато нещо не е съвсем както трябва. Ето защо ако научим, че са се намесили Социални грижи, това намесва и нас. Има определена синергия във всичко това. Мога ли да ти предложа чаша чай, Еверет?

— Може би кафе.

— Имам безкофеиново.

— Ще откажа.

— Преживя много в последно време, Еверет, и наистина все още не сме се справили както трябва с проблема, нали? Първо баща ти изчезна, а после и полицията… това никога не е приятно преживяване, Еверет. А после, ами, по Коледа, когато ти замина. Така и не ни остана време да поговорим. Зная, че виня отчасти и себе си, а и се случи в лош момент…

— Кога щеше да е хубавият момент? — попита Еверет М.

Мисис Пакъм пренебрегна ехидното подмятане. Еверет М предположи, че е в средата на трийсетте си години, макар че за него всички над двайсет и три изглеждаха по един и същи начин. За да се отличи и разграничи от учителския състав, мисис Пакъм се обличаше в свободни дрехи в ярки цветове.

— Всичко е наред, Еверет. На безопасно място си и можем да разговаряме за всичко. Никой няма да те съди.

— Наистина?

— Наистина.

— Добре тогава. В действителност не съм Еверет Синг. А двойник киборг от паралелна вселена. Аз съм таен агент, изпратен от група политици от Целостта на Познатите светове. Онова, което се случи в „Абни парк“… От новините…? Бях аз. Ако поискам, мога да изравня със земята цялото училище.

Мисис Пакъм остана загледана в Еверет М в продължение на две дълги мигвания.

— Като казах за всичко, имах предвид всичко, което чувстваш. Чувам какво казваш, но как те кара да се чувстваш?

— Как според вас се чувства двойник киборг от паралелна вселена?

Устата на мисис Пакъм потрепна. Тя прелисти една найлонова папка.

— Чух за каскадата ти по време на междучасието. Не ме притеснява само физическата агресия; има и вербална агресия. Например това, което току-що ми каза. В смисъл не мислиш ли, че може би онова, което каза, както и изчезването ти по Коледа… как да се изразя? Ти си най-големият в семейството, с доста години. Сестра ти… на колко е тя, три, четири? В известен смисъл си единствено дете. А сега и единственият мъж в семейството. Бил си много близък с баща си. Бих искала да изследваш идеята дали не търсиш начини да получиш вниманието, което ти е обръщал.

— Не казахте ли, че тук никой няма да ме съди?

— Ето че се отбраняваш, Еверет. И освен за това отбранително поведение до мен достигат сведения, че не внимаваш в час. Това не си ти, Еверет.

— Всички ли ме шпионират? — изкрещя Еверет.

— Никой не те шпионира, Еверет. Защо? Мислиш ли, че хората го правят?

Внимателно, каза си Еверет. Създай прекалено много неприятности, кажи твърде много или прекалено малко, и може да те изпрати на лекар. А не можеш да си позволиш около теб да работят лекари, външно и вътрешно.

— Не, не мисля. Не мисля, че… просто… — трябваше да подслади работата.

И тогава разбра какво трябва да направи. Беше очевидно и лесно, а думите се появиха, правдиви и истинни. Заговори за баща си, истинския си баща. Неговият баща, който бе умрял във велосипеден инцидент на път за работа, внезапно и глупаво, и без каквато и да е надежда да се апелира за втори шанс. Заговори за гнева. Спомняше си, че беше ядосан, защото баща му е умрял, без да помисли за когото и да е от тях, просто ги беше изоставил, без да имат някаква идея или план как да постъпят. Заговори за молбите. Помнеше как премисляше отново и отново всички дребни неща, които Еверет М, майка му или Вики-Роуз можеше да сторят предварително, така че баща му да не се окаже на това място, на този велосипед, в този момент, когато камионът на „Сейнсбърис“ щеше да направя ляв завой. Продължи да говори за изоставянето. Припомни си как осъзна, че смъртта е завинаги, че баща му никога няма да се върне, никога няма да бъде там, никога няма да бъде. Говореше за преструвката. Спомняше си преувеличената нормалност на живота, след като баща му почина, как всички вършеха разни всекидневни дреболии по грандиозен начин, за да не възникне момент, за да не се появи пукнатина в заетостта на ежедневието, откъдето ужасното да избликне като черна вода изпод ледове. Каза и си припомни всички тези чувства, но ги нагласи така, че да излезе, че се отнасят за таткото на другия Еверет. Той не беше починал, но чувствата щяха да са същите. А Еверет М разбираше онзи друг Еверет Синг.

А после мисис Пакъм поглеждаше часовника си и казваше:

— Боя се, че днес ни свърши времето.

Когато Еверет М се изправи, откри, че диша по-дълбоко и по-лесно, отколкото когато и да е от инцидента насам, и че въздухът в дробовете му е с по-чист и ясен вкус. За целия час, който прекара в кабинета на мисис Пакъм, беше престанал да чува бръмченето на Наан. В коридора отново го чу — по-високо от преди.

Еверет М вече знаеше какво трябва да направи.

— Еверет!

Той хвърли поглед през рамо. Училището разпускаше: учениците се блъскаха към портала и очакващите ги коли. Пара от устите. Високо бърборене и рингтонове. Лице, което гледаше към него: зубрачът Райън. Приятелят на другия Еверет.

Трябваше да спре и да му каже нещо. Подозренията на Райън се бяха увеличили заради текстовото съобщение и неубедителната лъжа на Еверет М, че е изгубил телефона си. Съобщението бе подсказало на Еверет М, че другият Еверет е на този свят, което пък доведе до Битката за Гробищния парк „Абни“. Съобщението, както и мълниеносно разпространилият се видеоклип с въздушния кораб над футболния стадион „Уайт Харт Лейн“. Еверет М се бе пошегувал, че очевидно е търговски товарен въздушен кораб от паралелна вселена, но сега се питаше дали не е постъпил прекалено хитро: дали Райън не беше отгатнал, че шегата всъщност е самата истина? Колко му беше известно от другия Еверет? Колко подозираше по отношение на Еверет М? Поумней. Остани умен.

— Пускат ни да си ходим — извика в отговор Еверет М. — Ще се видим утре!

— Ще бъда в чата! — извика на свой ред Райън.

— Може би!

Еверет М се плъзна към средата на тълпата, която се изливаше на улицата. Видя Дженингс да се качва в една кола. Майките на тлъстите побойници винаги тормозят децата си. Моментната мисъл призова леко помръдване на енергия през електромагнитните импулсори на Еверет М. Точно прицеленият пулс даде на късо стартовата система на колата.

Излизай да буташ, дебелак.

5.

Еверет М измина тичешком цялата Кучешка наслада, след което продължи по „Йоукли роуд“, зави на отбивката по „Стоук Нюингтън Чърч роуд“ и мина покрай Гробищния парк „Абни“. Позволи си леко да улесни нещата с помощта на Трин технологията в себе си, като прибави двайсет процента към скоростта си. Достатъчно, че да стигне бързо у дома, но не чак толкова скоростно, че да заприлича на супергерой. Независимо от това, другите бегачи, в техните зимни клинове и термоякета, гледаха втрещено как хлапето с училищна униформа, практични обувки и раница на „Спърс“ без усилие ги подминава и изоставя след себе си. По времето, когато се озова на „Стоук Нюингтън Хай стрийт“, вече премръзваше и умираше от вълчи глад, но продължи да тича.

Нахлу през задната врата и изтрополи нагоре по стълбите към стаята си.

— Здрасти, Еверет, здравей, как мина денят, добре, а как мина твоят ден, мамо — извика от кухнята Лора.

Бурканът. Бурканът не беше на перваза.

Еверет М почувства как мозъкът му се превръща в локва от глупост, в какво, по дяволите?

Бурканът беше изчезнал.

Нещо — трябваше да направи нещо. Да го потърси. Може би някой го е блъснал, без да иска, на пода и се е изтърколил под леглото? Още е в стаята. Трябва да е в стаята. Еверет М погледна под леглото. Погледна в кошчето за боклук. Погледна в чекмеджетата, по рафтовете, измъкна всички дрехи от гардероба си, провери зад бюрото и столовете, на всички места, където един празен буркан от фъстъчено масло нямаше как да се озове сам или да се побере.

Бурканът беше изчезнал.

Сърцето на Еверет М удряше силно в гърдите му. Тичането от училище до вкъщи дори не го беше разгряло, но сега дъхът му бе плитък, неравен, панически. Навсякъде. Беше погледнал навсякъде. Не беше в стаята му. Трябваше да е някъде другаде. Вземи се в ръце. Не можеш да позволиш да те видят такъв. Разумът на Трин го бе снабдил с технологично предимство за всичко с изключение на човешката емоция. Еверет М се забори със страха. Дишай. Успокой се. Дишай.

Слезе на долния етаж. Лора беше приклекнала в синята светлина на отворената врата на хладилника и се мръщеше срещу избора от замразени храни, които можеше да пъхне в микровълновата за вечеря. Виктъри-Роуз беше на масата и рисуваше нещо в розово и ярко червено. Радиото дърдореше — Диджей Саймън Мейо по Драйвтайм. Лора пееше думите на нещо, което според нея беше „Лице за покер“.

— Вечерята ще е готова в шест, но ако си много гладен, в хладилника има пресен хляб и разни неща за сандвич — обади се тя, като подбираше полуфабрикати.

— Имаше един буркан от фъстъчено масло… — каза Еверет.

— Взех друго. Знам, че сега растеш и така нататък… по Коледа вече беше пораснал с пет сантиметра и ще трябва да ти купувам нова ученическа униформа… обаче направо от буркана, Еви! В това чудо има много мазнини. Безпокоя се за холестерола ти.

— Старият. Беше празен.

— Бурканът?

— От стаята ми. Правех нещо с него. Ти ли го взе?

Още докато въпросът напускаше устните му, беше видял отговора. Виктъри-Роуз вдигна четката си и я завъртя в буркан с вода, която стана бледоморава. Буркан. С вода. Празен буркан от фъстъчено масло.

— Мамо… този буркан, имаше ли нещо в него?

— А, ами нещо като паяк. За какво го държеше там?

Всичко, което Еверет М виждаше, бе как Виктъри-Роуз изплаква четката си във водата.

Погледни ме, Ви-Ар, помисли Еверет М към детето. Искам да видя очите ти. Съществуваше ужасяващата възможност, когато Виктъри-Роуз го погледне, да не види човешки очи. Щеше да види черните, лъскави паякови очи на нашествениците Наан. Момиченцето задържа глава надолу, изплезила съсредоточено езиче, насочила цялото си внимание към рисунката. Погледни ме, опита се да я застави със силата на мисълта си Еверет М. Трябваше да види. Трябваше да разбере.

— И какво направи с паяка? — Еверет М опита гласът му да прозвучи нормално.

Чувстваше как кръвта пулсира зад очните му ябълки. Но трябваше да остане нормален, небрежен, четиринайсетгодишно дете.

— О, изхвърлих го в градината — обясни Лора. — Не е на хубаво да се убива паяк. Ще вали дъжд. Как мислиш, роган джош или терияки?

Еверет М отбеляза, че Лора очаква отговор от него.

— Терияки — отговори той. — Освен ако баба Аджит не е сготвила роган джош. Ей, какво си рисуваш там, Ви-Ар?

Момиченцето грейна и вдигна розово червения си свят. Очите ѝ. Бяха кръгли, тъмнокафяви, англопенджабски очи. Сега пък Еверет М си помисли, че сърцето му ще се пръсне от облекчение. Виктъри-Роуз/Виктория-Роуз, Лора Брейдън/Лора Синг, помежду им нямаше разлики. Вече бяха неговото семейство. Щеше да се бори до последния ват енергия в себе си, за да ги опази в безопасност.

— Не, този е „Вкусете разликата“ на „Сейнсбърис“, Джейми Оливър го е сготвил — отвърна майка му.

Наан паякът беше някъде навън и всяка секунда, всяка любезна разменена дума му позволяваха да увеличи разстоянието. И все пак Еверет М трябваше да остане под радара, макар че чувстваше как му се повдига, все едно всичко вътре в него бе изгнило и се бе превърнало в слуз.

— Кога ще е готово? — попита той.

— Нали ти казах, че има хляб и разни работи, ако си гладен.

— Просто искам да свърша нещо преди вечеря.

Еверет М се втурна в стаята си и бързо облече някакви дрехи, които щяха да го накарат да заприлича на някой от бегачите, които с такава лекота бе изпреварвал от училище до дома.

— Отивам да потичам — обяви в кухнята.

При това дори Виктъри-Роуз престана да цапа флуоресцентнорозови чайки по хартиеното небе.

— Отиваш да потичаш? — отекна майка му.

— Утре имам мач. Трябва да се подготвя. А и сама каза, че още малко ще изям къщата, тъй че… трябва да изгоря някак цялата тази храна. Като потичам.

— Отиваш да потичаш.

— Хората го правят. Разни като мен.

— О — проточи малко по-дълго Лора. — Заради някой, нали? Има някой, права ли съм? Тренираш заради нея. Ама това е толкова мило, Еверет.

— Мамо! — но предположението на Лора беше идеална история за прикритие, така че Еверет М продължи да скалъпва лъжата: — Утре имам мач. Наистина.

— Знаеш ли, това всъщност е някак романтично. Да тренираш заради момиче. Ще минеш ли тичешком покрай къщата ѝ? Това вече ще е супер сладко.

— Мамо. Вече ме няма. Териякито. В огромни количества.

След което просто излезе. Студът го удари дълбоко. Енергийните му резерви си оставаха ниски и изпитваше силен глад. Трябваше да изяде един от сандвичите на Лора, дори десетина от тях, защото щеше да се нуждае от сила, но представата как Наан паякът бърза, бърза на прекалено многото си крака през заскрежената трева, беше като бодлива тел в мозъка му. Вече знаеше какво е това бръмчене в главата му. Когато попадна в капан в бойния костюм на Мадам Луна, когато си мислеше, че ще го застигне най-лошата възможна смърт, неговото Наан копие бе обяснило, че на Наан ще са необходими няколко месеца, докато изучат добре технологията на Трин и я асимилират. А във вътрешността на костюма Мадам Луна беше прошепнала, че на свой ред анализира и асимилира нанотехнологията на Наан. Бръмченето идваше от собствените му имплантирани подобрения на Трин в отговор на присъствието на Наан. Разполагаше със свой собствен вграден радар за Наан. Еверет М зави по „Роудинг роуд“, затича се леко и отвори широко каналите на усиления си слух. Ушите му се вслушаха в електронното, електромагнитното. Радио и телефонните сигнали го оглушиха, в главата му се изляха сто сателитни програми. Еверет М започна да ги отсява поединично. Последваха ги разговорливото жужене на безжичните мрежи, кряскането на блутут емисиите, радиочестотите на такситата и мрежата за доставки по домовете на „Теско“. На ръба на една честота за спешни случаи някой излъчваше пиратска дъбстеп радиостанция. Телевизия, радио, а високо горе, подобно на нощни птици, гласовете на самолетите около лондонските летища. Светът бе какофония от мълчаливи гласове, които преминаваха през всеки с изключение на онези, които трябваше да ги чуват. Еверет М чуваше всичките, всеки един от тях, и полека ги изключваше, докато не откри онова, което искаше да чуе, тънкото бръмчене като от комар на Наан.

Последва бръмченето им надолу по „Роудинг роуд“, а после и по „Нортуолд роуд“. За момент го изгуби в дърдоренето на автомобилните радиостанции и мобилните телефони. Като подскачаше и издишваше големи облаци пара, Еверет М удряше ръкавици една в друга, за да се стопли. Избегна коварно разтегнатите каишки на кучетата, които една жена разхождаше. Значи така, и в тази вселена жената си оставаше забележителност. Ето. Слабо, но веднъж щом отново улови сигнала, нямаше никакви съмнения. Наан нещото се бе отклонило от задръстения трафик по „Нортуолд роуд“, за да навлезе в „Стоук Нюингтън комън“. Паркът беше като триъгълник от мрак сред уличните светлини. Хора, коли, домове, магазини се намираха само на десетки метри от него, но Еверет М се почувства сам и изолиран.

Раздвижване. Сумтене зад една от парковите пейки. Еверет М незабавно извика нощното си зрение. Куче: кръстоска на бултериер, от онази порода, която можеш да си купиш за двеста лири при жилищните сгради „Гинес тръст“, за да си придадеш железен вид. Кучето ровеше из захвърлените кутии от бързи закуски. Кръстоска на булдог. Съвсем сам. Влачеше каишката след себе си.

Къде беше собственикът му?

Кучето вдигна муцуна от заниманията си. Погледна Еверет М право в очите. Еверет М погледна кучето право в очите. И видя не големи, тъжни, меки кучешки очи, а твърдите, черни петънца на очите на насекомо. Кучето изръмжа. Еверет М издаде мислена команда към дясната му ръка да протече енергия. Дланта му се разтвори. Метал и чиста, бяла Трин нанопластмаса се разгънаха като кибернетично цвете. Кучето изскимтя и побягна. На Еверет М му трябваше част от секундата да го последва. Кучето можеше да се шмугва през храсти и под парапети, но момчето беше по-бързо. Животното изхвърча от „Стоук Нюингтън комън“ и препусна нагоре по „Ректъри роуд“. Мина на зигзаг през наблъсканите една в друга коли по „Стоук Нюингтън Хай стрийт“.

Еверет М и преди се беше сблъсквал с автомобилното движение по „Стоук Нюингтън Хай стрийт“. Тогава му се стори болезнено. Все още носеше белезите си от тогава.

— Не и този път — изсъска той през зъби. Отвори и двата електромагнитни импулсора и повтори същия номер, както с колата на Тлъстия Дженингс. Всички двигатели на улицата прекратиха работа. Еверет М се промъкна през замрелия трафик, за да забележи как кучето се мушва през преградите на Гробищния парк „Абни“. — Добре тогава — произнесе той. — Щом така искаш. Битката за „Абни парк“, втори рунд.

На „Стоук Нюингтън Хай стрийт“ бяха закъсали четиридесет коли, но водачите им бяха прекалено заети да крещят, да телефонират, да блъскат по клаксони, които не работеха, да надничат под отворени капаци и да стоят в студа, питайки се едни други Какво, какво стана?… че да забележат как тийнейджърът в спортна екипировка насочи пръст и как в същия миг един ярък лазерен лъч преряза веригата, с която са заключили двете крила на портала.

И вътре.

Студът и тъмнината се затвориха като юмрук около Еверет М. Нощното зрение му показа разрухата от битката със собственото му копие. Каменните ангели бяха превърнати в обезглавени тела с отрязани криле; херувимчетата — избухнали и сведени само до чифт крака. Надгробни плочи и викториански възпоменателни стълбове — разхвърляни, натрошени отломки. Земята беше покрита с клони. Един контейнер за боклук стоеше наполовина пълен с дърво и камък, сякаш наетите работници се бяха отказали пред мащабите на задачата.

Еверет М не се гордееше с нищо от това.

Настрои Трин сетивата си и се вслуша за каквато и да е следа от Наан активност. Следа, по-слаба от сърцето на муха, но достатъчна, че Еверет М да тръгне по нея.

— Виждам те — каза той.

Следата го отведе встрани от главната алея, сред умъртвените от зимата калини и орлова папрат. Изви се между гробищни камъни и дънери, задушени от бръшлян, до окръжност от викториански надгробни декорации — колони, херувимчета, орнаментирани каменни свитъци, плачещи ангели. Кучето лежеше по хълбок в средата на окръжността. Еверет М разтвори импулсорите в дланите на ръцете си и тръгна предпазливо към животното. Не дишаше. Ръгна го с върха на маратонката си. Кучето изгуби обем. Празна обвивка, изсмукано от съдържание.

— Добре — произнесе Еверет М и се огледа.

Отново се вслуша. Не засече нищо, никаква ясна следа, която да сочи от мъртвото куче към гробището. Но имаше нещо друго, леко бръмчене, съскаща активност без посока и без център. Еверет М затвори очи и се концентрира. Под него. В земята. Намираше се над кръг от функциониращи Наан.

Момчето разтвори широко очи при първия земен трус. От клоните заваляха водни капки. Земята под краката му отново се разтърси. Сега звукът от Наан се бе превърнал в рев и се движеше право нагоре през почвата към него. Една надгробна плоча се поклати и напука. Дърветата затрепериха. Движение. Еверет М се завъртя мълниеносно. Тревата пред една чисто срязана надгробна колона се изду, сякаш нещо отдолу си проправяше път нагоре. През тревата се подаде ръка. В нощния въздух — отдавна мъртва, костелива ръка. През костите се протягаха черни нишки, превръщаха ги в ръка като лъскави черни сухожилия. После от гроба, с титанична сила се изтръгна и целият скелет. Наан мускули се прилепваха към гниещите викториански кости. Черепът, все още с няколко стръка коса, се обърна към Еверет М. Празните очни гнезда се препълниха с черните топки на очите на насекомо.

— Сигурно се шегуваш — произнесе Еверет М.

Земята отново се разтърси, достатъчно силно, че да изгуби равновесие. Докато Еверет М падаше, Наан скелетът се хвърли към него. Вратарските реакции му помогнаха да се претърколи встрани от пътя му, да разтвори ръка и да насочи лазер. Изпитваше опасни студ и глад, но се нуждаеше от всяко оръжие, което Мадам Луна е инсталирала в него. Лазерът отряза главата на скелета от тялото му. От прекъснатия гръбнак се загърчиха черни Наан сухожилия. Обезглавеният скелет продължи нападението си. С втория изстрел преряза краката му. Скелетът запълзя към него, като се придърпваше с костеливи пръсти.

— О, хайде де.

Лазер в дясната, импулсор в лявата ръка. Един електромагнитен удар замрази Наан заразата по скелета и я пръсна като черен лед.

Сега вече Еверет М си обясни земните трусове. По цялата окръжност от надгробни плочи гробовете се отваряха. Мъртвите започнаха да се изправят. Костите им бяха свързани с Наан мускулатура. Бяха бързи и силни. Еверет М избегна нечии протегнати ръце, претърколи се и преряза Наан трупа, от горе до долу. Двете половини на тялото се извиха и запратиха една към друга Наан сухожилия. С още един електромагнитен импулс ги превърна в нищо още докато зомбито, все така облечено в дрипите на викторианската си погребална рокля, изплю черно Наан вещество през безплътните си челюсти. Обезглави го с един лазерен изстрел, като броеше оставащите секунди, преди импулсорът му отново да докладва, че е презареден. Хайде, хайде, хайде! И огън. Сега вече си умряла, както се полага. Еверет М се завъртя. Лазерната коса започна да прерязва зомбитата като дървета. Насичаше ги на парчета и докато припълзяваха и се гърчеха към него, ги елиминираше с пулс след пулс.

Всички беше замряло. Всичко — замлъкнало. Нищо не пълзеше, нищо не лазеше. Добре свършена работа. Инвазията от зомбита — отрязана в зародиш, предотвратена бързо и чисто. Прекрачи окръжността от натрошени кости и кристализирало Наан вещество. И нещо подскочи от купчината мръсни кости, разтвори мъртвешките си челюсти към лицето му, посегна към него с ноктести ръце. Бебе — скелетът на мъртво бебе, което Наан бяха съживили. Еверет М отскочи шокирано назад, преди усилващите му устройства да реагират. Електромагнитният импулс го прихвана във въздуха, накара Наан веществото му да замръзне като черен сняг. Нещото падна на земята. Черният лед се натроши като стъкло под маратонките на Еверет М. Един последен оглед. Нищо. Планетата — спасена. И всичко това преди вечеря.

— Време е за терияки.

6.

Шарлът Вилие излезе от Портала на Хайзенберг. Копието ѝ Чарлз беше на две крачки зад нея. Токчетата ѝ отекнаха по металната рампа. Домакините от Земя 7 стояха в очакване в основата на рампата: идентични усмивки, идентични ръкостискания.

— Добре дошла, фро Вилие — каза Йен Хеер на Шарлът Вилие. Беше здрав бял мъж на средна възраст, който посивяваше отрано, облечен в панталони с ръбове и редингот върху изискана риза от брокат.

— Добре дошъл, хер Вилие — обърна се едновременно с това Хеер Фол към Чарлз Вилие. Изглеждаше и беше облечен по идентичен начин като своя близнак.

Шарлът Вилие беше запозната с етикета на З_7 — кимаш, ръкостискане, разговаряй единствено с индивида, който говори на теб; ако в езика ти съществува отделно местоимение за второ лице множествено число като във френския, немския или испанския, използвай единственото число; не се изненадвай, ако вторият индивид довършва изречението на първия; прояви разбиране към моментите, когато потъват в неизказан вътрешен разговор. Това е телепатия между близнаци.

Йен Хеер Фол бяха еднояйчни близнаци. Всеки оперативен работник в скоковата зала на Земя 7 имаше своя идентичен близнак. С всеки човек на Земя 7 беше така. Повече от еднояйчни близнаци — бяха по-близки от клонинги. Един ум в две тела. Единият чувстваше онова, което чувства другият; онова, което виждаше единият, другият запомняше; помисленото от единия беше чуто от другия. Можеха да общуват ум с ум, мигновено, мълчаливо, без остатък, без значение колко надалеч са едни от други. Изследователите от много светове бяха изучавали задълбочено близнаците на Земя 7 и най-добрата им теория беше, че става дума за квантово оплитане във всекидневни мащаби.

За Шарлът Вилие оплитането беше една от най-красивите мистерии в квантовата теория. Вземете две частици и използвайте лазер, за да ги приведете в едно и също квантово състояние. Оплитат се, свързват се една с друга. В известен смисъл са като една частица на две различни места. Без значение колко надалеч разделяте двете оплетени частици, в пространството или времето, всяко въздействие върху едната или другата се отразява незабавно на втората, независимо дали става дума за разстояние колкото дължината на вълната, или за ширината на познатата вселена. Всичко е свързано. Тази истина изпълваше Шарлът Вилие с усещане за цялост и покой.

Квантовото оплитане беше нещо рутинно на атомно равнище, но не така лесно постижимо в мащаби, които човешките сетива да регистрират. Онова потресаващо човече от Земя 10, Пол Маккейб, беше споделил с нея, че неговият екип е успял да оплете бактерия на квантово равнище. Вероятно бе предположил, че тя ще се впечатли от такова постижение. Все още му предстоеше да се запознае с обитателите на З_7, които бяха постигнали оплитане на мозъчно равнище, но никой не разбираше каква е механиката, освен че, изглежда, е естествен феномен.

Каквото и да беше обяснението, близнаците от Земя 7 — те не харесваха този термин, припомни си Шарлът Вилие — вършеха превъзходна работа като дипломати, репортери, следователи, тайни агенти и шпиони благодарение на неуловимата им, постоянна връзка един с друг между вселените. Единствената им слабост като че ли беше, че ставаха все по-раздразнителни и избухливи, колкото по-дълго остават разделени.

И там, заедно с близнаците Йен Хеер Фол — с него, напомни си Шарлът Вилие; близнаците от З_7 предпочитаха да говорят за тях като за една личност в две тела — стоеше същото онова потресаващо човече, спотайваше се в измачкания си шлифер на частен детектив. Зад него пък беше онази Харт. Със скандалния цвят на косата. Напълно, напълно неуместен за междуравнинен дипломат, но във всеки един друг смисъл бе далеч по-способна от своя университетски шеф. На нея не можеше да се има доверие — Шарлът Вилие никога нямаше да ѝ прости удара, с който изби пистолета ѝ настрани от Еверет Синг, с което му бе помогнала да избяга на Земя 3, а от там и в цялото Множество от светове. Шарлът Вилие обаче я наблюдаваше внимателно. Специалният пратеник на Целостта практикуваше старата максима, че трябва да държиш приятелите си близо, а враговете още по-близо. Колкото по-бързо съглашението със Земя 10 бъдеше взето от ръцете на дърдорещите учени и предадено в тези на истинските дипломати, толкова по-добре.

— Шарлът! — Ръкостискането на Пол Маккейб беше като умряла риба.

— Мис Харт. — Шарлът Вилие кимна на Колет Харт.

— Това е необикновен свят — обади се пак Пол Маккейб, който в никакъв случай не се почувства обезкуражен от това, че са го игнорирали. — Необикновен!

— Да, някои светове са по-обикновени от други. — Как намирате Хайден, Колет?

— Много е красиво.

Отговаряш предпазливо, помисли си Шарлът Вилие. Нямам ти доверие, но и с теб е така по отношение на мен.

Красотата на Хайден, подобно на всичко останало на Земя 7, беше двузначна. Първо беше разположението му: намираше се на място, където се вливаха три реки. На Земя 3 тези реки трябваше да са Темза, Сена и Рейн и се вливаха в Английския канал и Северно море. На Земя 7 Английският канал и Северно море беше хълмисти варовикови низини, прорязани от широките, извиващи се реки. Британия не беше остров, а полуостров в западния край на Европа. Там, където трите реки се вливаха една в друга, се издигаше Хайден, сред кичур от реки, острови и канали, град от мостове и диги: великолепни площади, поръбени с островърхи покриви; църковни кули, украсени с пословичните хиляда камбани на града; тесни, извити улици, из които ехтяха електрически мототаксита и звънците на двойните велосипеди, докато барабаненето на двигателите на баржите отекваше под елегантните мостове и бързото преминаване на водни таксита, плаващи по трите реки.

— Хайден е кулинарната столица на Целостта — каза Шарлът Вилие. — Любимият ми ресторант е на „Лауд-ен-гат“ в квартал Вереел. Очарователно бижу.

— Вчера посетих един в Раандплас — намеси се Пол Маккейб. — Много добре, но порциите бяха гигантски.

— Да, намират за притеснителна идеята, че може да се готви само за един човек — обясни Шарлът Вилие.

Скоковата зала се освети от ярка светлина: отваряне на Портала на Хайзенберг. От него се появи Ибрим Ходж Керим и слезе по рампата. Беше направил само една крачка от онази странна Англия-край-бреговете-на-Мароко до тази Англия-която-изобщо-не-беше-остров. Палтото му от брокат беше безупречно, в тюрбана му бе забодено сребърно перо. Имаше внимателно подстригана брада и маникюр. Поздрави колегите си специални пратеници на Целостта и Земя 10 — кандидата за присъединяване към нея.

— Чудесно, всички сме тук… — започна Йен Хеер.

— … така че ще ви покажа апартаментите за специални пратеници — довърши Хеер Фол.

Сградите на Президиума на Земя 7 заемаха изцяло едно от многото малки островчета, които се простираха в пресечната точка на трите реки. Някога сградата бе изпълнявала функция на манастир — странните двуглави светии и ангели на Земя 7 ги гледаха от всеки стълб и всяка картина, докато дуото Йен Хеер Фол водеше специалните пратеници на Целостта през сенчести дворове и барокови куполи.

Шарлът Вилие изостана редом с Ибрим Ходж Керим.

— Дочувам, че се кандидатирате за Примарх — каза тя.

— Директна както винаги, мис Вилие.

— Смятам го за добродетел — отвърна тя. — Целостта на Познатите светове ще бъде в добри ръце, ако вие поемете ръководството ѝ.

— Ласкаете ме.

— Доколкото разбирам, ал бураките ценят ласкателството.

— Обичаме, когато ласкателството е искрено, мис Вилие.

— Но ако е искрено, не е ласкателство?

— Съвсем вярно, мис Вилие.

— Просто искам да ви уверя, че разполагате с безрезервната ми подкрепа, Ибрим — каза Шарлът Вилие.

Работниците от З_7 подминаваха наоколо с колички и електрически камионетки, за да пренесат застрашителните купища от оборудване и документи, които придружаваха едно преместване на Президиума заедно с всичките му многобройни офиси и министерства.

— А вашият Орден?

— Загрижени сме единствено за сигурността на Целостта.

— Да, виждал съм вашата загриженост, мис Вилие. Струваше ми четиридесет спахии. Четиридесет мъже, които бяха изпратени през онзи портал, без през него да се върне каквото и да е, дори слухове. Имаха си семейства, съпруги, любовници… Не, виждал съм какво опитвате да постигнете на Земя 10. Виждал съм как работи Орденът ви. Не желая подкрепата му.

— Това беше директно изказване, Ибрим.

— Но не и ласкателно, мис Вилие.

Двамата поспряха за момент на един покрит каменен мост над воден канал, за да позволят на група служители на Целостта да преминат.

— Може да не желаете подкрепата ни, Ибрим, но със сигурност не желаете да бъдем ваши врагове — произнесе Шарлът Вилие.

— Какво искате да кажете, мис Вилие?

Йен Хеер Фол и другите специални пратеници ги очакваха в края на моста.

— Съществува уронваща информация, която можем да не оповестим, Ибрим — поясни Шарлът Вилие.

— Това е изнудване.

— Така е.

— Какво искате?

— Щом не желаете да се присъедините към Ордена, добре. Но не се намесвайте в моята… нашата… работа.

— Добре ли сте, фро Вилие… — започна Йен Хеер.

— … хер Керим? — довърши Хеер Фол.

— Просто изостанахме — каза Шарлът Вилие.

Групата им продължи из лабиринта на Президиумния палат.

Йен Хер Фол спря рязко пред двойка обширни, орнаментирани врати.

— Помислих си… — започна Йен Хеер, като отвори едното крило.

— … че Амберзаал — довърши Хеер Фол, като отвори другата.

Помещението зад вратите накара дори дъхът на Шарлът Вилие да секне. Всеки сантиметър от стените бе покрит с кехлибар. Декоративните панели изобразяваха ангелски чудеса от инкрустиран кехлибар — от най-бледожълтия до най-тъмнокафявия. Януарската светлина се изливаше позлатена през стъклата от прозрачен кехлибар. Всичко беше златисто. Като да се удавиш в мед.

— Каква изтънченост! — обади се Шарлът Вилие. Докато останалите специални пратеници се взираха в изумление в деликатните контури на сводовете — изрязани от тънки като хартия листове кехлибар, — копието на Шарлът Вилие се присламчи към нея. — Не е с нас — прошепна му тя. — Но не е срещу нас.

7.

— Плосък? — произнесе капитан Анастейзия.

— Намираме се на повърхността на диск — отвърна Еверет. — Може да е на горната или долната му част. Ще знам повече, когато огледам разположението на звездите. Ако трябва да бъда напълно честен обаче, не е от голямо значение.

Макхинлит изостави затягането на подемните въжета към совалката на витловия двигател — понастоящем все още на земята. Обърна се невярващо към Еверет и извади един роторен диск от джоба си. Пъхна пръст в дупката в центъра му:

— И твърдиш, че кутрето ми е слънцето?

— Е, дупката трябва да е доста по-голяма, а слънцето доста по-малко, но да, точно това твърдя — каза Еверет. — Намираме се върху Диск на Андерсън.

— Разяснете, моля, мистър Синг — каза капитан Анастейзия. — Бавно и ясно, ако обичате.

Еверет огледа лицата около совалката на витловия двигател. Сен опитваше да изглежда заинтересована, за да угоди на Еверет. Макхинлит беше начумерен и недоверчив; всичко, което казваше Еверет, за него бе предизвикателство. Шарки все още беше някъде на лов. Но изражението на капитан Анастейзия изискваше най-много от него: това ще помогне ли, или ще навреди на кораба и семейството ми?

— Дискът на Андерсън е мегаструктура — започна Еверет. — Плътен диск от материал, който заобикаля слънцето, предполагам от вътрешната орбита на Венера и малко отвъд орбитата на Марс. Ако тези планети изобщо съществуваха в тази вселена. Да кажем, сто и петдесет милиона километра от вътрешния до външния му ръб и външна обиколка от осемстотин милиона километра. Това е огромна повърхностна площ.

— И се обзалагам, че всичко си пресметнал — обади се Макхинлит.

Подигравай се колкото щеш, но сега ми обръщаш внимание, помисли си Еверет.

— Направих някои бързи изчисления наум — призна той. — Става дума за около милиард земи. И двете страни на диска са обитаеми, нали разбирате. Един Диск на Андерсън може да поддържа популация от хиляда трилиона души. С дебелина от три хиляди и двеста километра, би имал около две трети от нормалната земна гравитация… може би сте забелязали, че не се чувствате толкова добре прилепнали към земята, както обикновено.

— Но слънцето е в центъра, нали? — попита капитан Анастейзия. — Как тогава има ден и нощ? Светът се върти… искам да кажа, нашият свят… към и от слънцето. Но ако слънцето винаги е в центъра…

— Започвате да местите слънцето — отвърна Еверет. Това беше прозрението, което го накара да изскочи от вира. На този свят нещата трябваше да са по този начин, защото това бе и единственият начин да се открие някакъв смисъл в онова, което се наблюдаваше. Думите… идеята… звучеше откачено, но числата твърдяха, че няма друг начин. Бяха извършили принудително кацане на огромен изкуствен диск, като гигантско дивиди, който обграждаше собственото си слънце. И слънцето се движеше. — В действителност е по-лесно да местите звездата, отколкото диска. Всъщност отговорът ми хрумна точно заради слънцето. Видях, че сенките се удължават, но слънцето не се движи през небето. Слънцето залязваше, но се движеше вертикално. Право нагоре и надолу. А единственият начин да се получи нещо подобно е, ако слънцето се движи. Математически е доста праволинейно; вид просто хармонично движение, като на махало. Слънцето подскача нагоре-надолу. Масата на диска…

— Мисля, че умовете ни бяха достатъчно объркани, мистър Синг — каза капитан Анастейзия.

— Така че денят тук продължава около трийсет часа. И веднъж щом си дадете сметка, че се намираме на диск, а слънцето е в центъра му, започвате да забелязвате и други неща. Дърветата, клоните им са насочени изключително по посока на слънцето. Всички листа са наклонени под един и същи ъгъл. И вече зная защо катастрофирахме. Защото преминахме от въртяща се сфера към стационарен плосък диск.

— Има ли вероятност този… Диск на Андерсън… да е с естествен произход? — попита капитан Анастейзия.

— Никаква — отговори Еверет.

— Боях се, че ще го кажеш. Как би се построило нещо подобно?

— Изисква се технология на милиони години след нашата. Може би десетки милиона години.

— Е, тогава ще могат да дадат едно рамо с нашия ужасно старомоден, тотално прецакан въздушен кораб — каза Макхинлит.

— Десетки милиона години — произнесе капитан Анастейзия. — Значи: не сме били ние. Не са… хора.

— Не. Човечеството не е съществувало достатъчно дълго — каза Еверет.

— Хората… нещата… които могат да построят нещо подобно — попита капитан Анастейзия, — иска ли ни се да се запознаем с тях?

Вик откъм края на поляната:

— Скарпирайте! Размърдайте си лалите и скарпирайте! — Шарки изригна от дърветата.

Пушките му бяха в кобурите на гърба. Провесено през гърдите му — мъртво създание, плячката му от лова. Еверет само успя да го зърне, защото Шарки бягаше за живота си: дълго, жилаво, гущероподобно, с цветовете на дъгата, с малки и остри нокти. Зад него, протичащи, стрелкащи се и прескачащи корени, дънери и клони, като живо цунами се задаваха други създания, същите като провесеното на врата му. Много, живи. Много, много ядосани.

— По въжетата! — извика капитан Анастейзия. — Изпълнително по войнишки, съобразително по моряшки!

Сен и Макхинлит се закопчаха и в миг се озоваха горе сред клоните. Еверет още се бореше с алпинистката си екипировка.

— Мистър Шарки! — изрева капитан Анастейзия.

И тя, и Еверет виждаха по изражението му, че Шарки знае, че никога няма да успее. Да се добере до празния колан, да се подсигури: невъзможно.

— Шарки! — изкрещя Еверет.

Той протегна ръка. Шарки сграбчи ръката му, изтегли се напред и улови с юмруци екипировката на Еверет. Гората изригна в безреден тътен от тичащи тела, дълги шии, стрелкащи се глави, разноцветни кожи, гребящи, ноктести крака. После Еверет удари по бутона. Високо горе лебедката запищя и внезапно подръпна него и Шарки във въздуха. Капитан Анастейзия беше на част от секундата след тях. Гущероподобните неща подскачаха и щракаха със зъби към краката на Шарки, докато въжето не ги изтегли далеч от обсега им. Стадото се пръсна из импровизирания лагер, като хапеше и се хвърляше към витловия двигател.

— Двигателчето ми! — извика от високо горе Макхинлит.

Капитан Анастейзия почука по управлението на китката си. Гущероподобните неща се запързаляха по гладката обшивка на совалката и започнаха да падат в пълчището от стрелкащи се тела, когато лебедките захапаха и издигнаха витловия двигател във въздуха.

Шарки се държеше не на шега за хамута на Еверет. Въртяха се бавно, докато лебедката ги издигаше все по-високо. Лицата им бяха само на няколко сантиметра едно от друго.

— Задължен съм ти, мистър Синг — каза Шарки.

Еверет направи физиономия, защото тялото на мъртвото създание бе притиснато плътно към него. Животното беше с дължината на ръката му, четирикрако, дългоопашато, с жълти очи на влечуго с вертикални зеници. Жилаво като невестулка. Ушите му бяха малки дупки в далечната задна част на издължения, закривен череп. Острите му зъби бяха голи. Предните му лапи имаха пет пръста, а бледата му кожа бе мека и набръчкана като бебешка ръка. Пръстите бяха дълги. Кожата му наистина беше гладка, но през нея минаваха дъгоцветни арки, подобни на масло по повърхността на вода. Щом я огледа по-отблизо, Еверет откри, че гладкостта ѝ е илюзия. Създанието беше покрито с люспи, по-малки и по-плавни дори от тези на змийска кожа. Спектралните цветове се появяваха заради играта на светлината по ръбовете им. В тази кожа имаше нещо, което отблъскваше Еверет и му внушаваше нежелание да я докосне. И някаква отсянка в отвореното око, което не му се понрави, нещо прекалено съзнателно.

— Какво е това нещо? — попита той.

— Вечеря — отговори Шарки. — „Защото огладнях и Ме нахранихте.“

— Без да ми се обиждате — рече Макхинлит, — но аз ще избера вегетарианския вариант.

Той подаде блюдото на капитан Анастейзия. Екипажът се беше натъпкал лакът до лакът на малката маса в тясната корабна кухня. Мирисът на лук, чесън, кумин, чили, къри и кокосово мляко не успяваха напълно да прикрият мириса на месото. Капитан Анастейзия погледна в купата и я подаде на Сен. Сен видимо преглътна повдигането си. Еверет подаде блюдото право на Шарки. Шарки беше одрал, изкормил и изчистил създанието, беше му отрязал главата и опашката, но остави на Еверет задачата да го превърне във вечеря. Еверет едва се бе насилил да докосне плътта му. Тънките му кости се трошаха и цепеха под ножа. Изсипа месото в пастата от масала за пържене, заля го с кокосово мляко и го захлупи с капака. Дори след час се оказа, че все още е гумено, когато го набоде изпитателно с вилицата.

Всички очи гледаха Шарки. Той си гребна голяма лъжица и напълни уста. Задъвка. Дъвка дълго време.

— Бона манджари. Нищо му няма. Малко жилаво. Има вкус на алигатор.

— Това наан ли е? — попита Макхинлит. — Дай да го пробваме.

Еверет му подаде хляба, все още топъл от фурната.

— Нанизах го на клечка и го държах над горещото ядене, за да бухне малко — обясни момчето.

— Баба ми го правеше с огън от въглища — каза Макхинлит. — Само малко да го огрее горещото. Да вървят по дяволите всички тандури пещи в Гован[2]. Ще се възползвам и от малко дал, мистър Синг.

Еверет му подаде купата със супа от леща и къри. Беше му простено. Не напълно, не незабавно, но процесът започваше. Всички бяха заедно на катастрофирал кораб, на свят, по-чуждоземен, отколкото можеха да си представят, а смъртта и опасностите се спотайваха под самите им крака. Бяха семейство.

— Баба ми даде рецептата си за халва — каза той. — При всяка специална ситуация я правеше.

— О, да, същата работа, когато и аз бях малчуган — отвърна Макхинлит. — Светата Коледа, добри оценки от контролно, кучето си има кутрета, внукът на трети братовчед се сгодява; забъркай халвата. Нейната беше различна от твоята; правеше я от грахово брашно, така че беше по-скоро като дъвка, имаше зелен цвят и някак си тревен вкус. Едва след като почина, открих, че я е правила с индийски коноп… за присъстващите бледолики обяснявам, че говоря за канабис. Нищо чудно, че всички онези хлапета се търкаляха наоколо с усмивки до ушите… надрусани до козирката.

— Не знаех, че семейството ти е от Гован — обади се капитан Анастейзия.

— Ами има разни работи, които ти казвам, и други, за които никога не питаш — отвърна Макхинлит. — Трябва да бях единственият деси[3] бой в Гован, който не умееше да готви. Винаги малко съм съжалявал.

Еверет си помисли: мога да те науча, но не го каза. Макхинлит си имаше свой собствен свят от двигатели и електричество, където беше пълен господар. Не би направил крачка назад, за да се превърне в чирак в нечий друг свят.

— Мистър Макхинлит, забелязах, че си носиш мешката — каза капитан Анастейзия. — Някакъв шанс за малко бижу звуци?

Макхинлит разкопча сложните месингови закопчалки на напукания кожен куфар и извади гайдата. Кухничката се оказа твърде тясна, за да разгърне както трябва всички ручила, и излезе на пътеката отвън, наду меха и преметна ручилата през рамо. След това засвири здравата „Шотландийо храбра“, така че звукът разтърси чиниите по рафтовете и чашите по куките. Продължи с „Гиздавите брегове на Лох Ломонд“ и „Пътят към островите“. Капитан Анастейзия отмерваше ритъма с юмрук по масата.

— Звукът си е звук, сър! — оповести тя.

— Навремето при официални вечери свирех за господаря и командир на Кралски дъб — обясни Макхинлит на Еверет. — И никакви там „О, да, сега“ от разните му мюзикхоли: истинска музика за гайда, само военни и погребални маршове.

— Благодаря, мистър Макхинлит — каза капитан Анастейзия. — Сен, сцената е твоя.

Сен се наведе през масата към Еверет:

— Наблюдаваш ли хубавичко? — попита тя.

Тя разпери пръстите на дясната си ръка пред лицето му и щракна. Появи се карта таро „Евърнес“: човек в цирков костюм на райета върху едноколка, който жонглира с планети. Момичето му показа един пръст на лявата си ръка. Когато Еверет отново погледна дясната, картата беше изчезнала от нея.

— Сега ще я накараш да се появи отново — каза той. — Само половината номер е да я накараш да изчезне. Хитростта е да я върнеш. В това е престижът. Гледал съм филма. Разбра ли сега. Наблюдавам те хубавичко.

Сен щракна с дясната ръка. В нея се появи не картата, а телефонът на Еверет.

— Не достатъчно хубавичко, Еверет Синг. — Останалите от екипажа избухнаха в аплодисменти. Шарки изглеждаше пребледнял и измъчен. — Но си прав. Трябва да я върнем. Провери си джоба.

Еверет се усмихна широко — Сен го беше заблудила напълно и по блестящ начин. В джоба на корабните му шорти имаше карта. Всички аплодираха. Сен направи реверанс.

— Това е заради влака в Хакни — прошепна му, докато сядаше обратно на мястото си. — Ако наистина исках, щях да ти прибера кукленския комптатор, без изобщо да се усетиш. За престиж.

— Мистър Синг? — обяви капитан Анастейзия. — Сцената е ваша. Забавлявайте ни.

Еверет се изправи. Страхуваше се от този момент от мига, когато Макхинлит извади гайдата си. И най-смешният виц, разказан от него, звучеше като докладна. Уменията му в танците караха хората да поглеждат през пръсти. В помещението нямаше да остане жива душа, ако запееше. Но строгият поглед на капитан Анастейзия заявяваше, че на Евърнес се очаква Всеки Оми И Всяка Полони да се жужират и да настъпят бона времена. Беше част от прошката. Капитан Анастейзия бе оркестрирала цялата вечеря, включително изпълненията им, за да сплоти всички, за да изплете наново цялото. Разединението убива. Но какво да изпълни? Като се изключеше готвенето, имаше едно нещо, две неща, в които го биваше. И току-що му бе хрумнала идея.

Двамата с Макхинлит си размениха местата в коридора. Свали тениската, която Сен беше осакатила. Завърза я на мека, здрава топка, подобна на онези, с които беше виждал децата да си играят в индийското село на баща му.

— Добре — каза след това. — Бройте заедно с мен. — И подхвърли топката от тениска във въздуха, улови я с коляно, накара я да отскочи отново във въздуха, подритна я с крак нагоре, улавяне, подмятане, улавяне, подмятане, улавяне, подмятане. Десет, единайсет, дванайсет, тринайсет… Не ѝ давай да падне. Двайсет и три, двайсет и четири, двайсет и пет. — А сега някой да ме накара да умножа две числа. Големи числа.

— Двайсет и четири и петдесет и три! — извика Сен.

— Големи числа. Например три хиляди двеста двайсет и седем. — Улови топката върху дясната страна на главата си, подметна я на лявата.

— Пет хиляди и три! — каза Сен.

— Шестнайсет милиона, сто и четиридесет и четири хиляди, шестстотин осемдесет и едно — отговори Еверет.

— Просто си измисляш — обвини го тя.

— Не, това е верният отговор.

Подметна топката на врата си, улови я там, пусна я в ръка. Макхинлит драскаше яростно в един малък бележник.

— Само минутка… Ами да. Прав е.

— Как го направи? — попита Сен.

— Има разни номера — отвърна Еверет. — Като например да закръгляш нагоре и надолу. Пет хиляди се умножава далеч по-лесно от пет хиляди и едно… после просто добавям три пъти първата цифра от края. А три хиляди двеста двайсет и седем е малко над три хиляди двеста двайсет и пет. Петиците лесно се умножават. Доста номера. Но в голямата част ме бива с числата.

— Впечатлена съм, мистър Синг — каза капитан Анастейзия. — Мистър Шарки, бунтовна песен, ако обичате. Надигнете ни. От всички тези въглехидрати сме пипнали летаргия.

Шарки се изправи. Очите му изскочиха. Лицето му посивя. Посегна към ръба на масата, за да се задържи по-сигурно. Преглътна здраво, за да не повърне. Лицето му се разкриви и се преви на две, пронизан от стомашни болки.

— Разрешете… да бъда… извинен, мадам — каза и избяга от кухнята.

— Мистър Макхинлит, може би сега е удобен момент за някой от онези шотландски маршове — произнесе капитан Анастейзия. — И свирете по-високо.

Макхинлит наистина засвири високо, но пак не беше достатъчно, за да прикрие стенанията и звука от повръщане и други течни шумове откъм корабния нужник. Шарки се върна пребледнял и потънал в пот. Еверет опита да овладее смеха си.

— От двата края — произнесе Шарки. — „Залъка, който си изял, ще повърнеш и ще изгубиш добрите си думи“, „Притчи“, 23:8. Месото определено отпада от менюто.

Еверет се пробуди в своята лати; с широко отворени очи, всяко негово сетиво наелектризирано, тялото му — бдително, пълно с енергия и готово за действие. Черна като катран тъмнина. Погледна часовника си. Седем и половина — половин час след обичайното му време за ставане. На този плосък свят денят беше с шест часа по-дълъг в сравнение с този на кръглите светове. Слънцето нямаше да изгрее още два и половина часа.

Светът на Диска, помисли си в хамака и се разсмя добродушно на хубавата шега. Еверет беше голям фен на Тери Пратчет. Баща му често се навърташе нетърпеливо наоколо в очакване Еверет да довърши всяка книга, за да може на свой ред да скочи и да я грабне, да я отнесе тичешком в кабинета си и да я прочете за една вечер, без да престава да се киска. Никой друг на кораба нямаше да схване шегата. Без значение. Оставаше си като нещо само между него и Теджендра. Където и да беше той, някъде там из световете.

Едва не беше повърнал от облекчение, когато откри, че трупът, на който се натъкна в гората, не е на баща му. Беше едновременно доволен и натъжен, че е на ’Лучайния Ед, някой, когото бе виждал, едва ли не познавал. Разочарован, но изпълнен с надежда, защото претърсването щеше да продължи. Изплашен и изморен, защото когато се натъкна на останките от ’Лучайния Ед, това му напомни, че няма гаранции баща му да е жив. Легнал в хамака си, в скърцащия мрак, Еверет отново видя как баща му изчезва, прогонен от вселената със скоковия пистолет на Шарлът Вилие. Последното, което помнеше от него, бе изненаданото му изражение.

Видя онзи, другия Теджендра Синг от Земя 1, който заради Наан беше изгубил всичко обичано някога от него. Видя изражението на лицето му, докато Наан го овладяваха, само на няколко къси стъпки от върха на камбанарията в Импириъл колидж и безопасността. Умиротворението.

Видя майка си, в онзи ден, сякаш толкова отдавна, но едва преди месец, когато излезе за училище, само че зави в друга посока, която го отведе до Шарлът Вилие и Портала на Хайзенберг и всички светове отвъд него. Онази уморена, но силна усмивка. Грижи се за себе си, миличък.

Видя лицето, което не беше собственото му лице, а на неговото копие, на онзи, другия Еверет Синг, когото Шарлът Вилие бе взела и превърнала в неговата противоположност. Видя го в снега и вечерната светлина на Гробищния парк „Абни“, вгледан право в Еверет, докато оръжията се разгъваха от ръцете му. Но най-лошото виждаше във въображението си: майка си, която се усмихваше със същата силна, но уморена усмивка Грижи се за себе си, но на анти-Еверет, докато той тръгва към „Борн Грийн“. Видя как анти-Еверет поглежда назад и отвръща на усмивката, но не на майка му, а на него, на Еверет. И тази усмивка казваше: Напълно ли си сигурен, че героят в този случай си ти?

Еверет скочи от хамака. Стоеше задъхано. Вече беше невъзможно да заспи. Навлече някакви дрехи и излезе да се поразходи по коридорите и пътеките на Евърнес, осветени в мекото призрачнозелено на аварийното осветление. Шумове и стенания откъм нужника — Шарки все още страдаше. Еверет пое нагоре по стълбището за офицерската столова. Красивото помещение беше в развалини след катастрофата. Прозорците бяха натрошени, корабното покритие — разкъсано от клони. Голямата маса за дивано беше преобърната.

Едно светло петно огряваше разкъсана секция от корпуса. Петното се помести и обърна към Еверет. Той заслони очи. Светлината изгасна.

— Еверет? — гласът на капитан Анастейзия.

Зрението му започваше да се възвръща през заслепяващите бели петна: капитанът, с челник и нож в ръка. Нож, който можеше както да лекува, така и да разрязва. Изкормвач: скалпел за нановъглеродната кожа на въздушните кораби. Беше ремонтирала кораба си. В Еверет се надигна вина, горчива и надмогваща, толкова силна, че го накара да потрепери.

— Капитане… Ани. — Ани, беше казала капитанът, в същото това помещение, преди битката срещу Наан. Ще разбереш кога ти е разрешено да ме наричаш така. — Корабът… твоят кораб… съжалявам.

Думите не бяха правилните. Думите бяха глупави. Думите никога нямаше да стигнат. Но бяха единственото, което имаше.

В помещението беше тъмно, но видя как капитан Анастейзия се присви, сякаш я е докоснал с ледена игла.

— Ще я поправим бонару — произнесе тя. — Ще го направим.

— Отдавна ли си тук?

— Достатъчно дълго. Не мога да заспя. А трябва да поспя… един Господ знае, че по светло ще ме чака предостатъчно работа… но не мога, не и докато е в такова състояние.

— Не вярвам, че някога ще стана истински ветровик, за да почувствам същото, което ти изпитваш към кораба си.

— Не е чувство на ветровик — посочи капитан Анастейзия. — Какво изпитваш, когато се замислиш за баща си?

Еверет отново видя баща си, с протегнати ръце, за да го изблъска встрани от фокуса на скоковия пистолет. Отново си припомни изражението по лицето на Теджендра. Изненада, но сега Еверет си припомни и друго изражение: триумф. Беше спасил сина си.

— Същото е — продължи капитанът и Еверет разбра, че собственото му лице е казало онова, което сам не успява да произнесе. — Идва от сърцето ти. Еверет, приготви ми от онова горещо какао. От специалното.

— Да, мадам.

— Еверет — тонът на капитан Анастейзия подсказваше, че все още не му е простено напълно. Но щеше да му бъде простено, щом раните зараснеха и целостта бъдеше възвърната. Със семейството ѝ се бе случило; същото предстоеше и на кораба. — Няма нужда да бързаш. Няма нужда да бързаш за никъде. Тук съм от часове. Слушай — тя вдигна пръст към устните си.

Еверет затаи дъх. Нощта се разкри за ушите му звук по звук. Подвиквания, свирукане, чуруликане, металическо стържене, продължително съскане, които се преобразяваха в писукане, хълцане и оригване, и лай, и звуци като човешки хленч. Нарастваше, глас след глас. И не бяха само звуците. Крилати създания се стрелкаха и подминаваха разбития прозорец. Шумоляха листа, пулсираха светулки с размерите на футболни топки. Рояци от искри като ята от скорци в нощното януарско небе, завихряне и танц от мънички светлинки. Някъде от много далече се разнесе дълго стенание като вика на мигриращ кит.

— Вгледай се в тъмнината — каза капитан Анастейзия. — Няма луна. Звездите са красиви и познавам всяка от тях, както познавам собствената си кожа, но луната, тя е част от мен. Липсва ми.

— Нямало е начин да сложат такава — произнесе Еверет. — Мисля, че за да построят това нещо, са използвали всяка една планета и луна в Слънчевата система. Дори и тогава, сигурно не са им стигнали. Защото си мислех, че който и да е построил диска, трябва да е бил наоколо много дълго време… доста по-дълго, отколкото човечеството е живяло на нашия свят… нашите светове. А животните, които нападнаха лагера. Искам да кажа, видях ги само за момент, но много ми заприличаха на динозаври. А това пък ме наведе на мисълта: ами ако динозаврите не са изчезнали? Ами ако онзи астероид не е ударил земята, или каквото е било там… не ми се вярва, че е била само една голяма катастрофа, но както и да е, ами ако динозаврите не са изчезнали като вид, а просто са продължили да еволюират? И един от тях е имал голям мозък, можел е да използва ръцете си, изобретил е оръдия на труда и език, открил е огъня и е станал наистина, ама наистина умен. Умни динозаври. Те биха построили нещо подобно. Биха разполагали с шейсет и пет милиона години преднина пред нас.

— Еверет, не е необходимо да опитваш да обясняваш всичко — каза капитан Анастейзия. — Понякога да си там е предостатъчно. Мисля, че вече не бих ти отказала едно горещо какао.

— Да, мадам.

— Пригответе го, мистър Синг. И бона закуска за всички. Включително за мистър Шарки. Според мен ще е доста гладен.

8.

Отново на лов. Не за месо. Шарки не би допуснал тази грешка за втори път. Беше прекарал цялата нощ на крак в пъшкане и повръщане. Бяха на лов за метал. За двигатели. Шарки разсичаше пътека през бодливи лиани и пухкава папрат, която се накъдряше надалеч от острието на мачетето му. Еверет беше на три крачки зад него. Следваха линията, по която Евърнес се бе приземил, надалеч от реката, където Сен скри дрехите на Еверет, и гората беше гъста и объркваща. Еверет не виждаше на по-далеч от пет метра във всяка посока. Нямаше структура, очертания, нищо, по което да се ориентираш; единствено растителни пластове след растителни пластове. И звуци. Свирукане, писукане, музикално чуруликане и дълбоки подвикващи звуци, които се надигаха до високи писъци; щракане, тупкане, стържене, драскане, пъхтене, бръмчене. Навсякъде наоколо, но без да успеят дори да зърнат нещата, които ги издаваха. Имаше раздвижване сред короните на дърветата или потрепване с криле на неща, които приличаха на пеперуди с размерите на куче, или пък помръдване на сянка на фона на дървета и листа, но зърнато само с крайчето на окото. Всеки път, когато Еверет поглеждаше, нямаше нищо.

Компасите бяха безполезни. В Света на Диска нямаше северни и южни магнитни полюси, каквито би имало на една сферична планета. Иглата на компаса се въртеше по цялата скала. На дисковете на Андерсън имаше две посоки: към и откъм слънцето.

— Човек би си помислил, че нещо толкова голямо ще остави също толкова голяма дупка — обади се Шарки, като присви очи към замайващите слънчеви лъчи, които нахлуваха през листата.

— Мисля, че тук нещата растат доста бързо — каза Еверет.

Той се покатери през хребета на един разкрит корен и се спусна в сянката. Нещо се хвърли към него, нещо бледо, безоко, сребристо, което надигна яката си от прозрачна плът и се изплю. Еверет се наведе под зелената струя. Тя удари едно листо, което незабавно започна да пожълтява и да се съсухря. Шарки завъртя приклада на едната пушка и удари здраво нещото. То издаде съскащ писък и се скри в тъмнината.

— Имам една идея. Хайде да се държим настрана от сенките — каза той. — Пази се, мистър Синг. — Шарки подхвърли другата пушка на Еверет. — Знаеш как да я използваш.

Продължиха нататък, като внимателно заобикаляха сенките, които никога не се променяха. Кожата на Еверет настръхна. Имаше чувството, че го наблюдават, не един чифт очи, а цялата гора.

— Кажи ми, мистър Синг, наистина ли вярваш, че този свят е направен от гущерохора? — попита Шарки.

— Еволюирали динозаври. Може да не са изглеждали много по-различно от теб и мен… ходели са на два крака, очите им са гледали напред, имали са си ръце, палци и всичко останало. Вероятно са били малко по-люспести.

— Звучат ми като гущерохора. И не че вярвам много на такива неща, но ми се върти из главата, че гущерохора или не, ако е имало достатъчно умен народ, способен да построи нещо като Света на Диска, ами, не мислиш ли, че вече щяхме да сме се натъкнали на доказателства за него?

— Мястото е огромно — отговори Еверет. — На този свят лесно можеш да пропуснеш цели цивилизации.

— Възможно е — призна Шарки.

— Като казваш, че не вярваш много на такива неща, какво означава това? — попита Еверет.

— Когато Той го е построил, този свят е имал съвършен дизайн, но гущерохората са сметнали за уместно да въведат свой собствен дизайн, не само на този свят, но и на всички останали светове около слънцето. Това аз наричам високомерие… сатанинска гордост. — Еверет знаеше много добре, че не трябва да спори с хора по въпросите на личната им вяра. — Само че съм виждал и неща, за които думите Му не говорят — продължаваше Шарки, — и вярвам, че там, където няма директни насоки от писанията, хората са свободни да интерпретират съгласно собствената си мъдрост. — Шарки вдигна ръка: — Тихо. — Еверет замръзна. Шарки се завъртя бавно. — Между нас и зоната на изхвърляне има нещо.

— Какво? — прошепна Еверет. Ръцете му стиснаха по-здраво пушката.

— Нямам абсолютно никаква идея — отвърна Шарки. Той престана да се върти бавно. — А! „Търсете и ще намерите; хлопайте и ще ви се отвори.“ — той посочи с пушката.

Изпопадали клони, бяла, нацепена дървесина. Дупка в гората.

Витловият двигател лежеше странично, по-висок дори от върха на перото на шапката на Шарки. Клоните бяха забавили падането му, но обшивката изглеждаше подбита и нащърбена. Шарки надникна в отворения му край.

— Витлата изглеждат запазени — каза той. — Макхинлит може да прецени най-добре. — Той отвори сервизния панел.

Някъде из гората започнаха да пукат клони. Еверет откъсна очи от падналия двигател. Звукът от смачкана растителност ги приближаваше. По-високо. По-близо. Всички сетива на Еверет бяха нащрек. Нещо се движеше, нещо, което не изчезваше, щом го погледнеш. Нещо голямо.

— Шарки, онова нещо…

Еверет го зърна в частта от секундата, преди да изригне през паравана от листа и пълзящи растения. Беше голямо и синьо. Много голямо. Истински, голям карнозавър като от Джурасик парк.

Шарки погледна нагоре.

— Бягай! — извика той.

Еверет беше с три крачки пред него. Хвърли поглед назад и видя как животното прегазва малката поляна в експлозия от клонки и листа. Този един-единствен поглед му беше достатъчен. Голямо като къща. Издължена шия, малки очички. Два силни крака. Нокти като ками на късите ръце. Зъби. Твърде много зъби. Блещукащо електриково синьо. И идваше бързо.

— Накъде? — извика Еверет.

— Накъдето и да е!

Еверет погледна към пушката в ръцете си.

— Мислиш ли, че…?

— Само ще го раздразниш — произнесе задъхано Шарки.

— Вече ми се струва достатъчно раздразнено… Уо!

Кракът на Еверет се закачи за един открит корен. Претърколи се и падна, здравата. Надигна се, само за да види как една глава с размерите на семейно комби се навежда към него. Челюстите се разтвориха. В цялата вселена нямаше начин да има толкова много зъби. В лицето го блъсна воня на гниеща, наполовина сдъвкана, несмляна плът. След това Еверет видя как над главата на карнозавъра се появи ореол като от златни тръни. Ореолът се завъртя и заблещука в слънчевите лъчи, които пронизваха въздуха през покрова от листа. Очите на карнозавъра оглупяха. Главата се оттегли. Животното се изправи в цял ръст, завъртя глава, сякаш опитваше да изтърси муха от ухото си, след което се обърна и закрачи обратно през дълбоката гора, без да престава да върти глава.

Ореолът се вдигна от главата на карнозавъра и изчезна.

Едно лице над Еверет се взираше в него. Широки очи с широки златисти зеници и ириси като черни цепнатини. През всяко от очите мигна прозрачна мембрана. Две цепки на мястото на носа. Устата — широка паст почти без устни. Уши като малки запетаи, разположени ниско на продълговатия, скосен назад череп. Сребриста кожа с прахообразната текстура на малки крилца на молци. Косата растеше нарядко, на ивица само по горната част на темето, от малко над очите чак до врата. Дългите, дебели косми бяха пригладени. Очите мигнаха отново с мембраните си, а космите се надигнаха и Еверет видя, че всъщност са много фини пера. По гребена преминаха цветовете на дъгата и той отново се слегна. Ноздрите се разшириха. Нечовешко лице. В никакъв случай човешко. Но оглеждаше Еверет от горе до долу преднамерено и интелигентно. Устните се поместиха. От тях излезе музика като птича песен.

Нещото повтори откъса от птичата песен.

— Опитваш се да ми говориш ли? — попита Еверет.

Гребенът на създанието отново се наежи. Въздухът около черепа му заблещука: същият ореол, който се бе появил около главата на карнозавъра, сега се появи зад главата на това създание като корона от живо злато.

— Еверет, когато ти кажа, се претърколи настрани. Хванал съм го на мушка — извика Шарки.

С крайчеца на окото си Еверет виждаше, че Шарки е насочил пушката си. В същия миг и създанието го забеляза. То посочи. Златистата аура потрепна, нещо блесна в светлината и Шарки се оказа пред двайсетсантиметрово острие, увиснало във въздуха пред гърлото му.

— Добре — произнесе той, но не свали пушката.

Създанието рязко насочи вниманието си към Еверет.

Изпя няколко поредици от вибриращи ноти.

— Казвам се Еверет Синг, от Земя 10 — произнесе Еверет.

Създанието подсвирна фраза, която можеше и да е думите на Еверет, но изпълнени на флейта, избълбука ниско и отново мигна с прозрачните си клепачи. Външните зони на златния ореол се разплетоха, протекоха по ръката на създанието и оформиха въртящ се пръстен пред лицето на момчето.

— Какво, по…? — изкрещя Шарки.

Създанието подметна към него един от дългите си тънки пръсти. Увисналото острие на ножа се премести с част от сантиметъра. През малката резка, която направи на гърлото на Шарки, се процеди кръв.

— Всичко е наред — повика Еверет. — То е… мисля, че е… Еха!

— Добре ли си, Еверет?

В главата си чуваше гласове. Гласове, които бяха един глас. Неговият глас. Еверет на четиринайсет години; Еверет като прохождащо дете, което казва първата си дума — Тотнъм, твърдеше баща му, макар че майка му твърдеше, че в действителност е казал „Теди има око“; Еверет като развълнувано деветгодишно момче, след като е посетил шоу в Лондонския планетариум; Еверет — умното хлапе, което винаги дава правилен отговор в шести клас; Еверет, докато говори палари; няколкото думи на пенджабски в речника на Еверет. Хиляда гласа, които говореха едновременно, като един. Създанието вдигна друг пръст и златният ореол се отдалечи от лицето на Еверет, протече по пръста, нагоре по дългата ръка, и се присъедини към бавно въртящото се хало зад главата му. Еверет си помисли, че създанието прилича на Ганеш или Шива Натараджа, с техните ореоли, които горяха като златни пламъци.

Създанието издаде звук, който прозвуча така, все едно папагал произнасяше Еверет Синг. Отново издаде същия звук, вече по-ясен.

— Еверет Синг. Земя 10.

Гласът му беше като на птица и повече музика, отколкото език, но Еверет разбра всяка дума.

— Божичко — каза той.

Създанието наведе отсечено глава наляво, а после надясно.

— Божичко — каза то. — Ти си Еверет Синг от Земя 10 — после погледна Шарки, сви пръст. Ножът излезе от шията му, проблесна обратно към блещукащия ореол и се изпари в искряща прах.

— Да не би току-що да научи целия ми език?

Отново поглеждането отляво и отдясно. Птиците правят така, помисли си Еверет. Гаргите и свраките. Умни птици.

— Да — отвърна създанието. Гласът му все повече губеше птичата песен в себе си и с всяка следваща дума придобиваше акцент от Стоук Нюингтън. Гребенът му се надигна и стана електриково син. — Казвам се Какакакакса.

— Шарки — обърна се към него Еверет. — Сега повярва ли в гущерохората?

9.

Хилядата камбани на Хайден забиха от градските църковни кули. Звън след звън, камбана след камбана, от шпил на шпил, от карильон на карильон, все по-надалеч, докато най-сетне камбанните удари откъм Зееференкерк на Острова на веригите увиснаха слабо в жълтия вечерен въздух. Беше започнал да вали мек, мокър сняг, който за момент оставаше бял върху паветата на двора под прозореца на Шарлът Вилие. От витражите около двора струеше златиста светлина.

— Колко са ни верни? — попита Шарлът Вилие.

— В нашата секция Азис, Де Фрайтас, Тлало. Хората от Земя 10.

— Не са достатъчни, Чарлз. Не са достатъчни. Но поне подсигурихме Ибрим Ходж Керим.

— Поискала си от него да се присъедини към Ордена.

— Един вид. Той ме информира, че няма да се нуждае от помощта на Ордена. За нещастие. Но осъзнава ситуацията. Фактът, че в миналото ни е помагал, може да навреди сериозно на шансовете му да стане Примарх на Целостта на Познатите светове.

Чарлз Вилие си взе бонбонче от една порцеланова чинийка:

— А обмисляла ли си възможността просто да реши, че няма да се кандидатира за Примархията?

— Абсурд. Пълна нелепица.

— Не всеки е толкова амбициозен като теб, кора — каза Чарлз Вилие, като си позволи още едно сладко бонбонче. — Тези наистина са вкусни. Още не мога да схвана тази работа с близнаците, но наистина умеят да готвят.

Почукване на вратата. Люис, камериерът на Шарлът Вилие от Земя 3, влезе с кафето. Забеляза неловкото мълчание, докато го наливаше в две чаши.

— Благодаря ти, Люис.

Шарлът Вилие отпи. Беше изключително, както и очакваше. Как успяват да направят така, че и на вкус да е същото както на мирис? — зачуди се тя.

Телефонът на Чарлз Вилие припя. Той почукна на екрана му, след което се изправи, отиде при вратата на кабинета, отвори я и погледна нагоре-надолу по коридора.

Заключи вратата след себе си.

— Разполагам с данни от проследяващото устройство — каза той.

— Значи работи!

— Евърнес е направил скок. Знаем къде са.

— Чудесно. До утре сутринта ще разполагаме с Инфундибулума.

— Не мисля — произнесе Чарлз Вилие. — Изглежда, скоковият ти пистолет не действа на толкова случаен принцип, както си мислиш.

— Разясни.

— Равнината, където е отишъл… посещавана е и преди — каза Чарлз Вилие. — Маркирана е от хаотичните наблюдения на сондата от З_1.

Преди Наан да асимилират деветдесет процента от човечеството на Земя 1 и да го превърнат във втечнен нанотехнологичен разум, на същия свят бяха провели едни от първите проучвания в работата с портали на Хайзенберг — разпращане на сонди на случайни скокове из паралелните Земи, за да бъде картографирана поне една прашинка от огромното разнообразие на Множеството от Всички светове.

— Коя равнина?

Чарлз Вилие показа екрана на телефона си на своето копие.

Чашата с кафе падна от пръстите на Шарлът Вилие. Черната напитка плисна по бледия килим.

— Господ да е на помощ на всички ни — прошепна тя.

10.

Шутът беше истинска красота. От границата на наказателното поле, издигна се фалцирано като предизвикателство срещу вятър, атмосферни условия и физика. Защитниците на отбор „Червен“ стояха зяпнало, докато ги подминаваше; нападателите на отбор „Небесносин“, съдията мистър Армстронг, дори общият работник мистър Мижковски — всички бяха спрели вторачено. Даже Мия Сарпонг, която беше ритнала топката, стоеше поразено. Никога дотогава не беше изпълнявала такъв удар и знаеше, че няма да се повтори. Такъв шут се получаваше веднъж в живота. Бекъм би убил, за да фалцира топката така. Въртеше се вътрешно. Нямаше начин да бъде отиграна. Премина в дъга към горния ляв ъгъл на вратата на отбор „Червен“. Еверет М още не я виждаше.

Мия, отбор „Небесносин“, мистър Армстронг, мистър Мижковски до един оформяха Гоооооооллл! с устни.

В последния момент топката се появи в периферното зрение на Еверет. Би излъгала всеки нормален човешки вратар. Еверет М захрани с енергия подобренията в себе си. Кибернетичните импланти на Трин се задействаха. Той подскочи. Разтегнат по цялата си дължина, пипна топката с върховете на ръкавиците и я изби в ъглов удар.

Общият вик замря. Никой не смееше да мръдне, докато топката се търкаляше през линията. Устата на Мия беше отворена невярващо. Изглеждаше готова да избухне в сълзи. Приятелките ѝ се затичаха, за да я прегърнат. Нещо напълно невероятно бе предизвикало друго, още по-невероятно нещо.

Еверет М изпитваше лека вина, докато отиваше да вземе топката и я търкулваше към играча на отбор „Небесносин“, за да изпълни ъгловия удар. Лесно можеше и да я избие чисто. Това вече щеше да е прекалено супер. Кимна срамежливо на Нуми и Готи Ема. Нуми го снима.

— Ще правим страница във Фейсбук! — извика тя.

След инцидента със смачканата кутия от кола Нуми и Готи Ема присъстваха на всички мачове от Десета лига в „Борн Грийн“, на които играеше и Еверет. Двете бяха единствените зрители. Навъртаха се на линията на мъртвата топка[4], точно зад мрежата на Еверет М. Не бяха в полезрението му, но винаги усещаше присъствието им. Не му харесваше, че е сам там. Чувстваше се наблюдаван. Подозираше, че правят снимки на задника му.

Ъгловият удар за отбор „Небесносин“ изпълни Джейк Хюс. Завърши с лека глава на ръба на вратарското поле. Еверет М нямаше нужда от Трин асистенция, за да загребе топката с две ръце и да я търкулне дълго към Аиша Хаддад, която атакуваше по дясното крило.

Духът на отбор „Небесносин“ се пропукваше. Отбор „Червен“ успя да ги надбяга през последните десет минути от играта. Разгром. Еверет М ги беше разколебал дълбоко. Всеки път, когато топката влизаше във вратата им, Еверет М изпитваше още по-голяма вина от измамата. Не можеше да се въздържи. Използваше ли веднъж Трин силите си, искаше да ги използва отново, да ги използва още. По времето, когато прозвуча последният съдийски сигнал, чувстваше осъдителното отношение на Кора Сарпонг, приятелите на Кора, отбор „Небесносин“ и цялата Десета лига. Боговете на футбола го наблюдаваха отвисоко и се подсмихваха ехидно.

— Чиста, Еверет! — извика Нуми, докато Еверет М взимаше бутилката си с вода и хавлиената кърпа от дъното на мрежата.

— Ще я наречем Интелектуални вратари! — извика Готи Ема.

— Не! Секси задникът на Еверет! — извика Нуми. — Сексизадникътнаеверет една дума фейсбук точка ком.

Еверет М се изчерви и забърза към съблекалните. Истината беше, че доста му се нравеше да си има малък фенклуб. Малък, но лоялен. Напоследък Нуми Уонг доста често се появяваше по периферията на зрението му. Беше там, когато спираше пред гардеробчето си, в далечния край на коридора, при автомата за храна и напитки или пред вратата за следващия час; напускаше една класна стая, докато той влизаше в друга. Просто там, за да му хвърли един поглед, след което я нямаше. Еверет М се питаше дали не става дума за склонност за потвърждаване, както когато семейството им си беше купило нов автомобил и внезапно беше започнал да вижда навсякъде съвсем същата марка. Реши да използва усиленото си Трин зрение, само за да я зърне. Харесваше му усещането за власт и че може да я наблюдава, без тя да знае. Гледаше го често. Той отново включи подобреното си зрение. Ето я и нея, все още на головата линия. Готи Ема се бе прибрала на закрито, но Нуми чакаше, обвила ръце около себе си в опит да запази топлина. Доста глупаво, да носи толкова къса поличка. А и чорапите над коленете нямаше как да я сгряват много. Не беше и нужно. Караха я да изглежда страхотно.

— Кога ти се случи?

Еверет М знаеше, че Райън е бил най-добрият приятел на неговото копие. Тези бяха от най-трудните лъжи. Родителите — Лора — бяха лесни; винаги си мислеха, че всичко извън нормалното е по тяхна вина или че ги наказваш, или че има нещо общо с наркотици. Най-добрите приятели те познаваха добре. Знаеха онова, което показваш единствено на приятелите си. Познаваха истинското ти аз, колкото и странно, фалшиво и банално да е.

Райън се мръщеше към пространството от лактите до китките на Еверет М, докато след душовете превръщаше косата си в манга прическа с помощта на хавлиената кърпа. Горещата вода бе накарала линиите на шевовете да изпъкнат — тънки, бледи резки върху тъмната му кожа.

— Минах през бодлива тел. Глупава работа.

— Къде?

— В Енфилд.

— Качил си се чак до Енфилд?

— Както ти казах, доста неща съм забравил. Едва сега си го припомням.

— И аз бих си припомнил, ако съм минавал през ограда от бодлива тел — каза Райън.

Всичко, което Еверет М искаше, бе Райън да престане да задава въпроси. Той спусна ризата си над линиите, където плътта му се срещаше с плът и раните се усещаха като капки стопено стъкло, стечено по тялото му. Вдигна рамене, отмести очи от Райън. Край на разговора. Знаеш, че лъжа, помисли си Еверет М. Мислиш ме за слабак самоубиец. Не му харесваше Райън да си мисли такива неща за него. Не му харесваше Райън да си го представя как намира подслон под ролетката на някоя врата в индустриалния район на Енфилд, как взима парче стъкло, как навива ръкав и кожата му настръхва от студа, как опитва остротата на острието върху меката бледа кожа от вътрешната страна на ръката си, докато не разбере колко силно да натисне, за да пореже, как го прокарва от китката до лакътя, а стъклото разтваря плътта му чисто и с лекота, как кръвта се събира в края на порязаната линия и започва да капе по бетона, като вдига пара. Мисълта го караше да се стяга вътрешно. Да усеща как сърцето му потръпва. Не съм такъв, за какъвто ме мислиш, искаше да каже. Не съм слабак. Никога не можеше да му го каже.

Тръгна към дома. Чувстваше се премръзнал и мръсен, пълен с нечисти неща, сякаш стерилната, бяла технология на Трин беше инфектирана. В последно време в Гробищния парк „Абни“ имаше повече предупредителни ленти, отколкото открити пространства. Общинският съвет беше отворил наново парка, но новото шок! заглавие в Излингтън газет гласеше: „САТАНИНСКИ КУЛТ ОСКВЕРНЯВА ГРОБОВЕ“. Битката му с Наан беше оставила след себе си забележителна каша от кости и черепи като от филм на ужасите. Местната жрица на уиканите беше интервюирана по радиото, за да разясни, че разровените гробове и пръснатите кости по-вероятно са дело на кучета, язовци или личности от мъжки пол под двадесет и три годишна възраст, а не на сатанисти (каквито не съществуват) или вещици и уикани (които се числят към уважавана религия с няколко сборища в Хакни и към чиято членска маса се числяха неколцина съветници). Беше спасил света, но днес това не му доставяше радост. Беше изрод, скърпена работа от кожа и пластмаса. Плашило. Самотник.

Телефонът му издаде предупредителен сигнал. Текстово съобщение с изображение. Собственият му задник, във футболни шорти и клин на отбор „Червен“, наведен, докато загребва топката. Същият екип, с който беше облечен сега, с училищния блейзър върху футболната фланелка.

ПО-ХУБАВ С ПО-МАЛКО, гласеше съобщението.

Еверет М възкликна. Написа бърз отговор. Тези З_10 телефони бяха големи боклуци.

Да не ме секстираш?

Иска ти се, дойде отговорът, а после, след един линк към страница във Фейсбук: СЕКСИ ЗАДНИКЪТ НА ЕВЕРЕТ.

— Божичко! — Еверет М почувства как горещото изчервяване премина от шията към лицето му, докато разглеждаше колекцията от снимки на собствения си задник в най-различни спортни екипи, на головата линия на стадиона на „Борн Грийн“. Разхождащата кучета жена го изгледа, докато завличаше подопечните си покрай него: Еверет М, потънал в земята, притиснал ръка към широката си усмивка. Телефонът сигнализира за ново текстово съобщение:

НУМИ КАЗВА МОЖЕШ ЛИ ДА ЗАПОЧНЕШ ДА СЕ ЗАНИМАВАШ И С КАРАНЕ НА КОЛЕЛО?

Еверет М почувства как го пронизва болезнена игла, когато съобщението предизвика съответния спомен: за баща му — как се отдалечава на велосипеда, който струваше колкото една семейна почивка в Турция, облечен в правилната екипировка, но без да успява да напъха крака в клемите на педалите. Истинския му баща. Мъртвия му баща. Само една болезнена игла, само за миг.

ЗАЩО?

Отговорът дойде незабавно: НАЙ-ПОДХОДЯЩИ ШОРТИ.

Еверет М се отнесе до „Роудинг роуд“ сред мъгла от гордост, унижение, чувство за великолепие и вълнение, че някой, някой го смяташе за секси.

Нахлу през задната врата на №43.

— Обувките! — извика Лора.

Еверет М ги изрита от краката си. Остави калните бутонки до задната врата. Изтърси раницата си до масата и се плъзна по чорапи през вратата на кухнята чак до хладилника. Хляб, майонеза, пуешки гърди, домат, онези краставички, които карат всичко да придобива вкус като от „Макдоналдс“, също и салатен дресинг…

— Няма да се измият сами! — извика отново Лора, след като Еверет се плъзна обратно през вратата до коридора и издумка нагоре по стълбите към стаята си. Къде ги беше оставил? Дрехите си от вечерта на Втората битка за Гробищния парк „Абни“? На топка на пода. Вдигна ги, завърза си маратонките.

— Две излизания да бягаш за една седмица? — каза Лора, докато той влизаше пак в кухнята. Проследи с престорено изумление как Еверет М тъпче футболния си екип в пералнята. — Ерата на чудесата не е отминала.

Истинската майка на Еверет М често казваше същото. Винаги се беше питал кога ли е била тази ера на чудесата и какво ли е било да живееш в нея, и дали каквото и да е по нейно време е следвало консистентна логика, или разумът и науката просто са били преобърнати наопаки от случайни, безсмислени вълшебства.

— Толкова ли е необичайно? — попита той.

— Наистина има момиче — произнесе тя.

Еверет М поклати насам-натам глава по пенджабски, което можеше да означава всичко, от абсолютно определено, до може би, може би, може би. Този път означаваше „може би“. Искаше тя да знае, но не и да знае кое е момичето.

— Знаех си — каза Лора. — Коя е тя? Познаваме ли я? Родителите ѝ в жилищния комитет ли са?

Еверет М вече беше преполовил пътя си по задната уличка.

Изпитваше удоволствие от бягането. Изключи усилените способности на Трин и остави тялото си да се справя с помощта на собствените си сухожилия и мускули. Мускулните им влакна трептяха, сърцето му биеше като чук. Януарският вечерен въздух, натежал от изгорелите газове на автомобили, пареше дробовете му. Справяха се чудесно. Нищо добавено, нищо подобрено. Еверет М Синг, чист и елементарен. Ритъмът на краката му бе сигурен и постоянен. Не му се налагаше да мисли за него. Краката му го отведоха през „Стоук Нюингтън Хай стрийт“, по „Стоук Нюингтън Чърч роуд“, а после и по „Албиън роуд“. Тук живееше Нуми. №117. Сама му го беше казала. Всеки прозорец бе ярко осветен. Виждаше хората вътре. Трин зрението с лекота можеше да му покаже дали някой от тях е Нуми. Но не искаше да го прави. По-хубаво беше да си представя, че тя е там, че върши нещо, а после и че е забелязала тичащата фигура. Че Нуми поглежда навън и забелязва, че това е Еверет М, че изглежда добре, че изглежда във форма. Претича бавно по „Албиън роуд“. В края на улицата се обърна и отново претича по „Албиън роуд“. Една кола се отделяше от тротоара. Моментна лудост: Еверет М запрати Трин енергия в краката си и с един скок прескочи колата. Приземи се, ловък като котка в средата на улицата, и продължи да тича. Извика от удоволствие. Автомобилът наду клаксон, но Еверет М вече се бе отдалечил на сто метра от него.

Видя ли това, Нуми Уонг? Качи го във фейсбук страницата си.

А ти, Шарлът Вилие. Добре се справих с онази кола. Никога вече няма да ме спипаш с подобен номер, да ме събориш на улицата. Никога вече. Може и да си мислиш, че работя за теб, но сега работя за себе си. Длъжница си ми, Шарлът Вилие.

Телефонът забръмча до задника му. Еверет М го извади от неудобния заден джоб с цип на спортната си екипировка.

Текстовото съобщение гласеше просто: ???!!!???

Еверет М усили докрай Трин енергията и полетя напред. Усмихваше се широко, докато отбягваше вечерното движение. Вътрешно се чувстваше затоплен, глупав и изгубен, малко несигурен, малко замаян, сякаш беше надникнал през ръба на най-високата сграда. Чувстваше се великолепно.

11.

Нуми и Готи Ема я бяха харесали. Всички вампири и Емо приятели на Готи Ема я бяха харесали. Момичетата хараджуку на „Борн Грийн“ я бяха харесали. Дори момичетата, които не разговаряха за нищо друго освен за гримиране, я бяха харесали. Всички от отбор „Червен“, отбор „Люляк“, отбор „Златен“ и отбор „Небесносин“ я бяха харесали. Истинските спортяги, които никога не разговаряха със зубрачите, всички учители, които обучаваха спортните тимове, и сто и дванайсет случайни непознати я бяха харесали. Майката на Райън Спинети я беше харесала. Бащата на Райън Спинети я беше харесал, а това най-много плашеше Еверет М.

— Баща ти е харесал снимка на задника ми — каза Еверет М. — Баща ти мисли, че задникът ми е секси.

Двамата с Райън бяха в мазето на къщата на семейство Спинети. Работеше телевизор, светеха айпадове, блестяха смартфони. Майката на Райън приготвяше нещо за вечеря. Еверет М разбираше, че това е много хубаво. Уханието, което се прокрадваше до мазето, определено беше хубаво нещо. В него не се усещаше онзи леко парлив мирис на пъхнат в микровълновата пластмасов поднос, който Еверет М свързваше с храна у дома. Беше приел повторната покана да дойде в дома на Райън неохотно, но неминуемо, като посещение при зъболекаря. Райън току-що се бе сдобил с ФИФА 13, макар че Еверет М подозираше, че истинската причина за поканата е, защото Райън има въпроси как така Еверет М изглежда по-различен след Коледа в сравнение с преди Коледа. Не знаеше какво да прави, ако въпросите станат прекалено прозорливи. Трин суперсилите му не помагаха в лъжите.

— Баща ми просто смята, че е забавно, това е всичко — каза Райън.

Еверет М харесваше бащата на Райън Спинети. Винаги изглеждаше така сякаш всеки момент ще избухне в смях и успяваше да намери по нещо смешно в каквото и да е. Нещо по телевизията, в телефона си, сторено от котките, в Излингтън Газет.

— „Сатанински култ осквернява гробове“ — беше прочел, като се тресеше от смях. — Де да беше — бе оценил с пет звезди снимка, на която Еверет беше пъхнал ръка в шортите си и се почесваше добре по задника. Както и всички останали.

По времето, когато мисис Спинети извика, че вечерята е готова, което означаваше, че ще бъде готова след пет минути, се бяха натрупали петстотин харесвания. Задникът на Еверет М беше на път да стане знаменитост.

— На твое място не бих чел коментарите — каза Райън.

Майката на Райън извика отново и този път на масата имаше храна. Мусака. Домашно приготвена, достатъчно гореща, че да отлепи кожата от небцето ти. Всичко, което готвеното на Лора не беше. Еверет М учтиво изчака възможно най-кратко, за да поиска допълнително, а след това, поради причината, че би било невъзпитано да връща чинията обратно в кухнята с толкова малко парченце в нея, второ допълнително.

— Това вече е вот на доверие — заяви майката на Райън. — Еверет, когато беше тук миналия път, да си виждал пръстените ми?

— Не ви разбрах, мисис Спинети?

— О, имал си класа — каза тя.

Дребните капани бяха заложени навсякъде. Еверет М осъзна, че не знаеше малкото име на майката на Райън. Тя го отклони надалеч от опасността, като продължи:

— Просто винаги ги оставям на едно и също място, защото съм толкова разсеяна, че си знам как ще ги оставя някъде другаде и ще забравя къде.

— Не, определено не съм.

— Може би глупавата котка ги е бутнала в канала.

След вечеря Стейси, сестрата на Райън, искаше да играе някаква танцова игра на кинекта, така че момчетата се качиха в стаята на Райън. Еверет М никога не беше попадал на по-необикновено място. Навсякъде екрани и компютри. Започваше да свиква с тромавия хардуер на Земя 10, но все едно живееха в музея на мъртвите технологии. Прах, по всички повърхности. Еверет М продължаваше да не разбира какво е виждало копието му в Райън Спинети.

Еверет М откри едно местенце на неоправеното легло. Райън се метна на някакъв въртящ се стол пред големия екран с висока разделителна способност. Задъвка устна, разшири ноздри, поклати глава, хвърли поглед на Еверет М, а после го отмести; насочи очи във всяка една неудобна посока.

Какво ще направиш сега? — помисли си Еверет М. Да не планираш да ми пуснеш език?

Осъзна, че няма никаква представа какви са били взаимоотношенията на собственото му копие с Райън Спинети.

За това нямаше подобрения на Трин.

Внезапно Райън изговори:

— Отиде там, нали?

— Какво?

— Отишъл си. Сигурен съм. Само в това има най-голям смисъл.

— Не знам за какво говориш — но Еверет М имаше представа.

Не искаше да знае; не искаше Райън да продължава да говори и с всяка дума да се поставя във все по-сериозна опасност, защото Еверет М не знаеше какво ще се наложи да извърши, ако Райън Спинети разкрие, че е научил тайната му.

— Човече, присъствах лично. Показа ми видеоклиповете. Ето на този екран. Всички онези паралелни вселени.

Съществува един вид усещане — все едно задната част на очите ти изпада. Все едно коремът ти се отваря и всичко в него се изсипва. Като да отвориш врата към пропаст, дълбока двайсет хиляди метра. Като кръвта ти да се превърне в живак и да се оттече в краката. Като мозъкът ти да се изпразни и сърцето ти да колабира вътрешно, подобно на умираща звезда, която се превръща в черна дупка. Чувството, че се случа най-лошото от всички лоши неща из световете.

И все пак Еверет М откри, че може да мисли, откри, че от устата му излизат думи:

— Да — произнесе той. — Отидох.

Бяха само две думи, при това не от най-умните, но чистият шок от тях му осигури време да помисли върху следващите. Трябваше да ги подбере внимателно. Всичко, което щеше да се случи по-нататък, щеше да бъде тяхно следствие.

Очите на Райън бяха широко разтворени. По-широко от във филм на ужасите. По-широко от порно-на-айпада-ти. Широки като в най-изумителното-нещо-което-ти-се-е-случвало. Шокът се превърна в широка усмивка.

— Знаех си. Знаех си! Индустриален парк в Енфилд: никога! Голяма, опашата лъжа.

— Преминах — каза Еверет М.

— Какво беше усещането?

— Изобщо не заболя — отговори той. Истина беше. — Има ярка светлина, а после виждаш какво има от другата страна, прекрачваш и си там. Не отнема време.

— През един от онези… портали нещо си?

— Портали на Хайзенберг.

Цялата тежест на онова, което беше отгатнал, на онова, което му казваше Еверет М, най-после се стоварваше върху Райън. Устата му се отвори. Обгърна се с ръце. Потрепери.

— Боже мой. О, Боже мой! Отишъл си в друга вселена. Отишъл си. В друга. Вселена! Как? Искам да кажа? Кой?

— Баща ми има позната в Импириъл. Тя е разработила програмната част и всичко останало.

После още по-големият въпрос, отвъд големия въпрос, надвисна над Райън, като буря отвъд дъждовен облак:

— Къде отиде?

— Земя 3 — отговори Еверет М. — Има девет паралелни свята… десет, ако броиш твоя… нашия.

— Да не е онази, където Британия прилича на Испания или Мароко? — попита Райън.

Защо копието Еверет му я беше показвал?

— Не, това е Земя 2 — отговори той. — На Земя 3 няма петрол.

За момент си помисли, че Райън ще падне от стола.

Няма петрол. Еверет едва ли не виждаше как Райън изследва концепцията. Няма петрол!

— Но тогава как…? — попита накрая той, а после отговори на собствения си въпрос: — Въглища! Яко. Стиймпънк!

— Още по-яко — каза Еверет М. — Електричество. Тесла-пънк. — Никога не беше ходил на Земя 3, но не смееше да спомене света, който сам познаваше: Земя 4. Фактът, че основната разлика между нея и тази Земя, беше присъствието на Трин и тяхната технология… както и това, че премиер там беше мистър Портильо, който в тази вселена като че ли беше телевизионен говорител… можеше да посее подозрение в ума на Райън, което Еверет М не желаеше да подхранва. — И въздушни кораби.

— Онзи видеоклип! — извика Райън.

Той се обърна към компютъра и заудря клавишите. Видеото още беше в „Ютюб“.

Образът трепереше, приближението подскочи толкова бързо, че Еверет М почувства световъртеж; на саундтрака се чуваха хора, които задават невероятно глупави въпроси, както постъпват хората, когато са изправени пред нещо далеч отвъд личните си преживелици. За Олимпиадата е, повтаряше някой отново и отново. Трядае. Олимпиадата. Райън паузира изображението на хералдическия герб на носа на въздушния кораб. Вдигна рамене. Кажи ми.

— Това е въздушен крузер модел-27 от Кралския военновъздушен флот — излъга Еверет М. Вече разполагаше с необходимата история. — Закриля ме.

За момент допусна напълно сериозно, че очите на Райън могат да избухнат.

— Открих баща си — продължи Еверет. — Отвлекли са го, за да не попадне работата му в грешните ръце. Ако искаш да правиш скокове между световете, трябва да пътуваш от портал на Хайзенберг до портал на Хайзенберг. Но баща ми е открил начин да се преминава от всяка точка на всеки един свят до всеки друг. Просто така. И там някъде съществува империя на злото, която иска да се добере до това познание. А постигнат ли го, могат едновременно да нахлуят навсякъде. Включително в нашия свят, ей тук. Така че има нещо като специални части, които опазват безопасността — най-големите лъжи са най-близки до истината. Подобно на две снежинки, които падат на планински хребет, накрая могат да се озоват в различни океани. Истина или океан от лъжи. И също като снежинките събират около себе си други, превръщат се в лавина от лъжи. Еверет М откриваше, че е лесно да лъже Райън Спинети. И забавно. — Пазят баща ми на сигурно място, но мен изпратиха обратно. Дадоха ми кораба. Не е тук, разбира се… просто на около една вселена оттук… но ако загазя, мога да се свържа с него — той извади телефона си.

— Това е твоят телефон — каза Райън.

— Имам специално приложение — обясни Еверет М.

— В такъв случай… когато корабът беше дошъл? — попита Райън.

— За да ме остави — каза Еверет М.

— Това беше в първия ден на училищния срок — произнесе Райън. — Мислех, че ти дойде преди това.

А после има едно място, на което тази лавина от лъжи може да те отнесе право в устата на катастрофата.

— Част от историята ми за прикритие — каза Еверет М.

— Ти ли изпрати онова текстово съобщение?

— Какво текстово съобщение?

— Това тук.

Еверет М си го спомни, докато Райън го извеждаше на екрана на своето „Блекбери“ си. Предай на мама: добре съм. Татко е добре. Щ с вдм скоро.

— Ами, естествено, кой друг? — попита Еверет М. — Предаде ли на мама?

Райън поклати глава:

— Но ти каза, че си изгубил телефона си — подчерта той. — Точно преди да ти го покажа. Така че какъв е този, който имаш?

Една лъжа подхранва друга, все по-тлъсти и по-тлъсти.

— Добре де, не е само приложението — каза Еверет М.

Нещата започваха да се изплъзват от контрола му. Не можеше да каже: Ей, какви са всички тези въпроси? Беше признал, че е посетил паралелна вселена и се е върнал. Как можеше да очаква отсъствието на въпроси?

— Но си го изпратил от стария си телефон.

— Прехвърлиха номера.

— На телефон от паралелна вселена?

Щом могат да ми изобретят телефон, с който да правя обаждания до паралелна вселена, според теб колко ще се затруднят да прехвърлят и номера ми на него? — канеше се да каже Еверет М. И после лавината го удари. Започваше да вярва на собствените си лъжи. В този момент бащата на Райън, на път за тоалетната, се подаде да хвърли един поглед. Кимна, като видя паузирания на екрана въздушен кораб:

— Това нещо още ли го споделят всички?

— Вчерашен вестник — обади се Еверет М, улавяйки се за сламката и възможността да промени темата. — В днешния разискваме задника ми.

— Седемстотин хита по задника ти — каза бащата на Райън.

Еверет М потрепна.

— Мистър Спинети…

— Момчета, толкова лесно се връзвате — обяви бащата на Райън. — Почти не е забавно.

— Тя си пада по теб — каза Райън, щом чу как резето на тоалетната на банята се спуска.

— По възможно най-странния начин — каза Еверет М. — Повече ми прилича на следене.

— Следенето е модерно — посочи Райън. — Е, ще я поканиш ли да излезете?

Еверет М до такава степен се бе наслаждавал на вниманието, че не се замисляше за този изход от ситуацията: с Нуми Уонг да си пуснат език. Мисълта го накара да се почувства малко изчервен, малко шашнат и малко възбуден. Нямаше съмнение, че Нуми е странна, но пък беше сладка. Винаги си беше падал по откачени момичета, на своя и на този свят, особено ако бяха странно сладки. А и той самият беше доста странен. Убиец на нанозомбита в тази вселена. Само че колко близо можеше да я допусне до тайните и лъжите си? Винаги ли когато я целува, щеше да си повтаря, че тя целува арсенал от биовериги и имплантирани оръжейни системи на Трин? Някога щеше ли да бъде достатъчно истински, че да има приятелка? Най-малкото му се искаше.

— Ще я оставя за известно време просто да ме следи.

— Е, знам, че се отегчават бързо, ако не проявяваш очевиден интерес — обяви Райън. Той поклати глава: — Не мога да повярвам, че си бил в паралелна вселена, а вместо това си говорим как Нуми Уонг си падала по теб.

Ако продължаха с въпросителните, постройката от лъжи на Еверет М щеше да се разпадне на съставните си части. Трябваше да се измъкне.

— Надминаваш седемстотин и петдесет харесвания — каза бащата на Райън на излизане от тоалетната.

— Да не би и на тоалетната чиния да влизаш във Фейсбук? — попита Райън.

— Не е ли така с всеки?

— Това вече прекрачи границата, дори за теб.

В няколкото секунди, в които Райън и баща му разменяха реплики, Еверет М извади телефона си и намери едно точно определено приложение. Истинско приложение, не като онова, което даваше сигнали на въздушни кораби от други вселени. Съвсем незначително и глупаво. Досега не виждаше особена полза от него. Натисна иконата и пъхна телефона обратно в джоба си.

Десет секунди по-късно телефонът иззвъня. Приложение, което звъни на собствения ти номер. Еверет М отключи екрана и прие обаждането.

— Здрасти, мамо. Да, да. Не е проблем. След десет, петнайсет минути. Аха, ще се прибера и сам. До скоро… до скоро.

— Мама не се чувства добре — каза той. — Трябва да вървя. Мислиш ли, че баща ти ще може да…?

— Разбира се, разбира се.

Прибра се у дома за седем минути. Бащата на Райън се гордееше, че знае всички преки пътища и тайни улици. Еверет М помаха, докато колата се отдалечаваше от „Роудинг роуд“ №43. Харесваше бащата на Райън, дори и след като беше сложил висока оценка на задника му. Нямаше нищо лошо в това да харесваш родителите на други хора.

Лъжите обаче не харесваше. Лъжи и момичета. Все едно животът му на копие и таен агент киборг от Земя 4 не беше достатъчно труден.

Плъхът го стресна. Често се срещаха в Стоук Нюингтън, но онова, което го накара да се закове, бе, че плъхът седеше в средата на стъпалото пред входната им врата. Дързък, в никакъв случай изплашен, скръстил лапки като ръце, с черни очи, които го наблюдаваха, с помръдващи мустачета.

— Шу — произнесе Еверет М. Плъхът остана необезпокоен. — Махай се, плъх.

Направи крачка към него. Плъхът го гледаше.

Какво толкова изхвърляха в боклука, че плъховете да станат толкова смели напоследък?

— Гаа! — размаха ръце Еверет М. Плъхът приглади мустаци с лапичките си.

Просто невероятно.

Еверет М се затича към плъха. Почти беше скочил върху него, когато животното побягна настрани и се скри под живия плет.

Лъжи, момичета и плъхове с манталитет.

12.

Камбаните на Хайден удариха за десет часа, вятърът смени посоката си и започна да се сипе нов сняг. Ситен, сух, студен сняг, понесен от източния вятър, който нахлу на вихрушки и пориви из площадите и тесните улици на града. Сняг, който се събираше из ъглите и навяваше по високите сгради, поръбили „Сант Омерхауплас“, който се задържаше по извивките и дърворезбите на старите къщи от Бунда или се набиваше в каменните гънки на статуите на катедралата „Братята Христос“. Персоналът на кафене „Русата мечка“ отдавна щеше да е затворил заведението, ако не беше единствената им клиентка и настояването ѝ, че очаква още един посетител. Шарлът Вилие обърна яката на палтото си от Земя 3 и обви с длани голямата чаша горещо какао. Откакто за последно зърна друго човешко същество по „Сант Омерхауплас“, бяха минали повече от двайсет минути. Сервитьорите близнаци потропваха с крака и държаха ръце под мишници, застанали до газовия нагревател толкова близо, колкото позволяваше учтивостта.

Ибрим Ходж Керим прекоси площада откъм моста „Грутсканал“. Беше облечен за северна зима, увит в дебелите си палто и шал, а наушниците на шапката му бяха свалени и завързани под брадичката. Седна на масата на Шарлът Вилие.

— Не можахте ли да намерите маса вътре?

— Намирам тази за ободряваща. Да ви поръчам ли какао? Никъде из Познатите светове не го правят по-хубаво.

— С удоволствие бих изпил едно, благодаря.

Карильонът на катедралата „Братята Христос“ изпълни откъс от един химн, за да отмери четвърт час.

— В най-добрия случай намирам християнството за озадачаваща религия — каза Ибрим Ходж Керим. — Толкова мръсна и кръвопролитна и всичко се приема толкова лично. Тук обаче… двама исусовци, от които един отива в рая, а другият слиза, за да основе посолство на Небесното царство пред адските порти… Чудато.

— Самата аз не съм вярваща — каза Шарлът Вилие. — Намирам, че във всички религии има някакво зрънце ирационалност, която просто не мога да възприема, но като се има предвид природата на обществото на Земя 7, тази част ми се струва забележително разумна.

— Имате свое копие — посочи Ибрим Ходж Керим. Сервитьорите, в спретнатите си бели престилки, му поднесоха дълбока чаша и кана с горещо какао.

— Всеки има своето копие — отвърна Шарлът Вилие. — Там някъде. Просто все още не сте срещнали вашето.

— Възможно е, но моят свят е един от по-… отличителните.

— Принципът на посредствеността би следвало да ви навежда на друга мисъл по въпроса.

— Е, поне за едно съм съгласен с вас, мис Вилие.

— Ето нещо ново!

— Това е най-хубавото какао на Десетте свята. Но не сте ме извикали тук, в тази виелица, за да пием какао в празно кафене.

— Не, извиках ви тук, в това празно кафене, за да пием какао и за да ви изплаша — каза Шарлът Вилие, като отпи от собствената си голяма чаша.

— За да ме изплашите?

— Моето копие Чарлз инсталира проследяващо устройство на въздушния кораб на момчето Синг.

— И разбира се, не сте разполагали с времето да информирате за това Съвета по сигурността.

— Разбира се. Устройството проследява скоковете на Хайзенберг, които извършва корабът, както и къде отива след скока. Доста е прецизно.

— Къде е отишъл? — попита Ибрим Ходж Керим.

Шарлът Вилие остави чашата си:

— Еверет Синг е открил Джиджу.

Ибрим Ходж Керим проговори тихо на собствения си език. Молитва ли беше това? — помисли си Шарлът Вилие. Помоли ли се на своя Бог да те пази? И би трябвало.

— Успяхте да ме изплашите — призна той. — Кой още разполага с тази информация?

— Само Чарлз. И онзи глупак от Земя 10, Маккейб. Момчето е негов семеен приятел. Разбира, когато крия информация от него.

— Ако момчето е направило скок до Световното колело на Джиджу, тогава всяка планета в Целостта е изправена пред неминуема опасност. Джиджу? Да разполагат с Инфундибулума и порталите на Хайзенберг? Всички ще умрем в пламъци.

— Разполагаме с малък прозорец и все още можем да действаме — отговори Шарлът Вилие. Снегът вееше над гранитните павета на „Сант Омерхауплас“. — Ще изпратим отряд до Световното колело. Ще си възвърнем Инфундибулума с всички необходими средства. Проследяващото устройство ще ни позволи да стоварим силите си с голяма точност. Хирургическа точност.

— Хирургическа точност. В този израз има кръв — произнесе Ибрим Ходж Керим.

— Ако се наложи да избием всички на онзи въздушен кораб, така да бъде.

— Ние? — попита той.

— Известно ви е, че Съветът по сигурността ще протака и увърта почти до момента, когато градовете кораби на Джиджу увиснат в небесата ни — заяви Шарлът Вилие.

— Изглежда, трябва да вляза в принудителен съюз с Ордена ви — произнесе Ибрим Ходж Керим. — Но не мога да предоставя повече войници от Земя 2.

— Ще използваме моите хора — каза Шарлът Вилие. Тя придърпа по-плътно около себе си яката на палтото.

— При две условия — каза той. — Първо, ако се провалят, ще информирам Президиума.

— Разбира се. Сигурността на Познатите светове е от първостепенна важност. Но няма да се провалят.

— Второто ми условие: вашите войници никога не са напускали собствения си свят. Допреди няколко месеца дори нямаха представа, че съществуват други светове. Липсва им междуравнинен опит.

— Какво точно искате, Ибрим?

— Да ги водите вие.

Освен това си много умен човек, помисли си Шарлът Вилие. Не мога да откажа. Ако успея, никой няма да научи за това. Ако се проваля, ще си премахнал своя съперник. Само че няма да се проваля и войната помежду ни е обявена открито, а когато се върна, ще се разправя и с теб, Ибрим Ходж Керим.

— Ще ми трябва подходяща екипировка. Тежко въоръжение. Достъп до военен скоков портал. И релейно устройство за обратния път. Ако нещата се объркат, искам хората ми да се измъкнат от там.

— Ще носите релейно устройство?

— Може да съм всичко, за което ме мислите, Ибрим, но не прахосвам без нужда човешки живот.

— Толкова се радвам, че казахте „без нужда“. — Той бутна настрана чашата и чинийката си и се изправи. — Естествено, не бихте желали да се бавите повече. С всяка изминала секунда Целостта е изправена пред все по-голяма угроза.

— Целостта ще открие, че си върша работата безукорно — каза Шарлът Вилие.

Тя проследи как Ибрим Ходж Керим изчезва във въртеливите снежинки. Остави няколко шилинга в чинийката и прекоси „Сант Омерхауплас“ до моста „Ненин“. Снегът удряше остро бузите и устните ѝ, а камбаните на катедралата „Братята Христос“ удариха за половин час. Зад нея близнаците сервитьори прибраха столовете и спуснаха кепенците на кафене „Русата мечка“.

13.

Еверет никога нямаше да разбере хората. Истинско, стопроцентово извънземно — жив динозавър, — и нито един от членовете на екипажа не беше развълнуван.

Макхинлит проявяваше презрителност по въпроса:

— Колко „Ка“, каза? — той поклати глава, когато Еверет повтори името. Какакакакса беше приклекнало на един от клоните, който витлов двигател номер две бе повалил по време на падането си през горския покров. Вдигна глава, когато чу името си. Много човешка реакция. После мигна с мембраните на очите си. Много нечовешка реакция. — Бугарело на това. Какс.

Макхинлит се върна обратно към огледа на двигателя си, като ту съскаше ужасено, ту гукаше влюбено. Какакакакса — Какс — го огледа, като килна глава първо на една страна, а после на другата.

Капитан Анастейзия беше подозрителна:

— Какво ни е известно за това създание… този индивид? Как е научило езика ни? Какво е онова нещо на главата му? Какво търси тук? Откъде е дошло?

Не оставяше никакво място за отговори, за което Еверет изпитваше облекчение, защото осъзна, че за времето, което бе прекарал в очакване екипажът да се появи с подемната екипировка, Какс — името вече му се бе прилепило — е открило много за него, а той почти нищо за Какс, освен това, че народът му наричаше себе си Джиджу, произнесено с двутонално птиче подсвиркване. А нещото около главата на Какс — името му на езика Джиджу се състоеше от три спадащи трели — е някакъв вид рояк от микророботи, който приема такава форма, каквато пожелае Какс. И можеше да влияе на умове, включително на тези на карнозаврите, както и да чете мисли — включително неговите собствени. Жегата на горската поляна бе невероятна, но Еверет почувства как стомахът му се вледенява пронизващо. Какво друго освен езиците беше усвоило Какс от ума му?

Сен беше враждебна.

— Момче ли е, или момиче?

Какс преобрази едната перка на ореола си в малка муха робот и я изпрати да бръмчи около главата на Сен.

— Какво? Откъде да знам? Има ли значение? — каза Еверет. — Благодарение на него някакъв вид тиранозавър не ме отхапа наполовина. Ето това е важното.

— Има доста повече важни неща — заяви Сен. Тя отпъди с ръка мухата робот.

— Бона асок — каза Какс. Не само, че бе абсорбирало езика палари, но и говореше с акцент от Стоук Нюингтън.

— Най-добре да внимава да не е момиче, това е всичко — заяви намусено Сен.

Какс носеше здрави ботуши до коленете, както и няколко колана, накичени с торбички и джобове. Нищо повече. Еверет не беше достатъчно добре запознат с половете при гущерите, за да е наясно дори откъде да започне да гледа, какво остава да знае за кое да гледа — стига да се допуснеше, че гущеромъжете (или гущерожените) имаха такива видими органи. Ако се допуснеше, че след шейсет и пет милиона години еволюция дори се размножаваха като гущерите в лабораторния терариум в часа по биология. На свой ред Какс беше силно заинтригувано от човешката полова физиология, поне по отношение на онова, което създанието можеше да забележи под пластовете облекло.

Мухата робот избръмча и кацна върху гърдите на капитан Анастейзия. Макхинлит и Шарки се наежиха. Сен закъсня с един удар на сърцето.

— Какви са тези физиологични черти? — попита Какс.

Ореолът му се въртеше. Еверет имаше теория, че това значи възприемане на информация от ореола, който на свой ред я захранваше в Какс.

— Свободно, омита. И полони — произнесе капитан Анастейзия. — Това са човешки женски полови белези. Позволяват ни да храним бебетата си с мляко. На езика палари ги наричаме ненки. На кралски английски: гърди. Съществуват множество жаргонни наименования за тях. Повечето са изнамерени от мъжете, които през историята ни винаги са ги намирали за привлекателни и увлекателни.

— Ненки — произнесе Какс. — Нен. Ки.

— Пипне ли моите ненки, получава нож в каквото там си има — изсъска Сен.

Сега мухата забръмча в лицето на Макхинлит. Той я отпъди и тя се отдалечи с бръмчене, след което затанцува по-близо. Макхинлит се хвърли с разярен рев, улови мухата в ръкавица и я смачка. Внезапен вик и гованска ругатня. Макхинлит разтвори юмрук. От разрязаната длан на тежката му работна ръкавица се стичаше кръв. От разтворената му ръка изпадна златно острие, което проряза пътя си през поляната и се присъедини обратно към ореола около главата на Какс.

Какс изсвирука поредица от бързи и яростни ноти по адрес на Макхинлит.

— Аха, чурулик-чурулик, дяволице недна, да ти се връща — погледна я страховито Макхинлит.

Какс наежи гребена си от фини пера и се отви от клона, на който стоеше. Ореолът се нагъна. Еверет бързо застана с вдигнати ръце между Макхинлит и Какс. Отстъпете, хора.

— Назад, мистър Синг — заповяда капитан Анастейзия. Тя блъсна остро Еверет от пътя си и зае мястото му. — Не позволявам побоища тук. Мистър Макхинлит, да върнем това чудо на кораба. Какс… направи нещо полезно с тези твои остриета. Можеш ли да ни разчистиш пътека през растителността?

Джиджу създанието разшири ноздри, мембраните мигнаха над жълтите му очи:

— Ще го сторя.

Планът на Макхинлит беше прост. Окачваме совалката на въжета. Връзваме всяко въже около дънера на дърво. Започваме да се набираме на храповия механизъм. Витловият двигател се придвижва с пет метра. Повтаряме сто пъти.

Бицепсите на Еверет горяха. Раменете го боляха. Гърдите му протестираха при всяка извивка и всяко завъртане. Дори стомашните му мускули потръпваха болезнено. Но точно тогава Макхинлит отново надаваше вик: Набирай! И Еверет се набираше на храповия механизъм. Набираше се с цялата си сила. Докато ръцете му не започнаха да се израняват. Докато пред очите му не се появяха рояци червени точки.

— Почивка!

Еверет рухна, обърна се по гръб задъхано и се вторачи през червения листак към облачетата по небето.

Оставаха само шейсет.

Той отново се изправи на крака.

Какс наклони глава на едната и другата страна с онзи любопитен птичи поглед.

— Но ти си изморен, Еверет Синг — каза то. — Трябва да възстановиш силите си.

Трябва да се реванширам, помисли си Еверет. Докато разкачваше храповия механизъм от дървото, мяташе го през рамо заедно с въжето и го завличаше до следващото дърво. Трябва да се реванширам повече от всички. Трябва да бъда десет пъти по-добър член на екипажа от всеки друг на Евърнес и чак тогава може би ще успея да заживея със себе си.

Заметна въжето около масивния дънер и го закопча. Изсъска от болка, когато храповият механизъм одраска разранената кожа на дланите му.

— Почивка за ча, Еверет — капитан Анастейзия стоеше над рамото му. Черната ѝ кожа лъщеше от пот. Еверет задърпа механизма. — Това беше заповед, мистър Синг. — Тя отдели внимателно Еверет от храповия механизъм. — Няма нужда да доказваш каквото и да е — прошепна в ухото му, така че само той да я чуе. А сетне добави на висок глас: — Сен, ти също излизаш в почивка.

— Мамо…

— Почивай. Какс! — Създанието Джиджу се отви от клона си и разшири ноздри при заповедния тон на гласа ѝ. — Залавяй се с разчистване.

— Каква е вълшебната думичка? — попита Какс.

Очите на капитан Анастейзия се разтвориха широко от гняв. И нейните ноздри се разшириха:

— Залавяй се с разчистване, моля.

— В този ми ти гущер има прекалено много Еверет за моя вкус — измърмори Макхинлит.

Не са само акцентът и речниковият запас, започва и да звучи като мен, помисли си момчето. Капитан Анастейзия беше права: колко му беше известно на Какс?

Струваше си да погледаш как Какс разчиства обраслата растителност. Само с едно помисляне превърна ореола си в диск от въртящи се ножове, които кълцаха всичко пред себе си, прорязваха като с коса чиста пътека между дърветата. Листа, стебла, шипки и тръни, дори цели клони се превръщаха във вихър от стърготини и червен сок. Около Еверет и Сен като червен сняг се сипеха парченца от листа. Шарки, Макхинлит и капитан Анастейзия се захванаха с храповите механизми.

— Защо не може да построи двигател и не ни отмени с тегленето? — обади се Сен. Изобщо не правеше опит да прикрие своята неприязън към Какс. — Поне ще свърши нещо полезно.

— Тя и така върши нещо полезно.

— Тя?

— Искам да кажа „то“.

— Каза „тя“ — изсъска Сен. — Какво си разбрал? Какво си разбрал? Какво ти е казала?

Еверет нямаше представа защо е нарекъл Какс „тя“, но имаше някакво смътно усещане в главата, може би насадено там от самата Какс, докато сканираше мозъка му, за да се сдобие със знанията му по английски и палари, че точно това създание Джиджу е от женски пол. И че е млада. Стряскащо млада. Не искаше да се оставя на някоя от поредните игри на ревност на Сен. Бяха му познати още от момичешките клики в училището „Борн Грийн“. Съществуваха правила, които трябва да отгатнеш и хора, с които можеш или не можеш да разговаряш, но и това се налагаше да отгатнеш, и в крайна сметка всичко опираше до това на чия страна си, а не дали си прав, или не.

— Остави ги тези — каза той. — Онова, което искам да знам, е откъде черпи енергия. Нищо не се движи от нищото. Това не е никаква физика.

Лошата наука съсипваше научнофантастичните филми за Еверет. Междузвездни кораби, които могат да достигнат някое място за по-малко от шест парсека. Парсекът е мерна единица за разстояние, а не за време. И инерцията се запазваше. Защо този междузвезден кораб издаваше профучаващ звук, щом в космоса няма въздух, през който звукът да се предава? Когато Люк Скайуокър завиваше и правеше лупинги със своя екс-уинг изтребител, защо ускорението не изтръгваше гръбнака от гърба му? А другите стрелкащи се космически изтребители? С какво се задвижваха? Космическите изтребители и нанороботите не се задвижваха от невидима вълшебна енергия. Вълшебства не съществуваха.

Все пак — още не разбираше как работи Порталът на Хайзенберг.

Сен разсъждаваше практично по въпроса:

— Има ли значение?

— Има, защото единственият начин, по който мога да ги накарам да работят, без да нарушавам законите на физиката, е ако улавят електричество. Сякаш нещо го излъчва в тях. И си мисля, че ако могат да се захранват по този начин навсякъде, тогава и електричеството трябва да е навсякъде. Като например точно под краката ни. Ако ще строиш цял Диск на Андерсън, нищо не ти пречи заедно с това и да го окабелиш.

— И? Божичко, Еверет Синг, какви работи само ти се въртят из главата.

— Ако Джиджу могат да се захранват от тази енергия, и ние можем.

— О — произнесе Сен. И добави — Аа.

Викове. Шарки се зададе тичешком по разчистената пътека между дърветата, следван по петите от Макхинлит и капитан Анастейзия.

— Върнаха се! — изкрещя Шарки. — Sauve qui peut![5]

Какс разтревожено нададе продължително, надигащо се подсвирване. Изправи се в цял ръст. Гребенът ѝ се наежи и от това започна да изглежда още по-висока. Ореолът прекрати кълцането като комбайн и прелетя, за да оформи корона около главата ѝ. Тя подметна палци нагоре. На върха на всеки от тях се появи закривено острие. А после Еверет видя от какво бяга екипажът. Връщаха се — пълчищата от гущери, които бяха погнали Шарки и бяха принудили екипажа бързо да се изкатери до кораба обратно по въжетата. Бързи, на една крачка, наближаваха все повече и бяха многобройни. Доста по-многобройни. Внезапен порой от тела, който се раздели при сблъсъка си с витловия двигател подобно на вълна и се разклони по дължините на въжетата.

— О, Боже! — извика Сен, след което се просна на земята, щом Какс си проправи път покрай нея.

Еверет вдигна Сен на крака, но масираната инвазия вече ги беше връхлетяла. Видя зъби, неизброимо много мънички, остри зъби. И нокти.

Какс застана пред вълната от създания. Вдигна ръце, прибра ноктите на палците си. Издаде продължително, мелодично подсвирване. Сякаш цялата червена гора направи пауза и се вслуша в песента ѝ. Роякът от гущери беше замръзнал на място. Всяко гущероподобно създание се изправи на задни крака, уви дълга опашка около тях и вдигна предни лапи. Еверет едва не се разсмя. Приличаха на мангусти. Извънземно разноцветни гущероподобни мангусти — хиляди. Гората заехтя от песен — песента на Какс, на гущеровия рояк. След което, след едно потрепване в цветовете на дъгата, бяха изчезнали.

— Имахте късмет — каза Какс. — Бяха мои сестри.

— Не виждам фамилни прилики — обади се Шарки.

— Сестрите ми по излюпване — обясни Какс. — От различно люпило сме, но всички идваме от яйцата на Императрицата на слънцето.

— Знаех си, че е момиче! — пламна Сен. — На теб ти е напълно абсолютно тотално и завинаги забранено да вършиш каквото и да е с нея, когато и да е, Еверет Синг.

— Значи са… като твои по-млади версии? — попита Еверет. Не обърна внимание на Сен.

Какс премигна и разроши гребен. По перата ѝ протекоха червени отсенки, които изчезнаха.

— Уф. Всички тези… секс неща. Не. Противно — за момент Какс скри лице в ръцете си.

— Откъде е научила за…? — запита капитан Анастейзия.

— От мен — отговори Еверет. Той докосна главата си с пръст. — И какво правите тогава? — попита на висок глас.

— Много яйца и сестри, но само една оцеляла — каза Какс. Еверет намираше за тревожно да слуша собствените си акцент и интонация от тънките устни на създанието Джиджу. — Преобразяваме се през много стадии, но има едно правило: правилото на силния. Разбили сте кукленския си кораб в средата на горските ясли. От моето люпило сме останали само две. Трябва да намеря тази своя сестра, след което ще я предизвикам на единоборство. После ще я убия и така ще се превърна в Наследница на Слънчевия трон на Господарите на Слънцето.

— Знаех си — изсъска Сен. — И принцеса на всичко отгоре.

— Някои стават принцеси, а не се раждат такива — прошепна Еверет.

Сен разшири яростно ноздри:

— Да не казваш, че съм принцеса? — тя се врътна и се отдалечи.

Останалият екипаж я гледаше по начин, който заявяваше: държиш се като принцеса.

— Сега сте в безопасност — каза Какс. — Сведенията са предадени сред люпилата на Господарите на Слънцето. Не са толкова интелигентни като мен или дори като вас, но щом веднъж нещо влезе в малките им главици, остава там. Има един проблем…

— Не сте единствените в тези… горски ясли — направи заключението Еверет.

— Всички големи подвидове си имат люпилни в горските ясли — обясни Какс. — И ако сте приятели на Господарите на Слънцето…

— Сме врагове на всички останали — довърши Еверет.

— Такъв е начинът на Джиджу.

— Тогава решено — прекъсна ги капитан Анастейзия. — Нищо не ни задържа на този свят, така че ще се изнесем от него завчас. Благодарим ти за гостоприемството, Какс, но трябва да сме на други места и да вършим други неща. Искам до залез този витлов двигател да е готов за издигане. Всички на храповите механизми. Това се отнася и за вас, мистър Синг и мис Сикссмит. Какс, кълцай.

— Ето една идея — прошепна Сен, когато с Еверет се върнаха към механизмите. — Да не споменаваме пред нея, че изядохме една от сестрите ѝ.

— Ами всъщност аз не ядох от нея.

— Не, но я приготви с къри — намеси се Макхинлит, дочул разговора им. — Ето, сложи си тези. — Той подхвърли на Еверет резервен чифт тежки работни ръкавици.

На Еверет му се стори, че зърна мимолетна усмивка. Опрощаването беше започнало. Момчето нахлузи ръкавици и улови дръжката на механизма. Оставаха петдесет и девет.

Цикади? Онези неща, които бръмчат и щракат нощем из топлите страни по света? Големи са. По-големи, отколкото си мисли човек. Фамилна почивна вила в Турция, съвсем близо до Кушадасъ. Една голяма спалня за Лора и Теджендра, импровизирано легло в една ниша до открития огън за Еверет. Беше си паднал по него. Малко гнездо, скрито в каменните стени. И Виктъри-Роуз не беше с тях, дори не беше замислена. Еверет беше заспал в своето малко скривалище, вслушан в бръмченето и жуженето на средиземноморските насекоми, които казваха: топли вечери, ухание на чубрица и розмарин, тюркоазно море в края на шосето. Ето с такива мисли се бе унесъл. И се събуди с писък, когато онова, което издаваше този звук, падна върху лицето му от каменната стена. Крака и хрускави парченца, малки остри шипчета и трънчета, които го дращеха. И беше голямо. Еверет продължаваше да пищи, докато тичаше с дюшека си към спалнята на мама и татко, където го хвърли на пода, плъзна се върху него и спря ударно в стената. Цикада, както научи по-късно. Да дадеш име на ужаса не го правеше по-малко ужасен. Все още потръпваше от мисълта за хрускавите, хитинови буболечки с дълги, дращещи крака.

Така че когато нещо падна върху лицето му, Еверет Синг се събуди. Изкрещя. Изтърси се от хамака. Изкрещя отново от удара, изкрещя, когато мускулите му от Голямото дърпане запротестираха в агония, изкрещя от тичащото нещо, което все още беше в неговата лати. Еверет включи светлините и видя златно паякоподобно нещо на прекалено много крака, което тичаше по дължината на процепа между вратата на каютата и рамката ѝ в опит да открие някое по-широко място, откъдето да се провре.

— Няма да стане — каза Еверет и го грабна за единия от краката.

Вдигна го, докато крачетата му ритаха усилено и го приближи на височината на очите си. Не беше насекомо. Не. Беше. Насекомо. После извика отново и го изпусна. Беше го гризнало. Докато нещото притичваше по пода в търсене на начин да се измъкне от каютата, Еверет откри една от тежките работни ръкавици на Макхинлит и го захлупи с нея. Усещаше как насекомото бръмчи под ръката му. Пъхна внимателно длан в ръкавицата, а после придърпа и другата. Всичко опираше до точния момент. Вдигна ръката, с която го държеше и преди златният паяк да успее да избяга, го захлупи с другата ръка.

Еверет отвори вратата на каютата със зъби и рамо и изтрополи по коридора към кухнята. Вътре имаше буркани, бутилки и здрави тенекиени кутии.

— Сега ще видиш ти…

На масата седяха Макхинлит, Шарки, капитан Анастейзия. Пред всеки от тях на масата стоеше буркан или тенджера. Във всичките имаше по един златен паяк.

— Присъединете се към нас, мистър Синг — каза капитан Анастейзия.

Еверет намери някакъв буркан с гумена капачка, изтръска паякоподобното нещо вътре и затвори капачката в момента, когато създанието правеше скок към свободата си. Затвори ключалката на буркана. Тънките като жици крака задраскаха в стъклените стени.

— Какво…?

Капитан Анастейзия вдигна пръст към устните си.

Виковете и тропотът се чуваха във всяка част от двестаметровото тяло на Евърнес. Бързи стъпки по металната мрежа на пътеката. Сен нахлу в корабната кухня с полудяла коса на фитили, с широко отворени и стреснати очи. Едната ѝ ръка бе притисната върху отвора на чаша.

— Пълен салон — обяви капитан Анастейзия. — Госпожице и господа, имаме си неканени гости.

Сен обърна ловко чашата си наопаки върху кухненската маса. Нещото вътре изтрака и се сви.

— „Господният ден ще дойде като крадец нощем“ — каза Шарки.

— Мистър Синг, повикай Какс — каза капитан Анастейзия. — Бих желала да поговоря с нея.

Капитан Анастейзия стовари буркана върху пода на товарния отсек. Уловените в капан неща вътре се загърчиха и задращиха по извитите стъклени стени на затвора си. Тя отстъпи със скръстени ръце. Еверет и преди бе виждал лицето ѝ такова: когато Макхинлит го беше заловил без билет на Евърнес и го бе отвел при нея, а тя се канеше да го изхвърли през шлюза като саботьор на Идлър.

— Открихме бижу приятелчетата ти — произнесе капитанът.

Какс приклекна ниско. Ставите и мускулите ѝ се огънаха по начини, каквито човешкото тяло не можеше да постигне. Вторачи се продължително и внимателно в буркана на палубата. Шарки измъкна светкавично пушката си и след миг беше притиснал дулата ѝ в тила на Какс. Ореолът ѝ проблесна в червено.

— Аха — каза Шарки. — „Ето денят Господен иде, Лют, с негодуване и пламенен гняв.“ Искаш ли да се обзаложим дали ще успея да гръмна чисто главата ти, преди да ме пипнеш с някое от онези остриета, гущеромомичето ми?

Какс вдигна ръце — зловещо човешки жест.

— Ако ми позволите само за момент?

Екипажът стоеше в кръг около Какс и буркана със златни паякоподобни неща. Тя погледна всеки от тях продължително, най-дълго Еверет, със златните си очи с вертикални цепнатини.

Не съм предател, помисли си той. Има ли все още някаква следа от мен в теб, от теб в мен… след каквото и там да свършиха онези миниатюрни машини в орбита около главата ти? Ако има, трябва да знаеш, че ти имам доверие.

Бяха изпратили Еверет сам надолу по въжето към тъмната, пълна с крясъци гора. Вдигна очи нагоре и видя как светлината се върти заедно с отворения товарен шлюз на Евърнес. Лицата на хората от екипажа гледаха надолу към него. Шарки докосна периферията на шапката си. Еверет знаеше какво означава това. Еверет отново беше негов враг. Заплаха за безопасността на кораба.

Започна да вика към гората, като се въртеше бавно и се спускаше с въжето.

— Какс! Какакакакса!

Писъци, подвиквания, пърхане и чупене на клони, докато продължаваше да се спуска въртеливо.

— Какс!

А после, далеч долу, Еверет забеляза златна нишка, която се движеше под листата, подобно на следа от звезден прах.

— Еверет Синг? — Думите достигнаха до него от долу.

— Какс! Капитан Сикссмит иска да те види. На кораба. Сега ще спуснат въжето — прибави и предупреждението на ветровиците за непредсказуемо движещи се предмети над главата ти: — Тарбилуу! — Там долу!

— Идвам!

И ето защо съм сигурен, че не ти си изпратила всички тези малки хало-ботове, които пълзят из Евърнес, помисли си Еверет, когато Какс насочи вниманието си към буркана. Ако беше, защо би се съгласила да се качиш тук, а Шарки да тикне пушката си в тила ти? А и не вярвам да е достатъчно бърз, че да те победи. С тези хало-ботове можеш да правиш далеч повече неща от това да запращаш ножове срещу хората.

— Не са нейни — каза Еверет, давайки глас на съмненията в сърцето си. — Не виждате ли?

— Застъпничеството ти заслужава възхищение, мистър Синг, но какво има да каже Какс в своя защита? — обади се капитан Анастейзия.

Какс вдигна буркана и го приближи толкова близо до лицето си, че дъхът от потрепващите ѝ ноздри замъгли стъклото.

— Тези не са мои.

— Не сваляйте оръжието си, мистър Шарки. Обясни.

— Веднага го разбрах, но не бих могла да го обясня на човеци — отговори Какс. — Като аура или отличителна миризма е. По същия начин, по който незабавно разпознаваме от кой подвид сме, но вие не бихте доловили нищо. Като допълнителен цвят.

— Разбира се, че ще каже така — намеси се Шарки.

— Защо? — не се сдържа Еверет. — Ако Какс ни лъже, защо ѝ е да се качва при нас? Сама се предава в ръцете ни.

— За да си вземе обратно малките зверчета шпиони — посочи Макхинлит.

— Щом може да сканира мозъка ми, може да изтегли информация директно от ботовете си.

Еверет виждаше картите таро „Евърнес“, скрити в ръката на Сен. Тя разцепи колодата несъзнателно, с една ръка; бързо, хакни разцепване. Еверет забеляза, че тя обърна най-горната карта. Момичето нацупи устни. Той зърна лицето на картата, докато Сен я връщаше в колодата. Тлъста, усмихната жена на трон, която държеше по един прът или фокусническа пръчка във всяка от ръцете си. От върховете на прътите излизаха звездни фонтани. Не успя да прочете името на картата.

— Мога да демонстрирам — обади се Какс.

Капитан Анастейзия погледна Шарки, който едва-едва поклати глава, към Макхинлит, чиито устни се превърнаха в черта. Към Сен.

— Нека го направи — каза момичето. — Вярвам ѝ.

— Направи го — нареди капитан Анастейзия.

— Отстъпете назад — каза високо Какс.

Тя се изправи в цял ръст — с около глава по-високо от Шарки, — отвори буркана и го преобърна. Екипажът отскочи, когато хало-ботовете изпопадаха на земята и започнаха да тичат във всички посоки. Бяха пресрещнати от дъжд от ботове, но от ореола на Какс, които оформиха окръжност около тях. Ботовете шпиони спряха. Обкръжилите ги ботове като един направиха крачка навътре.

Еверет затаи дъх.

Преди да е успял да мигне, ботовете шпиони формираха клин и направиха опит да атакуват обкръжението. Обсадната стена се огъна, но издържа. Ботовете на Какс отговориха незабавно, като подсилиха слабите точки и се сключиха около шпионите. На палубата на товарното отделение на Евърнес се разрази миниатюрно сражение.

Като в Наполеонови войни, помисли си Еверет. Пълно с нападения и действие очи в очи. Но в мащабите на насекомите. Ръкопашен бой с нокти. Хало-ботове! Хиляди от тях!

Ботовете шпиони се сражаваха сериозно, но силите на Какс постепенно ги надвиваха. Падаха с мърдащи крака, умираха.

Еверет видя как миниатюрните машинни мандибули разглобяват на части ботовете шпиони, нарязват ги на все по-малки и по-малки парчета, докато накрая не оставаше нищо забележимо. Бяха просто машини, но предсмъртната борба на ботовете шпиони го тревожеше.

Ботовете от ореола на Какс се рекомбинираха, пораснаха им криле и отлетяха, за да се присъединят обратно към ореола на Какс. Екипажът зачака, докато ореолът ѝ започна да прелива в цветовете на дъгата. Очите ѝ се затвориха. Шарки държеше в готовност пушката.

Очите на Какс се разтвориха рязко.

— Точно както се опасявах, Анастейзия Сикссмит. Генкралиците знаят, че сте тук.

— Все още не вярвам… — започна Шарки, но капитан Анастейзия го прекъсна:

— Генкралиците?

— Световното колело е под управлението на шест подвида: Воднородените, Буреносителите, Генкралиците, Кралиците на зърното, Силните-срещу-астероиди и Господарите на Слънцето. Всеки от тях контролира една жизненоважна функция на Световното колело. Вода, метеорологични условия, биология, земеделие, космическа отбрана. Самото слънце е територия на моя подвид, Господарите на Слънцето. Световното колело е устроено така, че да не може да функционира, освен ако всички не работим заедно. Но винаги ще има… съперничество. Тези горски ясли са по дизайн на Генкралиците; ботовете им са навсякъде из тях. Засекли са кораба ви, това, че е отнякъде извън Световното колело, и смятат да го обявят за своя собственост.

— Мистър Макхинлит, Сен, не ме интересува колко ви боли, но искам всичките ни усилия да се насочат към това да се издигнем във въздуха. Мистър Шарки, мистър Синг, веднага щом стане светло, слизате долу и намирате последния двигател. Искам да сме се изнесли от този свят бързо и благоразумно. Какс, извинявам се, че се усъмних в теб. Моля те, помогни на екипажа ми.

Създанието Джиджу накара гребена си да се развълнува.

— На работа — нареди капитан Анастейзия.

— Сен — повика я обратно Еверет, щом екипажът се пръсна по постовете си. — Коя беше картата?

— Не зная за какво говориш, Еверет Синг.

Защо всичко при Сен беше отрицание, предизвикателство, игра или лъжа?

— Видях те да си играеш с картите таро.

Еверет не виждаше никаква възможност колодата да се скрие където и да е по оскъдното облекло на Сен, но тя накара тестето да се появи като от нищото и обърна горната карта: тлъстата, весела жена на трон, която държи звезди на фокуснически пръчки. Сега вече успя да разчете името на картата: Слънчевата императрица. Той потръпна. Съвпаденията, както започваше да вярва, не бяха съвпадения, а фини течове и връзки между вселените. Всичко беше свързано с всичко.

— Какво означава?

— Щедър домакин. Неочаквано посещение или покана. „Пази се от могъщите.“

14.

— Останали са само двама от вас?

— Временно. А после две се превръща в едно.

Ловците на двигатели навлизаха дълбоко в непознати територии. Витлов двигател номер едно се бе откъснал пръв, така че се намираше най-далеч от мястото, където Евърнес беше катастрофирал. Шарки крачеше напред, великият бял изследовател, с килнатата си шапка и метната през рамо пушка, но Еверет знаеше, че няма представа накъде отиват. Щяха да открият совалка номер едно, чак когато се препънат в нея в гъстата растителност на джунглата. Можем да се намираме къде ли не, помисли си Еверет. Гората изглеждаше различно от всеки ъгъл; възможно беше да са на много километри или само на няколко крачки от мястото на спускането, без дори да го осъзнаят. Какс ги уверяваше, че няма да позволи да се изгубят. Ореолът ѝ беше външна памет, която логваше всеки образ, всяка стъпка. Джиджу сателитна навигация. Освен това съдържаше в себе си необятни количества познания за гората. Навсякъде гъмжеше от растения, насекоми, мини-гущероптици, както и неща, които се спотайваха в постоянните сенки откъм далечната страна на дърветата и можеха да хапят, жилят, отравят, ослепяват, изгарят, препъват, инфектират, колонизират или направо да убиват. Плюс люпилата на Господарите на Слънцето, пълчищата от люпила на останалите, враждебно настроени подвидове, както и съперницата на Какс за титлата на Принцеса на Господарите на Слънцето. Горкият стар ’Лучаен Ед не беше имал какъвто и да е шанс. Ако съвсем същият малък геометричен проблем, който бе причинил катастрофата на Евърнес, не го беше накарал да падне с писъци от Земя 3 през километър открит въздух.

— Ако не възразяваш на въпроса ми, колко от вас имаше първоначално?

— Три или четири хиляди.

Въображението на Еверет заработи. Смърт в индустриални мащаби.

— Това… е ужасно. Това е мега смърт.

Какс килна глава към Еверет по начина, който той вече разпознаваше като Толкова си извънземен за мен.

— Как е възможно да умре нещо, което не е живо в истинския смисъл? — попита тя.

— Но… те са ти — и начинът, по който Еверет погледна Какс, казваше съвсем същото.

— Тревожиш ли се за мега смъртта всеки път, когато мастурбираш?

Еверет се препъна в несъществуващ корен.

— Кое… Как… какво?

— Това е нещо присъщо на мъжките маймуни, доколкото разбирам.

— Аз… не… никога…

— Наистина ли? Както научих, е едва ли не уникална черта.

— Какс, омитата не говорят за тези неща.

— Защо не? Би трябвало да го правят. Но всъщност имам предвид онези милиони сперматозоиди. Тревожиш ли се, че ще умрат? Естествено, че не. Тревожиш се за тях, само когато се превърнат в комплексни, живеещи, мислещи неща. И ние сме така с новоизлюпените. Хиляди излизат от езерните вирове, но съвсем малко от тях се превръщат в Джиджу. Всички онези неща, които вие, маймуните, извършвате в себе си, ние правим под открито небе. Най-бързият сперматозоид — най-издръжливото новоизлюпено… няма разлика.

Еверет все още се гърчеше вътрешно. Колко дълбоко бяха проникнали скенерите на Какс? Чувстваше се толкова неловко, все едно беше направил оглед на топките си отблизо и по възможно най-най-интимния начин.

— Е, на каква възраст си? — попита той. Промяна на темата. Измъкни се надалеч от тийнейджърските оми разговори.

— На почти шестстотин дни.

Еверет си даде предостатъчно време, за да извърши мислената аритметика. Дните на Света на Диска бяха с продължителност около трийсет часа. Това правеше Какс на около…

— Две годинки!

— Както казах, всичко, което се случва вътре за маймуните, се случва навън за Джиджу. Когато люпилото спадне до около стотина индивида, настъпва първата трансформация, след което привличаме ореолите си и се превръщаме в истински Джиджу. Все още раста, но имам дванайсет убийства.

Еверет беше начинаещ в разчитането на емоциите на Джиджу, изобщо не бяха сходни с човешките, никак дори, но разчете еквивалента на гордост в цветовете по гребена на Какс.

— Чувам онова, което казваш, но е толкова, толкова далечно от всичко познато за мен. Прилича ми на… Най-близкото, за което се сещам например, са децата в Сирия или малолетните войници в Африка. Но не мога истински да зная какво им е и на тях. Просто нещо, което съм виждал по телевизията, не мога да го почувствам. По думите ти животът тук ми се струва евтин.

— Толкова, толкова много грешиш, Еверет. Животът е всичко за нас. За нас всеки момент е като горящ пламък, скъпоценност или цвете, защото разполагаме с толкова малко такива. Имаме и дума за това. Не може да се преведе. — Какс издаде спадащо подсвирване като от флейта. В тази кратка фраза се съдържаше всеки музикален строеж, всяка промяна в акорда, които бяха преобърнали сърцето на Еверет. — Представи си буря, голяма, виеща буря, по-голяма от всяка друга, която си преживявал — продължи Какс. — Буря, която може да изтръгне пръстта от костите на света. Тази буря е вила и бесняла вечно. Сетне за момент вятърът стихва, настъпва спокойствие, появява се слънцето. В спокойствието, в покоя, пропява създание. Само за момент: песента. А после облаците се сключват и вятърът се завръща, и бурята продължава вечния си вой. — Какс отново произнесе болезнено красивата мелодия. — Това е песента в сърцето на бурята. За нас животът е безценен, защото не живеем толкова дълго, колкото вие, маймуните. По времето, когато станеш на трийсет, аз ще съм мъртва. Ако врагът не ме убие пръв. Светът е колело на чудесата. — Еверет беше чувал Какс да казва този израз и преди. Като благословия или молитва. — Живеем своя живот бързо и трудно, със знанието, че това чудо ще свърши. Всичко, което преживявам, може да бъде веднъж и завинаги за мен, така че трябва да изсмуча всяка капка нектар от него. И за теб е съвсем същото. Само че тъй като живеете продължително, си мислите, че ще е завинаги. Но никой не живее вечно, Еверет. Бурята ще се завърне и никога няма да свърши. Мисля, че нашият начин е по-мъдър.

Някъде пред тях се разнесе лаещ бунтовнически вик. Еверет видя шапката на Шарки да се подава във въздуха, окачена на върха на пушката му.

Витловият двигател лежеше под лъч светлина в средата на поляната от прекършени клони и нацепена дървесина. Еверет погледна нагоре към кладенеца, който двигателят беше проправил с падането си в гората. Там горе — ясно, синьо небе. Необятните Горски ясли около него отекваха от гласове; пласт след пласт от звук, който се разпространяваше все по-надалеч, щом създание повикаше друго създание. Тук беше опасно, но красиво.

Опитвам се да възприемам така, както възприемат Джиджу, помисли си Еверет. Всяко усещане, сякаш е за пръв и последен път.

Нановъглеродът беше лек и много здрав — необходимите качества за инженерната част на един въздушен кораб — и горският покров беше омекотил падането, но Шарки си проправяше внимателно и неуморно път около совалката, като опипваше с крак всяка цепнатина и пролука.

— Все още проявявам интерес към спермата ти — каза Какс. Беше кацнала на едно коренище и приглаждаше гребена си с ноктите на палците, като от време на време спираше, за да изучи какво се е закачило в тях. — Слагал ли си от нея в момичето Сен?

При тези думи дори Шарки прекрати огледа, за да се вторачи.

— Какво? — извика Еверет. — Какво, мамка му… Не, за Бога! Тя е само на тринайсет! Почти на четиринайсет. Не!

— Не са ли плодовити човешките женски на тази възраст?

— Да, но… имаме си правила. Трябва да си на шестнайсет. Струва ми се.

Като всяко единствено дете на пиратстващ въздушен товарен кораб, Сен беше откровена и открита като моряк по отношение на секса. Далеч повече, отколкото Еверет някога би могъл — често го караше да се изчервява с прямотата си, — но момчето си знаеше, че е просто Големи Приказки. Сен беше твърде горда, с огромно обладание, достатъчно добре възпитана от Анастейзия Сикссмит, за да си играе със секса. Беше красивата капитанска дъщеря: беше принцеса.

— Глупави правила. Джиджу не биха прахосвали време.

— Аз не… Не може да казваш такива неща. Не може да говориш така за нея.

— Ти не говориш ли? Мислех, че го правиш. Може би не съм разбрала правилно онова, което видях.

— Нищо не си видяла.

— Видях — Какс протегна боен нокът и докосна внимателно точката на челото на Еверет.

— Нямаш право! — извика Еверет.

— Това е моят свят. Имам цялото право. Е: онова, което видях, какво означаваше?

— Харесвам я. Тя ми е приятел. Приятел, който е момиче. Специален приятел.

Какс мигна към Еверет.

— Харесва ми да съм с нея — продължи Еверет. — Но може и да е толкова досадна. Понякога сякаш е единственият, който ме разбира, но друг път сякаш не знае каквото и да е и не мога да я накарам да го разбере и сякаш се преструва на глупава. А после всички тези игри, които си играе с мен, без дори да подозирам, че са игри, какво остава, че си имат правила. И е с толкова променливи настроения, че през половината от времето се боя да съм около нея; а през останалата половина не съм сигурен какво съм направил, за да се държи така, но тя никога не ми казва, а се държи, все едно е толкова силна, но пък не е толкова силна, колкото си мисли, няма начин. Но е досадна и глупава, но винаги е в главата ми и не мога да я извадя от там.

— Леле — обади се Шарки. — Здраво си си паднал, оми.

— Тогава искаш ли, или не искаш да сложиш спермата си в нея? — попита невинно Какс към Еверет. — Объркана съм.

— Нека ти кажа следното, приятелко гущерке — каза Шарки. — Може и да сте построили този дисков свят и сте свършили великолепна работа, но ние, маймуните, е, ние сме постигнали нещо по-велико: създали сме едно малко смешно нещо, наречено любов. Двигателят е в добро състояние. Да се свържем със зоната на спускане и да се омитаме от това ужасно място… без да ми се обиждате, мадам.

Облакът оранжев дим от сигналната ракета се издигна от пролуката в дърветата, право нагоре, в ясния въздух. Последният двигател беше паднал прекалено далеч от кораба, за да приложат груба сила и да го завлекат с превити гърбове през гората. Капитан Анастейзия имаше друг план. Възнамеряваше, когато димът се издигне, да набележи курс. Макхинлит предпазливо щеше да освободи останалата енергия в акумулаторите, а Сен щеше да направи магия, за да накара скърцащите, стенещи витлови двигатели да се задвижат. Щеше да отлети с кораба си до двигателя, щеше да го изтегли нагоре и Евърнес отново щеше да придобие цялостен вид на въздушен кораб, в бона хакни стил.

Еверет заслони очи и се взря в кръга от ярка слънчева светлина:

— Колко остава според теб?

— Капитанът ще се справи с времето — отговори Шарки. — Не можеш да подканяш жената — но той самият оглеждаше небето и търсеше сянката от корпуса на Евърнес.

Звукът бе тих, но не приличаше на нищо, което Еверет беше чувал досега на Световното колело. Звънтене, като от малки камбанки. Идваше едновременно от всички страни.

— Какво е това? — попита Шарки.

Какс реагира на звука така, сякаш бяха пуснали ток през нея. Тя приклекна. Всеки мускул в краката и ръцете ѝ беше напрегнат. Стегнатият ѝ стомах се бе превърнал във възел като юмрук. Очите и цепките на ноздрите — разширени; зениците — като черни дупки. Ореолът ѝ приличаше на корона от остриета и проблясваше в сребристо синьо. Ноктите на палците ѝ се бяха показали.

— Какс…

— Въоръжете се, маймуни — произнесе тя. Гласът ѝ подейства като връх на острие, прокарано по гръбнака на Еверет.

Шарки му подхвърли една пушка. Двамата започнаха да оглеждат покрайнините на поляната. Нямаше нищо за виждане, но откъм сенките на дърветата отново се разнесе припяващият звук. И му беше отговорено. Остриетата в ореола на Какс се удряха едно в друго и издаваха красив, ясен, добре настроен камбанен звън.

— Боже мой — прошепна Еверет. Можеше да е само едно.

— Врагът ми ме е открил — каза Какс.

Противникът ѝ пристъпи от тъмните дълбини на Горските ясли и тръгна през светлината на поляната. Във всяко едно отношение беше двойник на Какс. Когато зърна човеците, приклекна в бойна стойка. Ореолът ѝ проблесна като гора от надвиснали мечове. Какс изпя дълга фраза към противника си. Остриетата се прибраха отсечено в ореола ѝ — синьо-сребърно за сребърносиньото на Какс.

— Не се намесвайте — произнесе Какс. — Каквото и да се случи.

— И същевременно, мистър Синг, дръжте предпазителя вдигнат — прошепна Шарки.

— Какс! — Еверет не искаше да произнася името ѝ високо, но вместо това проговори страхът му.

Какс го погледна бегло. В този миг на разсейване нейната сестра по люпило я атакува.

През поляната прелетя буря от остриета. Какс се претърколи и протегна ръка. Ореолът ѝ се преконфигурира в щит. Остриетата отскочиха. Противникът ѝ изсъска, запрати бурята от остриета високо във въздуха, превърна ги в копия и ги стовари върху Какс. Какс разтвори щита си с една мисъл, накара ореолът си да блесне в рояк от танцуващи ками. Като една, всяка от камите се прицели в отделно копие и го отрази. Еверет отскочи назад, щом едно от копията се втъкна дълбоко в опадалите листа, на една ръка разстояние от крака му. Докато сестрата ѝ по люпило изтегляше копията си от земята, Какс запрати рояка от ками към нея. Противникът ѝ изпищя от ярост: насред въздуха ками се дуелираха с ками, подобно на ято от побеснели насекоми. Поляната отекна от надигналото се изсвирване: бойният вик на Какс в момента, когато се изхвърли към врага си с протегнати нокти на палците. Противникът ѝ се завъртя странично, за да я избегне, но един от ноктите отвори дълга рана по хълбока ѝ.

Двете Джиджу се отъркаха една в друга.

Оръжието потрепна в ръката на Еверет.

— На мушката ми е — прошепна той.

Шарки бутна дулото му настрана:

— А знаеш ли коя коя е? Това не е нашата война.

Двете Джиджу бяха привикали рояците си от сражаващи се ками и в миг ги бяха преобразили на мечове: дълъг и къс меч, парираха ударите си напред и назад, намушкваха и разсичаха, докато под тях Какс и врагът ѝ се бяха сплели в размазано петно от пронизвания, удари, замахвания, захапвания. Избликваше кръв, щом ноктите отваряха дълбоки, грозни рани; краката на създанията се хлъзгаха в подгизналата от кръв земя. Бързината и дивачеството зашеметяваха Еверет; всеки удар, всяко изкормящо движение преминаваше през въображението му. Шарки имаше право — вече нямаше как да е сигурен коя е Какс и коя сестрата ѝ по люпило. Над тях танцуващите мечове прерязваха и парираха. Еверет разбираше как ще приключи това сражение. Който изгубеше пръв концентрация, щеше да умре. Остриетата на ореолите им щяха да довършат безкомпромисно задачата.

Двете Джиджу отскочиха една от друга със звънки викове, които накараха крилати създания да литнат от околните клони и да се издигнат във виещата се колона от оранжев пушек. Противниците бяха насечени и окървавени. Еверет не можеше да гледа повече. Сърцето му биеше като чук. Дъхът му излизаше пресекливо. Зад очите си чувстваше бавен, но постоянен пулс. НО искаше да погледне пак. Беше грозно и ужасяващо, но и най-вълнуващото нещо, което някога бе виждал. Щеше да приключи с кървава смърт, може би на едно създание — един индивид, — за което го е грижа, а не можеше да откъсне очи. Едва се удържаше да не нададе вик, сякаш се намираше в Сектор „Север“ на „Уайт Харт Лейн“. Мразеше се.

Един къс меч отрази дълъг и се гмурна, за да среже шест пера от гребена на една от двете Джиджу. Ако целта му не го беше забелязала в последния момент, щеше да разреже главата ѝ на две.

Нямаше как да продължи дълго. Не и при тази скорост и при тази свирепа ярост.

Сякаш и двете знаеха, че битката приближава своя край, всяка Джиджу призова обратно своите оръжия и ги вгради в ръцете си. Бодлив боздуган на верига и брутален меч за намушкване срещу два комплекта от дълги, закривени нокти. Сблъскаха се с искри. Писъци и подсвирвания разкъсаха въздуха. Веднъж Еверет беше чул как заек умира в челюстите на лисица. Беше изпищял продължително и ужасяващо, но не и така изпълнено с омраза. Поляната отекваше в удари от метал върху метал. Спрете, престанете, искаше да изкрещи Еверет, но не успяваше да проговори, да мръдне, не можеше да направи каквото и да е, освен да се взира ужасено и в почуда. В „Борн Грийн“ момчета се биеха — Еверет не беше един от тях, но беше виждал боеве и ги мразеше; превръщаха хората — приятелите — в нещо, което не познаваше, не можеше да разпознае. Грозни, нараняващи неща. След това никога повече не можеше да ги погледне по същия начин. Онези битки му се струваха дивашки, но пък бяха кратки и си имаха правила. Тук нямаше правила и сблъсъкът щеше да продължи, докато някой не оцелее. Той извика, щом комплектът от нокти проряза три кървави бразди през нечий стомах. Създанието с ноктите беше същата, на която бяха подрязали гребена — това беше Какс. Беше ли? Не беше ли? Но освен това на хълбока ѝ имаше рана. Тази беше другата. Беше ли? Не беше ли? Сетне едната Джиджу оплете крака във веригата на боздугана, препъна се и падна с цялата си тежест върху късия, намушкващ, брутален меч, докато другата правеше опити да я удържи, но силите вече я бяха напуснали, кървеше от десетки порязвания, а острието се приближаваше все повече и се опитваше да го отбегне, но пръстите ѝ бяха хлъзгави от кръв и внезапно краят беше настъпил и той го виждаше в очите на двете.

Внезапно собствените му очи се проясниха. Внезапно разбра какво трябва да направи. Не можеше да има грешка.

— Какс!

Той плъзна пушката през хлъзгавата от кръв пръст.

Докато върхът на късото, убийствено острие пронизваше кожата на гърлото ѝ, създанието отдолу грабна пушката, заби я странично в убиеца върху себе си и натисна спусъка. Изстрелът запрати сестрата ѝ по люпило във въздуха, в експлозия от кръв и месо, и кожа.

Магията беше нарушена. Еверет нададе вик. Падна на колене. Повърна. Продължи да повръща, докато създанието Джиджу се надигаше, приближаваше потръпващата маса от натрошена плът и впи нокти в нея, отново и отново, и отново, и отново.

— Какс…

Създанието вдигна глава, стрелна очи към него. Лицето ѝ беше като кървава маска. В тези очи нямаше нищо, което Еверет би могъл да разпознае.

— Боже мой, Боже мой, Боже мой, Боже мой — прошепна Еверет.

Това беше смърт. Окончателна, кървава и отвратителна. Никакво оспорване, никакво връщане назад. Пред собствените му очи. Никога досега Еверет не беше виждал смъртта. Не беше докосвала семейството му. Когато копието Теджендра умря, при нападението срещу Импириъл колидж, за да се доберат до Паноптикума, Шарки беше избутал назад Еверет. Беше чул смъртта — два изстрела, — но не я видя. Е, сега беше. Видя я да идва болезнено и без всякаква надежда за милост или бягство. Мразеше я. Мразеше факта, че не можа да направи нищо.

— „Иди сега та порази Амалика, обречи на изтребление всичко, що има, и не го пожали“ — промърмори бързо Шарки. — „Но избий мъж и жена, дете и бозайниче, говедо и овца, камила и осел.“

Ноктите на създанието се разпаднаха на съставните си ботове и се реформираха обратно в ореол. Оръжията на мъртвата Джиджу се пръснаха и реформираха, надигнаха се като облак комари и се присъединиха към ореола на оживялата Джиджу. Ореолът засия лъчисто. Тя залитна. Затвори очи. Тънките ѝ устни се раздвижиха сякаш в болка или защото произнесоха нови и странни думи. Очите ѝ се отвориха широко.

— Зная всичко! — извика Какс. — Аз съм… всеки! — Тя прокара ръка през лицето си, приглади осакатения си гребен, вторачи се изумено в кръвта и мръсотията. — Вода! Вода, веднага! — Еверет ѝ подаде манерка. Какс изля водата върху главата си, изтърка мръсотията. Никой не поглеждаше към мъртвото нещо в другия край на поляната. — Всичко! Всички останали… всичко, което са видели, разбрали, научили. Всички техни спомени, целия им опит… имам всичко. Аз съм едната и единствена. Аз съм Какакакакса Хархаввад Ексто Кадкайе, Принцеса на Господарите на Слънцето! Благодаря ти, Еверет Синг. Тронът на слънцето ти е задължен. — Какс отново се олюля. Еверет си представи как информацията се стича в мозъка ѝ. — Елате с мен. Трябва да дойдете с мен. Ще ви покажа Палатакахапа, двореца на моята майка. Никога не съм била там… но вече го виждам в ума си. Толкова е красив. Ще призова летец. Мога да го направя. Цяла флотилия от летци! Би било върхът. Ще отидем, да, още сега. Надалеч от тук! Мразя тази гора!

— Хей, хей… всичко това е много хубаво и радостно — обади се Шарки, като си взимаше пушката и я чистеше. — Но преди да припнем всички заедно, имам един въпрос: къде, по дяволите, е корабът ни?

15.

Шарлът Вилие пристегна в кръста късата си униформена куртка и нагласи баретата под правилния ъгъл. Отвори рязко капака на кобура, окачен на колана ѝ „Сам Браун“. От другата страна на портала можеше да има какво ли не. Зайцев пристъпваше на три крачки зад нея. Спасен от онези евтини, зле ушити костюми на Земя 10 и пременен в новата си бойна униформа на Кралската армия, вече изглеждаше едва ли не достоен за уважение.

Ибрим Ходж Керим беше човек на думата си. Високотехнологично въоръжение от Земя 2. Сигурен и ексклузивен достъп до военен Портал на Айнщайн в подземните нива на „Тайрон тауър“. Официалната версия беше, че порталът е изваден от експлоатация за рутинна инспекция. Собствените ѝ частни въоръжени сили от Земя 10 и Зайцев, нейният главорез.

Двама от войниците ѝ разтвориха двойната врата на порталната камера. Взводът се изпъна мирно. Зад конзолите за управление нейното копие Чарлз Вилие и служителите от Порталната команда на Целостта настройваха портала. По двайсетметровия пръстен в средата на помещението пълзяха проблясващи мълнии и студено, синьо Черенково лъчение. Порталният екип знаеше, че координатите, които въвеждат, водят до място извън Десетте познати свята на Целостта.

Шарлът Вилие се обърна към своето копие и му показа релейното устройство под левия си лакът. Проверки. Повторни проверки. Чарлз Вилие кимна. Огромната камера завибрира, щом порталът се задейства. Шарлът Вилие си позволи леко потрепване от опасения при мисълта, че ще направят скок отвъд Познатите светове. Милиард милиарда паралелни Земи, някъде там из Множеството. Повече от всички звезди в небето. Би накарало всеки да се смрази пред собствената си незначителност. Как можеш да се сравняваш с живота из всички тези светове? Но момчето беше там. Скачаше между световете, от Целостта в Множеството, от Множеството в Целостта, с наглостта и арогантността на крадец, който тича по лондонските покриви. Последния път, когато изпрати войници в голямата неизвестност със задачата да го заловят, не се бяха завърнали. Този път щеше да бъде различно.

— Когато сте готова, мадам Вилие.

Портален командир беше една умна, добре поддържана млада жена. Шарлът Вилие одобряваше грима ѝ и прецизния ъгъл на фуражката ѝ. Командирът не успяваше да скрие страха по лицето си, че щеше да плаща за остатъка от живота си заради нещата, които виждаше и чуваше в тази камера.

Шарлът Вилие се обърна с лице към войниците си. Дванайсет човека, в черни униформи на въоръжените сили от Земя 10. Неелегантни, но практични. Взводен командир Соренсен, блондин с грубо одялано лице, ги накара да застанат мирно.

— Свободно. Инструктирани сте, но имам още някои последни бележки. След няколко минути ще осъществим Скок на Айнщайн. Моето копие е настроило координати, които ще ни спуснат директно във въздушния кораб, в най-близката безопасна точка от тази на проследяващото устройство. Рампите и пътеките са тесни, така че ще се придвижваме в две редици. Във вътрешността на въздушния кораб има сериозни пропадания на дълбочина. Внимавайте къде стъпвате. Гравитацията е на около две трети от нормалната за Целостта. Може да откриете, че преходът ще ви дезориентира за момент. Екипажът ще бъде въоръжен със стандартните несмъртоносни оръжия за самозащита на ветровиците. Причиняват болка и могат да ви извадят от строя. Предишният ми коментар за височините във въздушния кораб остава в сила. Ако екипажът ви окаже каквато и да е съпротива, сте упълномощени да използвате смъртоносна сила — Шарлът Вилие си пое дъх: — Що се отнася до Джиджу… не очакваме да се натъкнем на тях, но при минималния шанс това да се случи: не влизайте в сражение с тях. Това е цивилизация, която е приблизително шейсет и пет милиона години по-стара от нашата. Не искаме да ги ядосваме. Мисията ни е да се сдобием с Инфундибулума с всички възможни средства и да го върнем до точката за изтегляне, където ще активирам маяка и ще ни върна на този свят. Командир, готови сме.

Порталният командир бутна напред един лост и камерата се изпълни с ослепителна белота, щом големият метален пръстен потъна в светлина. Призрачни фотони, помисли си Шарлът Вилие. Имаха възможност да зърнат ултимативната реалност отвъд Целостта и самото Множество. Светлината се проясни. От другата страна на портала се виждаше дълга паяжинеста пътека, над която надвисваха закривените издутини на подемните клетки.

— Имате разрешение за скок, мадам Вилие — каза Порталният командир.

— След мен — нареди Шарлът Вилие.

Тя тръгна бързо и хладнокръвно нагоре по рампата и прекрачи в друга вселена.

Шарлът Вилие се стовари на палубата на Евърнес и побягна. Зад нея войниците ѝ се разделиха по отбивките на пътеките и надолу по спираловидните стълбища. Въздушните кораби бяха големи, из тях имаше много места, където можеше да се укрие един малък таблетен компютър от Земя 10. Това беше разяснено по време на брифинга. Истината беше, че Шарлът Вилие знаеше къде е — никъде другаде освен на капитанския мостик. Ръцете, които щяха да вземат Инфундибулума, щяха да са само нейните. Много ѝ се искаше да види как момчето Синг го е свързало със скоковия пистолет. Беше талантлив. И изобретателен. Може би трябваше да отвлече него вместо баща му. Независимо от това с голяма радост би му пуснала три куршума, ако се изпречи между нея и наградата ѝ. Така и така можеше да го направи. За да попречи на враговете да се доберат до дарбите му.

Завиха сирени, зазвъняха алармени звънци. Не можеше да се надява, че ще успее да се добере до мостика, без да ги засекат, но все пак се надяваше на по-голямо преимущество.

— Зайцев! — лейтенантът беше до рамото ѝ и поддържаше темпото без затруднения. — Онзи конфедерат, американецът с библейски цитати за всеки случай, той е единствената истинска заплаха. Разполага с истински оръжия. Открий го. Неутрализирай го — посочи с пръст надолу по централното стълбище.

От внимателното ѝ проучване на плановете на търговските въздушни кораби беше научила, че работната станция на отговорника по товарите се намира в карго отделението.

Остана сама. Пред нея бяха командните и контролните зони и каютите на екипажа: сърцето на кораба. В този момент един масивен удар залепи Шарлът Вилие за палубата. Зашеметена и с изкаран въздух, тя се претърколи. Нещо — някой — малък, блед и много, много свиреп се бе стоварил върху нея буквално от нищото. Момичето. Хлапето на Сикссмит. Шарлът Вилие нанесе здрав удар, улучи я в стомаха. Момичето изписка и се поклати назад. Не очакваше от мен да се бия истински, нали, помисли си Шарлът Вилие. Като възрастен човек. Като на живот и смърт. Сен се задави и повърна. Шарлът Вилие я улови и я хвърли с всички сили в една подпора. Сен рухна, начупена и бореща се за глътка въздух, обхваната в спазми, подобно на обърнат по гръб рак. Шарлът Вилие нагласи баретата си.

— Сега вече ме ядоса — обяви тя. — Вредител.

Тя издигна ботуш, за да забие тока му в гръдния кош на Сен и да прониже сърцето ѝ. Един ритник по рамото запрати Шарлът Вилие назад.

— Не толкова, колкото мен — капитан Анастейзия се приземи от летящия си ритник в бойна стойка савате, напрегната, но отворена, заредена, но отпусната: смъртоносно опасна. Откъде се беше появила? Алпинистко оборудване, някое въже? — Значи така, можеш да биеш деца? Искаш ли да опиташ с мама? — тя помръдна с пръсти. Ела, щом се мислиш за толкова добра.

— Нямам време за това — отговори Шарлът Вилие и извади тежкия револвер от кобура си.

Всички двеста метра от корпуса на Евърнес се разтресоха. Шарлът Вилие се олюля, а изстрелът ѝ отлетя настрани. В този миг, в който вниманието ѝ бе раздвоено, капитан Анастейзия се наведе и вдигна ужасно наранената си дъщеря, задейства управлението на въжето си и нещо я изстреля право нагоре, към високите сводове на катедралния интериор на Евърнес. Шарлът Вилие я взе на мушка. Въздушният кораб отново се разтресе, по-продължително и по-силно. От съоръженията във високото заваляха отломки. Шарлът Вилие улови парапета, за да възстанови равновесие, и докосна комуникационната лента на якичката си:

— Какво, по дяволите, става тук?

— Навън има нещо — извика Зайцев. — Голямо е. Господи, голямо е. О, Исусе Христе!

А после и гласът на Соренсен, нейният лейтенант, изпълнен с паника. Изблик на изстрели, които отекнаха от ниските нива на въздушния кораб през какофонията на алармите:

— Джиджу! Хиляди са!

16.

В началото на училищното събрание мисис Ейбрахамс, директорката, предупреди всички, че ще удължи сутрешното събрание с допълнителни пет минути. Имаше Обявление. За Цялото Училище. Направи го след не-религиозния химн, четенето от Тони Морисън и обичайните съобщения.

— В училището имаме плъхове.

Изчака смехът в дъното на залата за събрания да затихне.

— Имаме си малък, но упорит проблем с плъхове. Извикали сме контрол на вредителите, за да се отървем от тях, и ще използват отрова. Тази отрова ще бъде ясно означена с черно-жълта шахматна шарка. Не я докосвайте, не я проучвайте, не я слагайте в уста. И не докосвайте, доближавайте и слагайте в уста каквито и да е плъхове, умрели и най-вече живи. Не е готино, не е сладурско. От плъховете тече урина. Урината на плъховете е отговорна за заболяването лептоспироза, което атакува бъбреците и мозъка и може да се окаже фатално.

Масови уф, ъх и еха.

Пикнята от гризачи винаги го постигаше, помисли си Еверет М.

— Плъховете са вредители и ще бъдат унищожени в това училище, така че протестите, фейсбук кампаниите и петициите от „Хора за етично отношение към животните“, както и всяка друга организация за защита на животните, поставила си за цел спасението на сладките пухчовци, ще бъдат игнорирани. Най-добре насочете енергията си към летните изпити.

Мисис Ейбрахамс се изнесе от сцената. Училището се понесе из класните си стаи.

Нуми настигна Еверет М на път за гардеробчетата. Беше направила нещо манга с косата си.

— Направила си нещо манга с косата си — каза Еверет М.

— Точки за наблюдателност — отвърна тя, като прокара пръсти по изваяната си с гел коса.

Онова, което Еверет М също забелязваше, бяха Готи Ема и нейните емо приятели, които се размотаваха в края на коридора. Изглеждаха смутени и сякаш изпитваха неудобство, нетърпеливи да бъдат забелязани, че забелязват. Еверет М им махна. Те се разсмяха, но не се засрамиха.

— Харесва ми — каза той на Нуми.

— Номерът с колата — каза тя. — Впечатлена. Как?

— Всичко опира до рефлексите — каза той. — Точния момент.

Начинът, по който говореше тя, бе заразен. Нуми кимна така, сякаш ѝ бе връчил ключа към цялата мъдрост. Тя забърза редом с Еверет М, като притискаше раница към гърдите си. Отново носеше чорапи над коленете, отбеляза той. Винаги бе изпитвал надеждата, че ще си падне по момиче, което носи чорапи над коленете. И че момиче с чорапи над коленете ще си падне по него. Нещо щракна намясто в сърцето му. Не беше механизъм на Трин. Беше си нещо от Еверет. Внезапно Нуми се закова на място. Еверет М едва не се блъсна в нея. Тя му показа едно кенче от кола:

— Би ли?

— Не — отговори той, а после видя как устата ѝ се отвори разочаровано и нещото от Еверет в гърдите му умря съвсем мъничко. — Не тук.

Прекосиха закритото игрище и отидоха зад временните класни стаи. Готи Ема и другарчетата ѝ ги следваха на дискретно разстояние.

— Дай я насам.

Нуми подаде кутията от кола на Еверет М.

— Ще се случи бързо.

— Може ли? — Телефонът беше в ръката ѝ.

— Не.

Потрепване от Трин подобрение и кутията беше смачкана, от горе надолу, сплескана като монета. Навсякъде пръсна кола. Нуми отскочи назад, но очите ѝ бяха широко отворени.

— О, Еверет.

Еверет М почувства, че става висок поне милион километра. Можеше да прескача не само коли, но цели континенти, планети, галактики. Това усещане може и да ми хареса, помисли си той.

— Закъсняваме за първия час — каза той.

— О, да, да. — Нуми сякаш се съвземаше от транс. — Мамка му. По дяволите. Работи — тя започна да се отдалечава с подскачане. — Отново впечатлена, Еверет — тя се присъедини към приятелите си. Учеха в поток, който специализираше в изкуствата, така че техният и графикът на Еверет никога не съвпадаха. Бяха дивичък екип, артистичните момичета от десети клас, дивички и свободомислещи. Миришеха на боя, глина за моделиране и стая по изкуства. Нуми подхвърли три думи през рамо. — Среща за домашно.

— Какво?

— Изкуство плюс наука. Ще ти пратя есемес.

Беше закъснял за първия час по математика. Учителят се пошегува с него, но Еверет М не се почувства злепоставен. Наум все още прекрачваше планети, свят по свят. Нуми използваше думите така, сякаш бяха банкноти от по петдесет лири, редки и ценни. Еверет М прехвърляше всяка една в спомените си. Повече думи, отколкото което и да е момиче досега бе отправяло към него в разговор.

Но голямото предизвикателство през този ден беше да избегне Райън. Училището не бе място за трудни въпроси, иначе Райън вече щеше да му ги е задал. Но поведението му бе променено. Беше напрегнат, малко дръпнат, сякаш донякъде му се искаше да бъде с Еверет М, но се чувстваше стреснато и изумено. Малко като Нуми, помисли си Еверет М. Поразен от звездната слава. С тази разлика, че в случая с Райън е, защото съм посетил паралелна вселена и съм се върнал.

Зает в размисли за Райън и Нуми, едва издържа последния звънец да удари. Телефонът на Еверет М припя още щом направи първата крачка през училищния портал.

Среща за домашно. Картата указваше кафене на „Грийн лейнс“. Еверет М го знаеше. Кафенето си имаше преоценени дивани, отчаяно изкуство по стените, от онзи вид, под аматьорското ниво, но все пак с нелепо висока цена на етикета. Размотаващите се типове обясняваха, че там човек може да си купи „скункс“. Еверет М никога не беше забелязвал Нуми да го посещава. Всъщност почти не беше забелязвал Нуми, преди тя да започне да прави фотографии на задника му.

Момичето го чакаше на един диван от напукана кафява кожа. Беше се преоблякла. Ботуши. Чорапи до коленете над клин. Еверет М обожаваше избора ѝ на облекло. Шотландска поличка с презрамки, които бяха там само за очи. Също и жакетче. Беше сложила малко грим. Не прекалено много. Еверет М не харесваше прекалено много грим. Караше момичета да изглеждат малко страшно. Но този път беше точно. Привличаше погледа му към очите ѝ, правеше ги тъмни и мистериозни.

— Изглеждаш страхотно — каза той, като се тръшкаше на срещуположния диван.

— Точки за наблюдението — каза тя. — Без точки за дрехи.

Еверет М се почувства неловко в училищната си униформа, но се измъкна от блейзъра, свали вратовръзката и извади ризата от панталоните си, след което придоби леко по-модерен вид. Училищно-нормалният Еверет М носеше суичъри и тесни джинси, което не се различаваше особено от униформа. За момичетата беше по-лесно да се обличат така, както искат да изглеждат.

Нуми поръча виетнамско кафе от сервитьора с коса на плитчици. Еверет М никога не беше чувал за виетнамско кафе, но му прозвуча яко и ново, и донякъде изискано, така че и той си поръча. Дойде във висока чаша и беше много сладко, с намек за кардамон.

Нуми подви крака под себе си.

— Толкова надалеч, Еверет. — Тя потупа дивана до себе си.

— Домашно? — Еверет М плъзна пръст по екрана на таблета си, за да го отвори, докато се настаняваше до нея. Нуми прокара пръст през таблета, за да го затвори.

— После.

Чувстваше ударите на сърцето си. Всеки нерв и мускул в тялото на Еверет М искаше да го изстреля от дивана, от това кафене, надолу по пътя до Стоук Нюингтън, с всеки джаул от енергия на Трин.

— Отпусни се — Нуми сложи длан на гърдите му и го бутна назад в прегръдката на дивана. — Е, кажи ми, ти супергерой ли си?

Този път едва не подскочи от дивана.

— Наистина ли искаш да знаеш?

Нуми се наведе напред. Ухаеше много хубаво.

— Кажи.

— Аз съм извънземен киборг двоен агент от паралелна вселена. Замених истинския Еверет Синг.

— Лъжи! — Нуми удари с юмрук Еверет М в гърдите с достатъчно тежест, за да се почувства.

— Добре де, тренирам.

— Научи ме на тренировките. Не, сериозно. Много искам да съм наистина, наистина здрава — тя взе дланта на Еверет Мия постави върху мускула на ръката си. — Пилешко крилце.

— На мен ми се струва наред.

— Наистина?

Гримът правеше очите ѝ много големи.

— Така мисля.

Еверет М беше отвлечен на Луната, реконструиран от Разума на Трин, превърнат в таен агент и запращан през портал след портал на Хайзенберг, както и изпратен да се изправи лице в лице с Наан на Земя 1, но никога досега не се беше чувствал толкова не на място както сега, на този кожен диван, с виетнамски кафета и Нуми Уонг до себе си. Това не беше среща за домашно. Беше си просто среща.

По вътрешната уредба на кафенето свиреше „Малък лъв“.

— Тази я знам — каза той.

Нуми беше поклащала глава и отмервала ритъма с крак по време на всяка песен.

— Харесваш „Мъмфърд & Сънс“?

— Казах, че я знам, не, че я харесвам.

— Точки. А какво харесваш тогава?

— О, мъжки работи — отвърна Еверет М, след което ѝ разказа за всички банди, които харесваше, за някои от които Нуми не беше чувала, защото тези групи не съществуваха в тази вселена или се бяха разформировали преди много време, а после заговори защо харесва онова, което харесваше, и как го караше да се чувства и кои части обичаше да си пуска отново и отново само заради онзи момент, когато всичко идваше на мястото си и те издигаше и те караше да се почувстваш като бог, и как това е нещо, което се случва с класическата музика, за която някои хора смятаха, че е само криволици и никакви мелодии, но всъщност при нея истинската мелодия се запазва за един миг от съвършенство, защото ако слушаш истинската мелодия отново и отново ще престане да бъде специална и ще е като всичко останало, а вътрешната уредба на кафенето сякаш беше хакнала главата му, защото сега свиреше всички неща, за които той говореше (но не и класическите, все пак си имаше граници), а после забеляза, че онзи тип с плитчиците се мушка от време навреме зад бара и натиска клавиши и Еверет осъзна, че типът тихомълком диджейства за Еверет М и Нуми, което на всяко друго място и по всяко време Еверет М би намерил за противно, но тук, на топло, с горещите силно подсладени виетнамски кафета (откъде се беше взело второто?) и студения мрак навън, и силния дъжд по стъклото беше прекрасно, и Еверет М говореше, говореше, говореше, думите просто се изливаха от него сякаш не беше говорил с никого на този свят и осъзна, че Нуми всъщност не говореше нищо, а просто се отпуска все по-дълбоко в дивана и придърпва крака по-близо до себе си, свива се на удобна топчица, така че той каза Съжалявам, много се разприказвах, а тя кимна и каза: Да, разприказва се. Мъжки приказки.

Внезапният вик начупи всичко. Мъжът с коса на плитки изхвърча от кухнята, като крещеше:

— Изчезвай оттук! — а Еверет М видя как някакъв плъх притичва под един от диваните и се впуска към входната врата точно в момента, когато влизащи клиенти я отваряха, след което плъхът беше избягал. — Проклети плъхове! Много съжалявам. Кафетата са за сметка на заведението.

Виетнамското кафе и споменът за сладкото малко помахване като от котенце на Нуми за довиждане подхраниха пътя на Еверет М чак до дома. На „Бърма роуд“ спря, за да провери страницата „Секси задникът на Еверет“. Хиляда и двеста харесвания.

Чак тогава забеляза най-новите коментари.

ПРИЛИЧАШ НА ГЕЙ ХА ХА ЖЕНКА.

ПАКИ СЛИВО БНП ЩЕ ЗАПАЛЯТ КЪЩАТА ТИ И СЕМЕЙСТВОТО ТИ ПАКИ.

ВИЖ КАКВО МИСЛИШ ЗА СЕБЕ СИ ЕВЕРЕТ СИНГ Е АЗ СЪМ ТУК ЗА ДА ТИ КАЖА ЧЕ НЕ СИ НЕЩО ОСОБЕНО НЕ БИХ ИЗЛЯЗЛА С ТЕБ ДОРИ ДА БЕШЕ ПОСЛЕДНОТО МОМЧЕ НА ЗЕМЯТА.

СЛАБ ВРАТАР.

КУПУВА СИ ЕКИПИТЕ ОТ ЗАЛОЖНА КЪЩА „КЕШ КОНВЪРТЪРС“.

БАЩА МУ ИЗБЯГА ЗАЩОТО ЖИВЕЕ С ЕДЪР ТУРЧИН ГЕЙ В ДОЛСТЪН.

Еверет М се почувства така, сякаш го бяха ударили в стомаха. Студеното призляване не беше страх, а гняв. Студът се превърна в горещина, по-силна от всяка технология на Трин. Той замахна с ръка, за да запрати телефона в една ролетка на магазин, за да го разбие, за да го стъпче и за да го разбие. Въздържа се. Беше хубав телефон. Беше просто телефон. Хората бяха отровни. Хора, които се крият зад измислени имена, за да бъдат противни. Можеше да свали всеки от тях в чист бой: да ги изкорми, да ги разплаче от отчаяние, а после да ги накара да закрещят от страх за живота си. Но силите му тук бяха безсилни. Тези хора се криеха зад псевдоними и казваха каквото им се прииска, защото знаеха, че никой не може да ги пипне и с пръст.

Интернет беше като света. И с всички способности и оръжия, които беше получил, пак не можеше да докосне силите, които направляваха живота му. Шарлът Вилие и противното ѝ копие бяха на цели вселени разстояние, но продължаваха да дърпат конците. Шарлът Вилие държеше семейството му в ръцете си. Истинското му семейство. Истинската власт не беше в лазерите по пръстите и импулсорните пушки. Истинската власт беше в това да контролираш хората.

Той си помисли за Нуми. Помисли си за пухкавата шапка с ушички, която беше извадила, когато излязоха от кафенето. Замисли се за онова малко помахване със свити пръстчета. Мяу-мяу.

Светът му се стори малко по-топъл.

Чу звука, докато отваряше входната врата. Престана веднага, но нямаше място за грешка. Плач. На възрастен човек. Ужасен звук. Еверет М надникна във всекидневната. Майка му беше седнала изправено на дивана. По телевизията крещеше ранно вечерно шоу с награди. Лора се преструваше, че е погълната от ставащото на екрана, но Еверет М виждаше, че гърдите ѝ потреперват с всеки дъх.

— Добре ли си?

Тя се обърна и се направи на изненадана, че го вижда.

— О, Еверет, не те чух. Добре съм, миличък.

Еверет М включи слуха си на Трин. Не успя да различи гласа на Виктъри-Роуз в звуковата топология на останалите шумове из къщата.

— Къде е Виктъри-Роуз?

— Баба Брейдън я взе и отидоха да хранят патиците — Лора погледна към него, след което лицето ѝ се смекчи и тя преглътна сълзите си: — Ох, не съм добре, Еви, изобщо не съм добре.

— Какво има?

И своята майка беше виждал по този начин. Преглъщаше насила сълзите си, защото знаеше, че ако заплаче, няма да може да спре. Беше я виждал и да рухва безпомощно. Случи се на погребението, когато Колет от университета чете стихове от „Бхагавад гита“. Тогава Еверет М остана до нея, без да знае как да постъпи и дали е правилно четиринадесетгодишно момче да прегърне с ръка майка си, изплашен, че ако го стори, и той ще заплаче и няма да може да спре, изплашен, че всички ще го гледат и ще мърморят, и ще се сконфузят заради него, ако не го направи. Момчето, което не иска да прегърне майка си. Искаше му се повече от всичко да го направи. Почти толкова, колкото му се искаше баща му да не е излизал с колелото същата сутрин.

— Ох, Еверет, всичко. Поседни с мен, миличък — Лора потупа дивана. Еверет М седна в далечния край. — Той ми липсва, Еверет. Толкова ми липсва. Защо? Глупаво е, нали? Вече дори не живеем заедно, но като зная, че го няма изобщо… Знам, че не би трябвало да се питаш защо, но сигурно си задаваш въпроса дали не съм виновна аз? Постоянно мисля и мисля, и мисля.

Еверет М мълчаливо посегна към дистанционното управление и изключи звука.

— Знаеш ли какво, не мисля, че щеше да е толкова лошо, ако беше починал. Господ да ми прости, че го казвам, но тогава поне щях да зная. Но просто да го няма… да е изчезнал… в един момент там, в следващия не… е, на човек му остава да се надява, нали? И надеждата те убива, нали?

— Сигурен съм, че е жив — каза Еверет М.

— Бог да те поживи, миличък. Иска ми се и аз да бях сигурна.

Но и той не беше сигурен. Шарлът Вилие го бе осведомила за всичко известно около Теджендра Синг от този свят, от математиката в основите на Инфундибулума до отвличането на „Мол“ и подкупването на полицията, за да накарат нещата да изглеждат така, все едно копието му е лъжец, чак до момента в „Тайрон тауър“ на З_3, когато Теджендра Синг бе изблъскал сина си встрани от лъча на скоковия пистолет и сам бе запратен в някоя случайна паралелна вселена. Убиецът на надежда тук беше думата „случайна“. Милион милиона разлики можеха да те убият — прекалено горещо, прекалено студено, прекалено високо, прекалено ниско, изобщо никаква земя. Но пък милиард милиарда сходства… това вече можеше да спаси живота ти, помисли си Еверет М.

Той се приближи до Лора.

— А когато и ти изчезна… ох, съжалявам, Еви… зная, че казаха, че ще споделиш за това, когато си готов. Но никой не иска да изслуша мен, никой не пита мен как се чувствам. Да изгубиш двама обичани хора толкова скоро, толкова бързо. Ти просто отиде в дома на Райън и не се върна… Човек се пита дали не е виновен за онова, което се случва. Казваш си, че трябва да е нещо, което ти си направил, защото никой не може да изкара толкова лош късмет.

— Аз се върнах — произнесе Еверет М.

Лора се усмихна:

— Ти се върна.

Тя отпусна ръка на неговата. Той се приближи още до нея. Двамата заедно, един до друг. През светлите декори на телевизора преминаваха светли хора.

Но не се върнах, извика вътрешно Еверет М. Аз съм фалшивият. Кукувиче в гнездото. Не съм твоят син. Вече дори не съм синът на майка си. Трин ме превърнаха в нещо, за което не мога да се замислям много. Но зная какво е един най-обикновен ден да се превърне в най-лошия ден от всички. Няма предупреждение, указания, признаци. Просто се появява от никъде и се случва.

— Ужасен месец е този януари — каза Лора. — Никога не свършва. И само лошотии. Ти си добро момче, Еверет.

Иска ми се да можех да бъда, помисли си Еверет.

— Баба Би кога ще върне Ви-Ар? — попита той.

— Каза, че може да отидат до „Макдоналдс“.

— Искаш ли да ти приготвя нещо за хапване? Ти просто си поседи тук. Няма нужда да правиш нищо.

— Би ли? По-добър готвач си от мен, Еверет.

Копието ми е.

— Ти си поседи тук.

Докато ловуваше из кухнята за неща, които може да сготви, Еверет М чу, че плачът отново започна. Вече не си ми враг, помисли си той. Не ти, не Виктъри-Роуз. Дори той не ми е враг. Копието. Еверет.

Еверет подскочи, когато, щом вдигна очи от хладилника, видя как един плъх пробяга по перваза на прозореца. Черните очи на животното се втренчиха в неговите. Еверет М почука с пръсти по стъклото. Плъхът го изгледа.

— Нахалното му…

Еверет М отвори задната врата и се хвърли към плъха. Гризачът скочи от перваза и измина няколко метра навътре в градината. Спря на пътеката и отново изгледа дълго и продължително Еверет М. Той го подгони. Плъхът се оттегли на още няколко метра. И отново.

— Това е глупаво — произнесе Еверет М, след което се втурна с вик към плъха.

Животното хукна и се измъкна през котешката вратичка на задната порта. Еверет М го последва по задната уличка. И спря.

Плъхове. По кофите за боклук. По стените. По изоставените съдомиялни и гниещи дивани, по детските триколки, които жителите на „Роудинг роуд“ бяха изнесли за боклукчиите. По напуканите саксии и сандъчета за цветя. По изронения бетон. Плъхове. Десетки черни очи, които наблюдаваха Еверет М. Очите… Еверет М насочи мислено енергия към оръжията си на Трин. Почувства как печатите по кожата му се отключват — усещането, че се разглобяваш, от което му се повдигаше и знаеше, че никога няма да преодолее. Той стисна юмруци. В разстояние на едно мигване плъховете изчезнаха така, както само плъховете умеят.

17.

Той чакаше под диплодока. Централната зала беше огромна и студените повеи на течението духаха от всякакви странни посоки. Оставаха десет минути до края на работното време, а мястото все така си беше претъпкано с посетители. Учениците и исполинските им раници се изнизваха в колона по един към магазина за сувенири, като разглеждаха прекрасните неща над главите си. Кости и умрели неща. Дългоръки скелети, увесени от таванските греди: гибони или някакъв друг вид катерещи се по дървета маймуни, реши той. Ако човек погледнеше нагоре и завъртеше очи, в крайна сметка стигаше до диплодока, центъра и сърцето на залата. Главата му е наистина, наистина малка, каза си той. Провери колко е часът. Пет минути от последното поглеждане към часовника. По разговорната уредба обявиха, че музеят затваря след пет минути. Дали всички посетители имаха нещо против да се насочат към изходите?

Трябваше да употреби цялата си смелост, за да телефонира. Да вдигне слушалката, да набере номера на университета, да помоли да го свържат с доктор Колет Харт. Номерът ѝ звъня и звъня, и звъня. Той заряза началните думи, които беше подготвил, и започна да съставя други, за да ги остави като съобщение, когато отговори истински, човешки глас на живо, при което и новият сценарий, и старият се изпариха от главата му. Той заекна. Задърдори.

— Кой се обажда? — Колет Харт звучеше ожесточено.

— Райън Спинети. Приятел на Еверет. Еверет Синг. Каквато беше ти. Си.

Дълго мълчание.

— За какво става дума?

— Трябва да те видя. Някои неща не се връзват.

Още по-дълго мълчание.

— Добре. Централната зала в Музея по естествена история. Преди края на работното време.

— Къде? — попита той, но Колет вече беше прекъснала.

Когато пристигна там, отговорът на въпроса стана очевиден.

— Не е истински, нали знаеш? — неочакваният глас стресна Райън, загледан към миниатюрната глава в края на елегантната извита шия. — Из музеите по света има поне дузина копия.

Колет Харт. По-висока и по-млада, отколкото си я представяше, но пък в представите си нямаше как да предвиди пурпурната коса. Нови рокерски ботуши. Тя му предложи ръката си и се представи. Ръкостискането ѝ беше силно.

— Добре, Райън, да отидем някъде другаде. Имам леко усещане за дежа вю, защото тук съм се срещала и с Еверет, точно преди Коледа.

— Зная. Ходили сте на суши. Дала си му една флашка.

— Обичаш ли суши?

— Много обичам суши.

В таксито тя му задаваше изпитателни и подробни въпроси за Еверет, от онзи вид, чиито отговори знаеше само добър приятел. В ресторанта за суши Колет поиска да им дадат сепаре, а Райън събу обувките си до плъзгащата се врата. Изви пръсти, за да скрие дупката на палеца си. Сепарето беше затоплено, но малко и Райън се почувства неловко в такава близост с жена, която е на една крачка от това да му бъде напълно непозната. Тя си поръча чай и порция от пушената сьомга нагири. Райън се спря на рачешките ролца.

— Виждал ли си какво има на флашката? — попита Колет.

— Еверет ми го показа, да.

— Иска ми се да не го беше правил.

— Паралелните вселени съществуват.

— Така е. Истински са. Нали не си направил копия на файловете от флашката?

— Не.

— Това е добре. Горе-долу единственото нещо, което се очертава добре.

Райън отпи чай от купичката. Сърцето му пърхаше, едва дишаше, едва успяваше да приближи чашата до устните си. Ръцете му трепереха. Беше изплашен, докато телефонираше, изплашен, когато Колет се съгласи да се срещнат, изплашен, когато излъга майка си и баща си къде ще се отбие след училище, изплашен по целия път с метрото, изплашен, докато изкачваше стъпалата пред внушителната фасада на Музея по естествена история. Изплашен в таксито, изплашен в това сепаре. Мислеше си, че може би има място, някъде там, отвъд „изплашен“, като спокойствието, умиротворението и тишината в окото на ураган. Нямаше. Отвъд „изплашен“ имаше още от същото.

— Когато Еверет изчезна, е отишъл в една от тези паралелни вселени.

— Откъде ти хрумна пък тази идея.

— Той ми каза.

— Какво точно ти каза?

— Че баща му оглавява някакъв вид интервселенски отбранителни сили, които защитават Десетте познати свята на Целостта. Каза, че баща му е в нещо като схема за защита на свидетелите и че на него, Еверет, му е бил зачислен нещо като специален отряд по сигурността… като морските тюлени, но с въздушен кораб. И че ако отвори едно приложение на телефона си, ще направят скок от друга вселена. Но.

— Но.

— Но не го вярвам.

Колет Харт затвори очи и изпусна плитка въздишка:

— Бог да ни избави от любопитството на момчетата тийнейджъри. Защо ме потърси, Райън?

— Защото си работила с бащата на Еверет. Помислих си, че може би истината ти е известна.

— Мислиш, че Еверет не ти казва истината?

— Да. Но.

— Ако истината ми беше известна. Смяташ ли, че щях да ти я доверя?

— Може би. Може би не.

— Ами ако ти кажа, че всяка негова дума е истината?

— Е, тогава, това е добре. Но…

— Твоите „но“ мъничко ме плашат, Райън.

— Но пък онова текстово съобщение.

Той ѝ показа телефона си.

— „Предай на мама: добре съм. Татко е добре. Щ с вдм скоро“ — прочете Колет.

— Да, но…

— Но…

Пристигна следваща порция суши, заедно с още чай и комбуча за Райън.

— Първо на първо: защо Еверет би ми изпратил такова съобщение, ако се връщаше още същия ден?

— Има второ на второ?

— Второто е: че когато го показах на Еверет, той отговори, че не го е изпращал. А после, че не помни да го е изпращал. А после, че е изгубил телефона си. Защо изпраща това текстово съобщение, а после твърди, че е изгубил телефона си? Няма никакъв смисъл. Но има и трето на трето. Е, трето и четвърто. Трето е: под душовете? В училище? В съблекалнята? Ами той никога не влизаше под душовете заедно с всички останали, защото си е срамежлив, но пък изведнъж го направи, и имаше всички тези белези по себе си, като линии през ръцете и краката му. Никога досега не съм ги виждал. Почувствах се странно, като ги гледах. И това освен всичко друго е четвъртото, защото откакто се върна, е, върши разни работи, каквито никога досега не е правил, и неща, които не върши, но преди правеше редовно. Понякога изобщо не мога да го позная. Като напълно различен човек е.

— Какво според теб мога да направя, Райън? — попита Колет.

— Ами мисля, че знаеш какво става.

— А мислиш ли, че можеш да ми имаш доверие, Райън? Срещна се с напълно непозната, която те изведе на суши, а ти тръгна с нея, без да провериш, без да попиташ, без да помислиш. Не знаеш нищо за мен, Райън… коя съм, с какво се занимавам, за кого работя. Бих могла да се окажа изключително опасен човек. Мога да направя така, че да те отвлекат или убият. Казал ли си на някого къде си?

Внезапно Колет говореше с ожесточения глас, който беше чул по телефона, и Райън осъзна, че досега е живял живота си сред хора, които на практика бяха добри, истинни, честни и надеждни, най-малкото безобидни — дори в училище, — както и че живееше с неоснователното предположение, че всички останали по света са такива. Но нямаше причина светът да бъде такъв.

— Еверет ти имаше доверие, а ти си имала доверие на него, така че и аз ще ти повярвам.

— Тогава ще ти кажа истината. Истината е, че ако ти я кажех, цялата истина, ще се окажеш в опасност. Наистина голяма опасност. Аз и бащата на Еверет бяхме в една и съща изследователска група, която проучваше възможността да съществуват паралелни светове, както и начин да се комуникира с тях. За пръв път се свързахме с равнина, която наричаме З_2.

— Тази, където сте изпратили дрона?

— Земя 2 е член на федерация от паралелни вселени, наречена Целостта на Познатите светове. Съществуват девет алтернативни Земи. В момента сме на път да се превърнем в номер десет. Занимавам се с процеса по присъединяването… продължителен, сложен и пълен с политики и неща, които нито разбирам, нито харесвам. Но за мен това е свързано с много скокове между паралелни вселени. Изпусна си сушито, Райън.

Не беше забелязал, че се е изплъзнало от клечките му.

Колет се усмихна:

— Да, за мен. Тази сутрин закусвах в кафене на Земя 7. Целостта премества седалището си от Земя 3…

— Там е ходил Еверет! — възкликна Райън. — Онази без петрола.

— И с въздушните кораби — продължи Колет. — Прекрасни въздушни кораби. Целостта мести седалището си от Земя 3 на Земя 7. Върнах се на този свят, само за да обядвам. Точно бях влязла в кабинета си, когато ти се обади. Целостта е голяма и могъща, но е съставена само от шепа светове сред милиардите милиард на Множеството. Това е мултивселената, Райън, голямата работа. Всички паралелни светове. И съществуват светове… сили, режими, животински видове… които са заплаха за Целостта… както и за нашия свят. Но Целостта си има своите фракции, групировки и партии, които не винаги работят заедно. И някои от тях имат голяма власт и са опасни. И някои от тях искат онова, което има бащата на Еверет, както и онова, което му е дал.

— Картата на всички светове.

— Инфундибулума. Изключително могъщо оръжие, ако попадне в неправилните ръце. Трябва да го опазим на сигурно място. Еверет е в опасност, баща му е в опасност, аз съм в опасност. Ако ти разкажа за всичко, ти също ще бъдеш в опасност. Колкото по-малко хора знаят, толкова по-добре, Райън. Невежеството означава безопасност.

Това не беше правилно. Не беше правилно. Може и да беше глупаво и наивно да задава големи въпроси, без да помисли предварително дали може да понесе отговорите. Може би имаше прекалено голямо доверие на хората и допускаше, че всеки е Добряк. Но отговорите ѝ отговаряха точно на нищо. Колет просто беше обърнала собствените му въпроси срещу него. Довери ми се, за твое добро е никога не беше отговор.

— Но той ми е другарче. Приятели сме.

Колет постави внимателно ръка върху неговата:

— Бъди му другар — тя стисна ръката му внимателно, но здраво. — Бъди там за него. Не го насилвай. Всички тези „но“, които има в теб… не му ги казвай. Запази ги за себе си. Но се грижи за него. Бъди приятел.

Сметката пристигна. Беше сгъната безупречно. Колет плъзна карта по малкия лакиран поднос.

— Ти приятел ли си, Колет?

Райън я погледна в очите. Никога не се бе чувствал удобно да го прави, но на видяното в очите ѝ можеше да повярва.

— Все още не го знае, но съм приятел. Винаги съм била. Райън, можеш да ми се обаждаш. Ако забележиш нещо необичайно, ако се разтревожиш за него, обади ми се. Бъди мои очи, става ли? — Райън кимна. Колет почукна екрана на телефона си. — Ще ти хвана такси до вас. Пътят до Стоуки е дълъг.

— Благодаря ти. И за сушито.

— Няма защо.

Райън се обу и изчака на пейката до вратата да пристигне таксито. Колет се скри в нощта. Проследи как пурпурната ѝ коса изчезва в тълпата от увити до ушите пешеходци. Нищо не му беше казала, но едно бе научил. Досега беше загрижен. Сега се страхуваше. Страхуваше се ужасно.

Тя не го чу. Не го видя. По джорджианските улици и площади на Фрицроувия бяха нахлули мокри талази от пронизващ дъжд. Колет вдигна яка и наведе глава, така че не видя мъжа, който стана от масата си до прозореца на кафене „Сиприът“ от другата страна и излезе на улицата. Мъжът остана на разстояние шест пешеходци от нея. Внимаваше да изглежда също толкова измръзнал и ядосан на времето, колкото всички останали, но тя и без друго не поглеждаше зад себе си. В това тя бе аматьор, а той — професионалист. Жената зави по „Тотнъм Корт роуд“. Той се държеше на разстояние, но не я изпускаше от поглед. Тя прокара електронната си карта за градския транспорт „Ойстър“ на портала на метростанцията на „Уорън стрийт“ и не видя, не чу, не заподозря онзи, който я следваше на седем човека зад гърба ѝ. Той прокара ръка над скенера и умният малък чип, вграден във върха на пръста му, заблуди компютъра и му осигури достъп.

Студените ветрове носеха суграшица и през уличките и каналите на елегантния град Хайден, на Земя 7, докато един мъж седеше удобно в коженото си кресло до огъня от въглища, затворил очи, вгледан как неговият брат близнак на цяла вселена разстояние следи Колет Харт през Лондон.

18.

Шарлът Вилие насочи отсечено револвера към фигурата, която политаше нагоре към гънките на газовите клетки на Евърнес. После отсечено го свали. Пред нея беше капитанският мостик, заедно с нейната награда. Щеше да отмъсти по по-изискан начин на Анастейзия Сикссмит, когато взводът ѝ заредеше взривните устройства, за да се разхвърли нелепата торба с газ на капитан Анастейзия в парчета обшивка навсякъде около нея.

Джиджу. Те не бяха влизали в плановете. Това, че бяха тук, можеше да означава само едно: искаха същата награда като нея. Кошмарът на Ибрим Ходж Керим: Джиджу, трилион от тях, с преднина от шейсет и пет милиона години пред човечеството, с милион отворени врати към Целостта. Щяха да горят светове.

Лъчове от светлина разрязваха мрачния интериор на въздушния кораб отгоре, отляво и отдясно, стрелкаха се някъде отдолу. Джиджу отваряха дупки в корпуса. Викове. Писъци. Човешки гласове. Взводът ѝ беше влязъл в сражение с Джиджу и губеше. Инфундибулумът беше всичко. Стиснала револвер в ръка, Шарлът Вилие се затича към предната част на кораба. Нямаше ли кой да изключи тези аларми?

— Мадам, мадам, идват през стените! — паникьосаният глас на Соренсен в слушалката ѝ. — Навсякъде са!

Заекваща автоматична стрелба, по радиото и дълбоко откъм търбуха на кораба. Вик, който замря бързо и отсечено. В крайчеца на окото си Шарлът Вилие забеляза как воините на Джиджу се стрелкат и танцуват. Божичко, бързи бяха. Корабът отново се поклати и я запрати в парапета, едва не я прекатури. Един падащ предмет се стовари върху пътеката с твърдо хрущене. Глава. Човешка глава. Шарлът Вилие потисна рефлекса да повърне. Обезглавеното тяло лежеше на най-високата пътека. През мрежата ѝ се процеждаше и капеше кръв. Нямаше време да се ужасява. Само още няколко метра до коридора на стълбището надолу към мостика.

— Соренсен! — мъртвешко мълчание по радиото. — Зайцев! Докладвайте!

— Останах сам. Отрязват ни поединично.

— Макклеланд, Акаула, Чеймбърс?

— Мъртви.

Шарлът Вилие познаваше студената безпомощност на паниката. Не знаеше какво да направи. Не. Командването си е командване: издай заповед. Няма значение дали е правилна, или не, добра или лоша. Направи нещо. Тя натисна комуникационната лента на яката си:

— Всички да се придвижат към предното стълбище. Ще се срещнем там, ще вземем Инфундибулума и ще се измъкнем от тук.

— Държа те, държа те.

Проблясвания. Полет: подемни клетки като големи пълни луни над нея. Ръце около нея. Шумни звуци, гърмежи, изстрели. Твърдо приземяване, което я накара да извика.

— Хайде, Сен. Хайде, любов моя.

Дупки, които се отваряха във фюзелажа. Нахлуваща през тях светлина: и още светлина. Проблясъци. Този звук от плач: собствения ѝ глас. Но там долу вътре повече от всичко: болка. Болка отвън: всеки сантиметър от кожата и мускулите ѝ, стена от болка. Болка вътре: има счупвания. Болка в сърцето: онази полони Вилие я е смачкала като хлебарка. Болка навсякъде, толкова голяма, че единственото място, където можеш да избягаш от нея, е просто да умреш.

Проблясъци от и в тъмнина. Глас:

— Хайде, любов моя, кукличке, доркас моя. Почти стигнахме.

Свят, който се разтърсва. Няма къде да се уловиш. Търкаляне надолу по стълби: болка върху болка. Вик от болка. Черното е хубаво. Черното е топло. Черното не е болка.

— Хайде, любов моя, дръж се с мен! Сен, дръж се с мен!

Черно/не черно. Черно/не черно. Не отивай в черното. Не отивай. Недей!

Врата, която се отваря с трясък.

— Макхинлит! Макхинлит! Куфарчето за първа помощ!

И тишина. Толкова внезапна, толкова остра, че тя се надигна против волята си от чернотата. Насили се да отвори очи. Голям прозорец. Там навън. Там навън. Пипала. Живи/машини. Извиващи се/разклонени. Корабът е в хватката им.

Черно.

И навън. Болеше я, така че беше жива. Легнала по гръб на палубата. Гледаше в кафявото лице на Макхинлит. Съскане, пръски. Прохлада… и нямаше болка.

— Леко, леко. Исусе Кришна; онази кучка, само ако ми падне…

Корабът отново се разтърси. Зад Макхинлит пипалата се разтвориха. В центъра им имаше стоманена сепия.

— Какво…

— Шшш. — Изстрели. Фигури, които тичаха по пипалата. — От това ще те заболи лекичко. — Ръцете на Макхинлит на рамото ѝ, после остро извиване и повече болка, отколкото вселената може да побере в себе си. Черно.

В черното лице на мама.

— Слънце. Пушка. Слънчева пушка.

— Сен, не говори. Ранена си лошо.

— Слънчева пушка. Земя 1. Черните неща…

— Капитане — гласът на Макхинлит. — Онова, което Еверет направи. Може да отблъсне тези копелдаци от кораба. Сен, полони, можеш ли да я задействаш?

— Видях как го направи той.

— Сен, не. Макхинлит, помогни ѝ.

— Корабът! — Гласът на Макхинлит беше нажежен от ярост.

— Мистър Макхинлит, овладейте гнева си — гласът на капитан Анастейзия беше толкова студен, колкото този на Макхинлит горещ. — Това е моят кораб. И ще го спася. Но точно сега дъщеря ми се нуждае от мен. Помогни ѝ.

Пауза. Изпуснат дъх през зъби, докато опитваше да се овладее.

— Слушам, мадам.

Толкова силен трясък, че я разтърси и измъкна от топлата чернота. Вратата на мостика бе повалена, пушеше. Джиджу на мостика. Палубата под нея се поклати. Корабът се движеше. Макхинлит крещеше. Мама крещеше. Джиджу пееха. Но най-високо се чуваше чернотата и тя ѝ отговори, и се потопи дълбоко в нея, и ѝ позволи да я покрие.

Шарлът Вилие видя как войникът умира пред нея. Тя изтропа надолу по стълбището, за да се озове останала без дъх на платформата в края на главната носеща подпора, като покриваше всички посоки с пистолета си. После въздухът между него и нея се нагъна като омара и там се появиха три Джиджу. Всяка от тях държеше в ръката си жезъл. Едната разтвори широко пръсти и ги заби във войника. Сферата на върха на жезъла ѝ се разпръсна на дузина метални копия, които пронизаха войника от единия до другия край. Джиджу създанието сви ръка и копията изчезнаха, за да се появят отново на жезъла ѝ.

Създанието се обърна към Шарлът Вилие.

Пистолетът ѝ не потрепна. Може и да беше златна медалистка от Имперските игри по стрелба с малокалибрено оръжие, но дори тя не би успяла да ги свали до една.

Времето запълзя. Всеки миг беше замръзнал. Ето това беше смъртта, замръзнало време, един последен миг, който продължава вечно.

Едно от създанията Джиджу насочи жезъла си към Шарлът Вилие. Зад създанието Зайцев изтича нагоре по стълбите.

Всичко беше свършило.

— Прости ми — каза Шарлът Вилие.

Тя улови погледа на Зайцев, докато удряше бутона на релейното устройство. Порталът на Айнщайн се отвори. Шарлът Вилие все още виждаше изражението на лицето му — предаден, изоставен, подхвърлен на смъртта, — докато се гмуркаше в бялата светлина.

19.

Корабът на Господарите на Слънцето се обърна във въздуха над просеката в Горските ясли. Нямаше начин да объркаш мястото, където Евърнес е катастрофирал — беше прорязал пътека от потрошени дървета, откъснати клони, обрулени корони през повече от километър горски покров. Самият Евърнес: нито следа от него. Беше изчезнал.

Загледан към празното пространство долу от наблюдателния балон в левия корпус на небесния катамаран на Господарите на Слънцето, Еверет почувства как го обхваща ужасен страх. Евърнес, изчезнал чисто, напълно, без следа или знак: точно както биха изглеждали нещата, ако въздушният кораб бе направил Скок на Хайзенберг.

Сен беше наблюдавала всичко, което той прави. Беше наблюдателна, умна, изобретателна в копирането. Не беше необходимо да разбира как се калкулират скокови точки; всичко, което трябваше да направи, бе да ги извлече от паметта на Инфундибулума и да натисне СКОК. Корабокрушенец на Света на Диска. Никога не би му го причинила. Не и Сен. Капитан Анастейзия никога не би издала такава заповед. Освен ако корабът не е бил изправен пред нещо толкова ужасно, толкова крайно, че единствената им останала възможност е била да направят Скок на Хайзенберг. „Освен“: толкова коварна, злобна думичка.

Горските ясли се бяха разтърсили от грохота високо във въздуха. Шарки посегна инстинктивно към пушките си. Това е свръхзвуков удар, помисли си Еверет, но ти няма как да си чувал такъв. В света на Шарки нямаше реактивни двигатели, ракети, нищо, което да пътува по-бързо от скоростта на звука. Миг по-късно небемаранът на Господарите на Слънцето се появи над поляната. Беше повратлив като водно конче. Еверет не можеше да отгатне какво го кара да лети. Нищо толкова обикновено като подемен газ, крила или реактивни двигатели. Тук работи някакъв физичен принцип, помисли си той. Няма как във въздуха да го задържа сай-фай магия. Не и антигравитация. Тя беше просто още един вид магия, маскирана като наука. Също като машините на времето или телепортаторните лъчи. Но беше впечатляващ начинът, по който машината се сгъна нагоре като птица оригами и се спусна в шахтата между дърветата.

Ореолът на Какс се накъдри в сребристо зелено: вълнение, предположи Еверет. Небемаранът докосна земята леко като целувка. По рампата между двойката корпуси се спуснаха две създания Джиджу. Когато забелязаха човеците, гребените им се надигнаха, а ореолите им се преконфигурираха в бодливи пръстени. Какс изпя къса песен; двете Джиджу скръстиха ръце в жест, който за човешките очи приличаше наполовина на молитва, наполовина на тревога: първо към Какс, после към Еверет и Шарки. Шарки върна пушките в кобурите им и отвърна на поздрава с поклон. Еверет досега не беше взимал уроци по етикет между влечугите.

— Ще отидем да открием какво се е случило с кораба ви — каза Какс.

Двете Джиджу отстъпиха встрани, за да допуснат нея и човеците на небемарана.

Това са първите зрели Джиджу, които виждаш, помисли си Еверет, докато Какс ги подминаваше гордо. За теб е също толкова ново, колкото и за мен. Но всичко е в ореола ти: мъдростта на цялото люпило и мъдростта на всички Джиджу.

— Имат си бона екипировка тук — прошепна Шарки, докато летящата машина се издигаше.

През мехура на левия борд Еверет виждаше как от гората излизат плахи лешояди и се заемат да кълват и разкъсват трупа на мъртвата Джиджу. Такъв е краят на принцесите, помисли си той. Над дърветата небемаранът се сгъна в летателна формация. Какс бе заела гордо позиция в прозрачния балон в челната част на десния корпус. В центъра на летателния апарат, където корпусите се съединяваха, създанията Джиджу движеха ръце над проекция на Горските ясли. Един жест запрати небемарана над горския покров. Спряха напълно над мястото, където Евърнес беше катастрофирал, без изобщо да се почувства, че намаляват скоростта.

— „Защото си чужденец и преселен от мястото си“ — прошепна Шарки.

Еверет се взираше към празното място, където беше лежал въздушният кораб. Не знаеше какво да направи. Идеите му бяха свършили. Цялата му изобретателност бе достигнала границата си.

Пилотът Джиджу изпя нещо. Какс беше в другия корпус, но гласът ѝ се разнесе ясно до Еверет и Шарки:

— Засякохме четири обекта на скенерите: три небесни кралици на Генкралиците и един човешки въздушен кораб.

— Евърнес — прошепна Еверет.

Не беше изоставен. Не беше сам, корабокрушенец. Корабът все още беше тук, заедно с хората, за които го бе грижа. Беше пленен от Генкралиците, но този проблем можеше да се разреши. Щеше да измисли нещо. Усети, че му призлява от внезапното облекчение. В другия корпус Какс го чу да шепне и хвърли поглед към него. Еверет едва я разпозна. Физически си оставаше същата Какс, минус няколко сантиметра от гребена, плюс няколко порязвания и белези, но всичко беше различно. Съвсем същото като при момчетата, които излизаха от юмручен бой в училище. Преди това бяха негови приятели, училищни другари; след това сякаш боят бе изцапал кожата им. По тях беше останало насилие. На Еверет му се струваха по-малко хора.

— Е, да се впуснем след тях и да възнесем малко праведен гняв върху задниците ми, ако ми позволите израза, мадам — каза Шарки. — Тоест, Ваше величество.

— Това е кралска яхта на Господарите на Слънцето — отвърна Какс. — А онова там три добре въоръжени небесни кралици. Ще изрежат костите от телата ни.

— Не можем да ги изоставим! — извика Еверет. Гребените на пилотите Джиджу се надигнаха рязко.

— Няма да го допусна — каза Какс. — Длъжница съм ти, Еверет. Ако не беше ти, сега щях да съм аз, но мъртва в Горските ясли. Вместо това съм принцеса — Какс протегна ръце. Палубата се отвори, протегнаха се и се разгънаха машинни манипулатори, облякоха тялото на Какс в богато украсена туника и тежка яка от скъпоценности. — Дрехите правят жената — произнесе тя, като се възхищаваше на себе си. — Трябва да бъда подходящо облечена за посещението при майка ми.

Лица на Джиджу. Пърхащи ноздри, премигващи мембрани на очите. Достатъчно близо, че да почувства дъха им на бузата си и да вкуси на езика си мускусния им мирис. Сен извика и се надигна рязко, като удряше безразборно с ръце, за да ги прогони надалеч от себе си. Създанията се поклатиха назад, като издаваха разтревожени звуци като от флейти.

— Леко, леко… — ръце на раменете ѝ.

Парваща болка. Спомни си, че Макхинлит бе уловил рамото ѝ в ръце. Ругаеше непрекъснато, тихо, дълбоко, ядосано отвъд яда от онова, което бе сторила Шарлът Вилие.

— От това ще те заболи — беше казал той.

И направи нещо толкова болезнено, че ѝ се стори като благословия просто да изпадне отново в безсъзнание. Беше го извадила от ставата, беше го счупила или нещо подобно. Не, не тя го бе направила. Онази полони, онази Вилие, тя ѝ го бе причинила. Сен се чувстваше омърсена, използвана, насилена. Нечии чужди ръце бяха наложили волята си върху тялото ѝ.

Средното от трите Джиджу наведе жезъла си към лицето на Сен.

— Да махаш вещерската си гадория от малката полони! — кресна Макхинлит. Лицето му бе напрегнато от ярост, а от устата му излетяха пръски слюнка.

— Леко, леко — гласът на майка ѝ.

Жезълът завършваше с кехлибарена сфера с размерите на юмрук. Сферата докосна челото ѝ. И Сен видя…

Градове, изплетени от гори. Небостъргачи, построени от живи дървета. Превозни средства, заводи, летящи машини, които не бяха напълно машини, а наполовина живи. Дървени храмове, от които се изливаха водни потоци и люпила на Джиджу. Прерии, по които пасяха птицо-динозаври в цветовете на дъгата, с размерите на къщи. Огромни океански вълни, които бяха водни създания. Живи облаци. Всичките като милион гласове, припяващи и свирукащи в главата ѝ.

— Ах! — възкликна Сен. — О!

А после кехлибарената сфера се отдалечи от челото ѝ. Виденията отмряха, песента свърши.

— Добре ли си? — произнесе Джиджу създанието в центъра.

— Да, има само малко охлузени ребра, вътрешни натъртвания и изместено рамо — изръмжа Макхинлит. — И сътресение. Съвършено здрава — създанието го пренебрегна.

— Откраднахте ми езика! — каза Сен. — Също като… — едва не каза „също като Какс“. Сен си затвори устата.

— Също като? — трите Джиджу наведоха отсечено глави настрана, също като Какс.

— Също като магия — отвърна Сен.

С крайчеца на окото си видя, че майка ѝ се усмихва.

— Аз съм Джекаджек Растийм Бешешкек — представи се средното Джиджу. Имаше нейния глас, нейния акцент, нейния начин на изразяване. — Това са Дедешрен Севеямат Бешешкек… — Джиджуто вдясно от нея събра пръсти и наклони глава. — … и Келакавака Хинрею Бешешкек — Джиджуто вляво от нея повтори жеста. — Намирате се под защитата на Нейна екзалтация, маркизата на Хархада. Стой мирна, полони.

Трите Джиджу прокараха жезлите си над тялото на Сен. Гласовете им приличаха на разговор между птици.

— ДНК-то не ни е познато — каза Джекаджек. — Съществуват ограничения във възможностите ни.

— Мамо? — изхленчи Сен.

— Какво правите? — попита капитан Анастейзия.

— Разбира се, че я лекуваме — каза Джекаджек, като мигна с мембрани на очите.

Върховете на жезлите се развиха в струи от златист прашец, който се уви около лицето на Сен, а после започна да се сляга, докато не потъна в чертите ѝ като ручейчета втечнена светлина.

— Какво? Не… — Влязоха в носа, в ушите ѝ. Сен замига, щом намериха път през слъзните ѝ жлези. Преди да е успяла да възкликне, вече бяха проникнали в гърлото ѝ. Тя се задави и ги всмука в белите си дробове, отново се задави, а те се плъзнаха в стомаха ѝ. След паническия миг, ужаса от това, че нещо превзема тялото ти, болката изчезна. През тялото ѝ пулсираха вълни от топло удоволствие, подобно на вълничките, които се срещат, щом хвърлиш много камъчета във водата. — Оо — каза тя. — Аа. Ъ! О! О! О…

От дробовете надолу през тялото ѝ, през нейната кики и надолу по бедрата, а после през върховете на пръстите на краката. Нагоре през сърцето, при което всяка негова клапа запулсира в искряща горещина, подобно на парен двигател; в гърлото ѝ като топлото, топло бренди, което Шарки ѝ даваше от манерката си по време на студените трансбалтийски пътувания. Надолу по ръцете, като сила във всеки един мускул. Пръстите я засърбяха. Почувства се така, все едно можеше да свири на пиано.

— Мили божке, олеле-мале, о…

Топлите спазми в нея. Създанията Джиджу се изправиха, а златистите струи се изнизаха от отверстията по тялото ѝ и се увиха около главите на жезлите, за да оформят наново кехлибарените сфери.

Сен имаше чувството, че е пияна. Нямаше болка. Никаква болка.

— О, еха — тя опита да се изправи на крака, олюля се. Капитан Анастейзия я улови.

— Добре ли си?

— Да — Сен все още беше замаяна от лечението. А после: — Не! — кашлянето се разнесе от дъното на белите ѝ дробове, разтърсващо, дращещо надигане, което извлече всички съсирени, заровени неща дълбоко долу и ги уви на топка, в противна храчка. — Черно е! — извика изплашено Сен при вида на плюнката, която излезе от белите ѝ дробове и се лепна на палубата.

— Това няма да го чистя аз — запротестира Макхинлит. — Просто казвам, за да си знаеш.

— Респираторната ти система беше блокирана от въглеродни сажди — каза Джекаджек.

Годините полет през Димния пръстен, окръжността от електроцентрали на въглища, които захранваха лондонската изгаряща пристрастеност към електричеството. Смог и сажди, пушек и изпарения. Сен преглътна, веднъж, два пъти.

— Усещам вкуса на въздуха! — тя облиза устни. — Сега е… дус, бола, чист. Сега разбирам за какво плещеше толкова Еверет Синг.

— Освен това открихме вродена малформация в една от сърдечните ти клапи — каза Джекаджек. — На по-късен етап от живота ти можеше да скъси продължителността му. Поправихме я. Имаше обаче дисбаланс, който не излекувахме… нивата на допамин, норепинефрин и сератонин в мозъка ти, които предизвикват ирационално поведение. Вярваме, че са свързани с човешките емоции при привличането и привързаността ти към младия мъжки Еверет Синг. Ако искаш, можем да го премахнем.

Какви ги говореха за сърцето ѝ и за Еверет? Нямаше значение: отвъд големия прозорец имаше нещо удивително: метални пипала. Сен отпусна длани на стъклото. Евърнес беше уловен в прегръдката на три огромни летателни устройства — умът ѝ потърси най-първо думата машина, но никоя машина не се движеше толкова грациозно, с толкова много живот в себе си. Бронираните пипала, обсипани със смукалца, държаха здраво корпуса на кораба. През мозъка на Сен запремигваха Джиджу образи, на подмятащи се пипала в обширна вана, пълна с тъмна, маслена течност: Генкралиците строяха машини, които бяха наполовина живи, създания, наполовина машини. В главата ѝ обаче отекнаха викове: тези пипала се гърчеха от болка. Боли, нали? — помисли си Сен, загледана в огромното бронирано тяло на летящата машина/живото същество. Всеки ден, всеки час, всяка минута. Никога не престава.

И нея я болеше на място, което технологията на Джиджу никога не би достигнала. Където Шарлът Вилие я бе докоснала; Шарлът Вилие бе забила юмрук в самото ѝ сърце. Упражненото от нея насилие беше казало на Сен: ти си нищо, никоя, нямаш стойност, ти си просто предмет, който смазвам с крака си. Сен знаеше, че ще продължи да я боли там, всеки ден, всеки час и всяка минута. Никога нямаше да престане. Докато не изрежа сърцето ти, прошепна си съвсем тихо Сен. И това е амрия, полони.

20.

Градовете се простираха към вечността.

Еверет бе изгубил всякаква представа за разстояние и време, опрян на наблюдателния балон в предната част на левия корпус на летателния апарат, хипнотизиран от изгледа, който се търкаляше под него. От височината на Евърнес, уловен във високите клони, Еверет не бе успявал да зърне къде свършват Горските ясли, но сега виждаше, че са просто парково пространство — дори градски квартал — сред безкрайни земеделски земи, надупчени от високи по километър и половина кули от стъкло и метал и от чудовищни стъпаловидни пирамиди с размерите на цял земен град, толкова високи, че върховете им излизаха от атмосферата на Света на Диска на Андерсън. Стотици летателни апарати се стрелкаха наоколо като рояци от мухи. Дискът на Андерсън можеше да побере милиард такива градове и пак да остане пущинак и празно пространство в по-голямата си част. Кралската яхта на Господарите на Слънцето неусетно бе ускорила до свръхзвукова скорост, но притъпяващата неподвижност на ферми, пирамидален град, ферми, пирамидален град караше Еверет да се чувства така, сякаш едновременно се движи, но стои на едно място.

Никога не се бе чувствал толкова надалеч от дома.

— Това беше забавно. Не толкова забавно, колкото да ти отстранят цирей от ректума, но е близо.

Еверет не беше чул приближаването на Шарки зад себе си. За височината си американецът пристъпваше изключително леко. Беше прекарал известно време в ъгълчето на яхтата, което екипажът използваше за тоалетна. Джиджу не споделяха неприязънта на човеците към телесните функции. Стига да протичаше хигиенично, нямаше никакво значение, че се случва пред пилотската станция. Еверет се притесняваше за това. Еверет се тревожеше и какво ще ядат. Еверет се тревожеше през всяка една секунда за всичко.

— Мисля, че го правят с електромагнитни сили — каза той. — Искам да кажа: това чудо има аеродинамичните форми на тухла, но с каква скорост се движи? Доста над свръхзвукова, но не чувстваш нищо. Около нас трябва да има нещо, което ни прави по-аеродинамични, но не го виждаме. Нещо като силов щит, а ако могат да правят такива неща, може би могат да го използват и за да летят, или пък е като магнити: ако разполагат със свръхпроводими магнити, които работят на стайна температура, могат да направят почти всичко: магнитна левитация и така нататък, а ако умеят да черпят енергия от земята… ако през целия Свят на Диска е прокарана нещо като свръхпроводима мрежа… — Еверет замълча. — Говоря доста бързо, нали?

— Аха — отвърна Шарки. — И изобилно.

Не е необходимо да опитваш да обясняваш всичко, беше казала капитан Анастейзия, когато се натъкна на нея, докато поправяше развалините на офицерската столова. Знаеше си, че устата му започва да говори бързо и безразборно, когато е изплашен. Беше едно от нещата, които може да контролира, науката.

— Съжалявам, просто, всичко. Всеки. Капитанът и Сен… и баща ми. Имам чувството, че… трябва да направя нещо, а не зная какво. Не зная какво да правя, Шарки.

— Може би не трябва да правиш каквото и да е, Еверет — отвърна Шарки. — Може би този път единственото, което се иска от теб, е да имаш вярата, че хората ще се спасят от неприятностите сами. Сен, Макхинлит и капитана… тези Джиджу са си навлекли огромни грижи с тях. Екстра са си, Еверет. Капитанът се грижи за своите хора. Нека ти разкажа една малка история… Вярвам, вече ти споменавах под секрет, че съм нехранимайко, шести син на шестия син… Това е южняшко суеверие. Седмите синове на седмите синове имат ангел в себе си, но шестите синове на шестите синове са белязани за ада. Шестият син на шестия син на шестия син, ако такъв някога се появи, е, ами той трябва да се превърне в самия Антихрист.

— Числото на звяра — каза Еверет.

— Правилно, мистър Синг. „Който е разумен, нека сметне числото на звяра, защото е число на човек; а числото му е шестстотин шестдесет и шест.“ Добре ще сториш, ако се вслушаш в думите Му. Аз ги цитирам, но не ги практикувам. Дори не им вярвам много, да си кажа право. Бях в Стамбул, когато капитанът ме намери, на дъното в Еминону, а за главата ми беше обявена награда от пет хиляди отомански лири. Стамбул е чуден град, същински пъп на света, но не е място, където трябва да бъдеш, когато всяка ръка наоколо ти държи нож. Вършех предприемаческа работа за Високата порта. От онзи вид, с която е по-добре да се занимават чужденци, които могат да бъдат изведени дискретно от страната. С тази разлика, че моят работодател реши, че ще му излезе по-евтино, ако просто сключи друг договор… за живота ми. Замалко да успеят на една уличка в Султанахмет. Видях ножа навреме. Изпратих онзи, който го държеше, на дъното на Златния рог. Бог е велик, но си знаех, че няма да получа втори шанс. И бях изморен. Прехвърлих се с ферибота до Хайдарпаша… едва ли си виждал въздушните кораби над хълмовете по азиатската страна на Босфора как блещукат в златисто в светлината на изгрева. Няма такава красота. От малкото, което видях от твоя свят, Еверет, мястото ми се вижда бедно. Безвкусно. Пастелно. Безстрастно. Без да се обиждаш… Капитанът разбра какво съм в момента, когато влязох в бара, но не каза и дума. Не вдигна вежда дори. Бях дочул, че търси отговорник по товарите, а съм работил достатъчно дълго по линиите Атланта-Мехико, за да успея да я убедя, че зная какво върша. Взе ме и ме претегли, точно както аз претеглих теб, сър. Чак тогава прецени дали си струвам теглото в баласт. И знаеш ли какво, потеглихме и преминахме над Босфора, и минаретата на джамиите със зимната светлина по тях, и Азия откъм гърба ми, и лицето ми, насочено към Европа, точно тогава заплаках, мистър Синг. Заплаках като дете. И заплаках като мъж… а това е дълбок плач, като нещо, което се къса в теб… защото осъзнах, че съм бил болен, в сърцето си, заради всичко, сторено от мен, заради мъжа, в който се бях преобразил. Поболян от себе си, болен от дълго, дълго време. Плаках като малко детенце, Еверет. Корабът ми даде ново семейство… Но онези отоманци, те се отнасят сериозно към договорните отношения и винаги си прибират платата. Вече бях направил балтийския преход половин дузина пъти, ходих през Атлантика до трите Америки, до Исландия, Санкт Петербург, Горен Дойчланд и привикнах с работата, нагласих се удобно. Станах мързелив. Така и не ги видях. Дори не си помислях, че… Ножът беше на два сантиметра от бъбреците ми, когато капитанът им скочи. Би се като лъвица, сър, като лъвица. Бяха четирима, а аз си лежах на земята окървавен, но тя ги победи до един. Повали ги и ги натъпка в земята. Битката беше приключила по времето, когато Макхинлит пристигна; той е доста побъркан… което понякога работи в наша, а друг път не в наша полза.

— Той ми изглежда доста гневен — каза Еверет. — Както ние казваме, има проблеми с овладяването на гнева.

— И затова си има причини — отвърна Шарки. — Но това исках да кажа. Вдигнах се и изтрих кръвта, а капитанът не отвори и дума. Нито един въпрос кои са тези хора и защо искаха да изрежат черния ми дроб със закривен отомански кинжал. Знаеше. Знаела го е от мига, в който се появих в бар „Хезарфен челеби“ и започнах да усуквам малките си лъжи. Може би заради това ме взе. Винаги е имала слабост към бездомниците и вагабонтите. Взе теб.

Еверет потрепери, като си припомни колко зле се отплати за това нейно доверие.

— Сен, Макхинлит… — продължи Шарки, — той е главен машинист при нея дълго преди да се довлека… и накрая аз.

— Макхинлит е служил във флота, нали? Помня, че каза, че е бил инженер на борда на Кралски дъб. Защо е напуснал?

— Любов — отвърна Шарки. — Защо напускат всички останали? Но е била любов, която Негово величество, Кралският флот, не припознават. Нито думата Му, като заговорихме. Дали са му избор: да се откаже от обичания човек, или да бъде разжалван. Избрал е любовта.

— Защо флотът би…

— Помисли малко, Еверет.

— О — каза момчето. И: — Ааа.

— Ние сме кораб на изгубените души — допълни Шарки. — Всеки оми и всяка полони сред нас са някакъв вид сирак. Включвам и капитана. Видяла е как един кораб умира, изгаря там горе, в небето.

— Тя ми разказа за Феърчайлд.

— Все още го вижда пред очите си. Не, капитанът има амрия със себе си и тя е: никога да не предава онези, които се нуждаят от нея. Тоест с това казвам, че не предаде мен, а аз съм най-долният от грешниците: лъжец и наемен убиец. Нито ще предаде теб. Няма нужда да оправяш всичко, за да ѝ се сториш приятен на вид.

— Макхинлит — произнесе Еверет. — Еха. Не съм си и помислял, че е, нали разбираш…

— Все още говориш прекалено много, Еверет — рече Шарки. — Не е необходимо да говориш. „Време за раздиране, и време за шиене; Време за мълчание, и време за говорене.“

Само че мълчанието е страшно, помисли си Еверет. Нещата отиваха там, където не са думите. Спомените избликваха. Като това, че подхвърли на Какс пушката. Внезапния начин, по който битката се превърна в убийство. Истинско убийство. Заоралия в гората Евърнес, пронизан отново и отново. Бригадния генерал, който го удари силно в стомаха, толкова силно, като възрастен. Отварянето на слънчевата пушка срещу Университета „Импириъл“, когато почувства могъщество и радост, толкова силни, че боляха. Изражението на лицето на онзи, другия, Теджендра, когато пипалото на Наан го прониза и вече знаеше, че го очаква нещо по-лошо от смърт. Неговият враг, неговото копие, анти-Еверет, докато се задаваше към него през снега в Гробищния парк „Абни“. Когато баща му го изблъска от линията на обстрел на скоковия пистолет. Изражението на неговото лице — миг, а после го нямаше. Нещо върху нещо, върху нещо. Един удар с чук след друг. Никакво време да се възстановиш, да опиташ да сториш друго, да реагираш. Без край. Нещо след нещо, след нещо. Рана, след рана, след рана. Болка след болка, след болка.

— Мразя всичко това! — и ето че сега бе моментът да заговори. Създанията Джиджу на пилотската станция вдигнаха глави, мигнаха с клепачи. От срещуположния корпус Какс, пременена в дрехите си на принцеса, му хвърли поглед. — Искам обратно баща си! Искам и Сен да е тук. Искам капитанът да е в безопасност, искам обратно кораба, искам мама и Виктъри-Роуз. Искам у дома. Не съм молил за нищо от това. Единственото, което направих, беше да потърся баща си. Не съм го молил да ми дава Инфундибулума. Не съм го молил да строи Портал на Хайзенберг и да открива всичко… вас. Можех да си живея живота без вас, без когото и да е от вас. Не съм молил за нищо от всичко това. Изморен съм и не зная какво да сторя, и непрекъснато се страхувам. Непрекъснато. Всяка секунда, ежедневно. Събуждам се сутрин и има две секунди, през които съм на топло, и тогава си мисля, че съм у дома, а после всичко се стоварва върху мен, и съм така изплашен, все едно ми се повдига. Толкова се уморих да се страхувам.

— Аз също, Еверет — каза Шарки. — Аз също.

И за момент настъпи мълчание, в което никой нямаше нужда да проговаря. После Еверет видя, че устата на Шарки потрепна, а очите му погледнаха остро, и момчето разбра, че Шарки е видял следващото, с което трябва да се справят. Проследи погледа на отговорника по товарите и сърцето му се сви. Щяха да употребят ресурсите си до последната капка.

Над безкрайния град на Джиджу лежеше огромен овал от мрак. Небемаранът пътуваше с пълна скорост към него. Тясната овална форма беше в ракурс; колкото повече приближаваше, толкова повече се разширяваше във вид на окръжност: дупка в света. Еверет направи решетка с пръсти и ги повдигна към стъклото. Предположението му беше, че формата е с ширина двайсет, двайсет и пет километра.

Не, не дупка в света, осъзна той. Дупка през света, от едната страна на Диска на Андерсън до другата.

Небемаранът се спусна и закриволичи между пирамидалните градове. Дупката беше като буреносен фронт, буря отвътре, която връхлиташе отвън света. Сетне небемаранът се стрелна през ръба и се гмурна в дупката. Еверет се залови здраво за стъклото. Скоростта им беше въодушевяваща, ужасяваща. Под краката му стените профучаха, надупчени от балкони и тераси, пътеки и прозорци, осветени от дълга арка от слънчева светлина. Еверет виждаше как светлината се движи забележимо нагоре по стената, докато далечното слънце изпада в дупката в центъра на света. Пред него — мрак. Беше видял нощното небе от другата страна на света. Долу в мрака, в центъра на цилиндъра, имаше неподвижна гръмотевична буря — четири мълнии се извиваха от стената и се срещаха в пламтящ възел около нещо в средата на дупката. Нещо исполинско. Нещо като плаваща планина с друга, обърната наопаки планина, залепена за основата ѝ. Плаваща двойна планина, излязла от сънищата на някакъв луд готически архитект: под светлината на играещите мълнии Еверет забеляза фантастични бойници и кули, извисени сводове, арки и контрафорси; кубета, минарета и причудливи покриви се надигаха от бездънната пропаст. Готически замък, широк повече от километър, летящ в средата на буря от мълнии, която никога не свършваше.

— Като на Уорхамър 4К — произнесе Еверет.

Подсвирване в мрака. Някъде, на някое място, младежи боядисваха армии от орки и космически пехотинци… и това му вдъхваше успокоение. Видя, че Шарки кима, че споделя почудата и страха, макар че нямаше начин да е разбрал отпратката. Като погледна към Шарки, чието лице беше озарено от проблясъците на мълнии далеч долу, Еверет разбра, че за американеца е съвсем същото. Беше същото за всеки на кораба. Да си изплашен през цялото време, с всяко вдишване. Това го накара да се почувства не по-добър, а техен равен. Братя по страхове. Небемаранът пропищя в бездънната яма. Еверет се почувства така, сякаш е изгубил равновесие, разкачен, като че гравитацията престана да го задържа толкова здраво като преди. Разбира се. Центърът на ямата беше като центъра на земята; масите отгоре и отдолу се балансираха. Гравитационните им сили се неутрализираха една друга. Мрачният замък плуваше в състояние на свободно падане. Небемаранът профуча покрай филигранни върхове на кули, шпилове, които изглеждаха като оплетени от най-фина абаносова паяжина, и Еверет почувства как краката му се отделят от пода. Хвърли поглед на Какс. Светлината оформяше лицето ѝ в сенки и ъгли, които дотогава не бе забелязвал. И за теб е толкова ново, колкото за мен, помисли си той. Ореолът ѝ блещукаше с отразена светлина. Дава ти познание, но не и опит. В този момент откриваш своя нов дом.

Тесни мостове, тънки като остриета на ножове, прикрепяха града планина към стените на цилиндъра. Небемаранът направи заход под и около мостовете; Еверет видя, че по тях се тълпят Джиджу, бутат се, без да се интересуват от отсъствието на обезопасителни парапети. Но ако паднеха, едва ли щяха да падат дълго. Гравитацията би ги притеглила първо в едната, а после в другата посока. Щяха да започнат да подскачат нагоре и надолу по същия начин, по който слънцето подскачаше през дупката в центъра на Света на Диска, докато не постигнат състояние на покой върху същия мост, откъдето са паднали.

Пилотите на Господарите на Слънцето накараха небемарана да се издигне и го сгънаха във формация за кацане. Приземи се леко в края на един каменен контрафорс, който се извиваше над пропастта от главното тяло на замъка. Еверет допусна грешката да хвърли поглед надолу, докато излизаше от летателния апарат. Долу, долу, далеч долу дъното на света бе препълнено със звезди. Почувства, че ръката на Шарки улавя здраво лакътя му.

— Внимателно, мистър Синг.

Едно отделение от дворцови стражи Джиджу, с червени гребени и ореоли с еднакви цветни шарки, разделиха строя си, за да пропуснат принцеса Какакакакса. Какс се обърна и махна на Еверет и Шарки да я последват, чисто човешки жест.

— Коя беше онази светска песен, която ми цитира, когато се спуснахме в ямите на Наан? — попита Шарки.

На Еверет му трябваха няколко секунди, за да си припомни песента и въпросния случай.

— „Не ще пристъпваш сам“[6] — отговори той.

Ескортът им тръгна редом с тях. Стълбището надолу към сияйния портал на кулата беше стръмно и несигурно.

— Напомни ми какви бяха думите — каза Шарки.

Сен отпи от чашата, но не успя да прикрие намръщеното си изражение.

— Прекалено много чили — обади се капитан Анастейзия. — Нали?

— Хубаво е, мамо — увери я Сен.

— Не, не е — увери я капитан Анастейзия. — Само Еверет може да приготвя хубаво какаото на Еверет.

Сен беше кацнала на свалената седалка в каютата на капитана. От доста дълго капитан Анастейзия не беше чувала характерното чук-почук на вратата на каютата си, но веднага беше разпознала кода. Паларе: Можем ли да говорим?

— Не! — Сен вдигна пръст. — Правило номер едно на паларе!

Правило номер едно на паларе беше единственото правило на паларе. Момичешки разговор. Никакви мъже, никакви момчета. Просто момичета, които разговарят. Сен побутна чашата с какао надалеч от себе си, през малката сгъваема масичка.

— Не е чак толкова зле — каза капитан Анастейзия.

— Да. Не. Може би. Не зная! — Сен пламна внезапно. Тя се помести на тясната седалка. — Защо седим тук и пием горещо какао, докато онези гущери полони са пленили кораба и са пробили дупки в корпуса, и ни откарват само Той знае къде, и хубаво, зная, че са омита, но Еверет и Шарки… те дори не знаят какво е станало с нас, и трябва да направим нещо по въпроса още сега. Говорим за кораба!

Капитан Анастейзия отпи от какаото си:

— Например какво?

— Ами не зная. Например каквото и да е. Ти си капитанът. Измисли нещо. Винаги измисляш нещо. Както онзи път в Тромсьо.

Една неочаквана зимна виелица, спуснала се от Свалбард и Земите на Цар Александър, беше приковала половината европейски лайнери на „Скандия“ от Нарвик чак до Хелзингер. По същото време Санкт Петербург се разправяше с поредния от честите, редовни и обречени скандинавски бунтове. Екипажът на Евърнес — по това време Сен беше необуздано, цапнато в устата десетгодишно момиченце — беше спуснал котва на сигурно място и пиеше греян пунш, докато звукът от автоматична стрелба отекваше около дървените къщи на Тромсьо. Изминаха пет дни, след което от бурята се появи раздърпана група бежанци и революционери, нордически сепаратисти, насинени и окървавени. Умоляваха да ги превозят до Англия. Имаха злато. По онова време отговорник по товарите беше Роберто Хемингър; двамата с Макхинлит спореха яростно дали да дадат убежище на бежанците, но капитан Анастейзия много добре познаваше диващината на царските казаци. На шестия ден виелицата се насочи към Горен Дойчланд, а Евърнес се издигна и незабавно беше призован по радиото от флотилия имперски фрегати. Претърсиха кораба. Претърсиха зад всяка мачта и греда, всеки квадратен метър. Не претърсиха цистерните с баласта, където капитанът бе укрила пътниците им без билети, дишащи посредством маркучи.

— Да, можете да изпаднете в хипотермия — каза им тогава. — Къде предпочитате да изпаднете в хипотермия? В цистерните ми за баласт или в сибирски наказателен лагер?

На бежанците им трябваше целият полет до Англия, за да успеят да се стоплят напълно. Капитан Анастейзия ги остави на брега на Стара Англия, далеч от очите на митническите инспектори, и взе златото им.

— Късметът на ветровиците. Ако казашкият капитан беше погледнал надолу вместо нагоре…

— А защо сега не можем да направим нещо подобно? Трябва да, и аз не знам, да отвърнем на удара? Само онези трите са.

— И още три кораба отвън… — Илюминаторът на каютата беше тъмен като нощта, защото през него минаваше едно от металните пипала. Зелената небесепия на Генкралиците беше увила здраво Евърнес в мрежа от смукала и пипала. Капитан Анастейзия присвиваше болезнено очи всеки път, когато чуваше как някое от пипалата драска по корпуса на красивия ѝ танцуващ въздушен кораб. — Може би не видя какво направиха онези Джиджу с пехотинците, но аз видях. Няма да изкараме и две секунди.

Джиджу внимателно бяха почистили и последното парченце от телата на хората от нападателния взвод на Шарлът Вилие. Капитан Анастейзия лесно можеше да си представи как в съвсем същия момент изучават подробно човешката анатомия. Корабът все още миришеше на кръв. Миризмата щеше да се задържи дълго.

— Е, трябва да направим нещо — обяви Сен.

— Правим нещо. Пием горещо какао и водим паларе — обясни капитан Анастейзия.

Сен отново се помести от неудобство на сгъваемата седалка.

— Не мога да го проумея: капитан Анастейзия, моята май…

— Сен — сега гласът на капитана звучеше остро. — Аз управлявам този кораб.

— Съжалявам. Просто…

— Не е заради кораба, нали? — Анастейзия Сикссмит знаеше, че с осиновената ѝ дъщеря истината е като подпочвена вода. Копай правилно, копай надълбоко и истинските чувства ще избликнат.

— Заради него е. Но, ма… тези Джиджу, нали разбираш, взеха ми паларито. И когато го правят, ами, слагат нещо друго вътре.

— Направили са какво? — очите на капитан Анастейзия изпъкнаха от гняв. Яростта ѝ сякаш препълни миниатюрната, дървена каюта. Сен се присви назад. Беше виждала майка си така побесняла само три пъти досега и гледката ѝ вдъхваше колкото страхопочитание, толкова и ужас. Беше като природна стихия. Като раздразнена лъвица.

— Съжалявам, съжалявам, не се изразих правилно. Не исках да те тревожа.

— Ако те наранят, в тази вселена няма достатъчно Джиджу, които да ги опазят от мен…

— Не, не са ме наранили, честно, бона. Нещо като протичане в двете посоки е. Те получават нещо от мен, а аз получавам нещо от тях. Мамо, видях… разни неща.

— Какви неща?

— Битки. Винаги битки. Навсякъде, всякога. Сражават се от момента, в който се излюпят. Милиони от тях. И само едно или две оцеляват докрай. О, видях го, и го чух. Но има още. Бият се една с друга. Както каза Какс, някакви големи семейства, които управляват всичко? Също като семейство Бромли в Хакни? Само че тук са шест. Как ги нарече Какс? — Сен затвори очи. — Не, не мога да си припомня думите. Но мога да ги видя — тя докосна челото си с пръсти. — Тук вътре. Има морета, които са толкова големи, че никой не ги е преплавал. Такива, каквито превръщат времето в бури. Живи градове. Полета с насаждения, които се простират и простират. И онези, които хвърлят наляво-надясно космическите скали, които взривяват планети. И онези, които контролират слънцето. Ако контролираш слънцето, контролираш всичко. Видях всичко това, ето тук, и видях как всички се сражават, във вечността. Видях как живите градове се превръщат в пепел от гръмотевични бури. Видях как онези полета с насаждения стават кафяви от суша. Видях приливни вълни, високи по триста метра; видях как изключват реките и как цели океани изчезват, все едно някой е дръпнал щепсела. Видях как хвърлят скали надолу от космоса… с размерите на градове, с размерите на държави. Чух как целият Свят на Диска отеква като камбана… като цимбал или барабан. Слънцето… видях как слънцето спира от едната страна на света… и настъпва нощ, дълга сто години. Мамо, водили са хиляди, милиони войни! — гласът на Сен се поколеба. Лицето ѝ беше пребледняло като на призрак.

— Добре ли си? — попита капитан Анастейзия.

— Да. Бона. Просто е малко… напрягащо. Виждам го и го чувствам. Мамо, питах се дали… Например на нашия свят, кога са измрели динозаврите?

— Мисля, че са около шейсет… седемдесет милиона години — каза капитан Анастейзия. — Мога да проверя. Макхинлит е успял отново да задейства комптаторната система.

— Шейсет, седемдесет, все тая — каза Сен. — Ето какво обаче. Това си е… лудо време. Ако гущерите са имали такава преднина в сравнение с нас, нямаше да има само един Свят на Диска, а стотици. Джиджу отгоре и до долу. Щяха да са навсякъде из деветте… десетте свята. Ние щяхме да сме тук. Как ни наричаше Какс? Маймуни. Не мисля, че се шегуваше. Не мисля, че Джиджу дори знаят какво е шега. Джиджу щяха да са като богове. Но не са. Така че: защо не са?

Сен остана вгледана дълго и настоятелно в майка си, сякаш очакваше от нея да достигне до същото заключение като нея.

— Войните постоянно ги връщат назад — произнесе капитан Анастейзия.

— Построяват всичко, а после избухва нова война и изравнява всичко със земята. Работата е там, че Светът на Диска е толкова голям, че не могат да унищожат всички и някой винаги оцелява, изпълзява от дупката и започва наново. Работата е там, че отдавна назрява друга война. Хрумна ми, че народът на Какс…

— Господарите на Слънцето — прекъсна я капитан Анастейзия.

— … че Господарите на Слънцето са срещу всички останали. Имам чувството, че последния път Господарите на Слънцето са избили всички останали. Единственото, което ги е накарало да спрат, е било, че са щели да избият и себе си. И сега нещата така са се натегнали и са толкова прецизно балансирани, че и една муха може да наклони везните на едната или другата страна.

— Или пък един въздушен кораб — произнесе капитан Анастейзия. Сен кимна. — Не искаме да се озовем по средата, когато избухнат тупалки между челяци, които могат да разхвърлят астероиди наоколо и да гасят слънцето — прибави капитан Анастейзия. — Но от друга страна…

— Си е нещо като възможност — довърши Сен.

— Бедата за Господарите на Слънцето може да се окаже възможност за ветровиците — каза капитан Анастейзия. — Ще им покажем на какво са способни маймуните.

— Еверет не е единственият, който може да мисли на едро — каза Сен и се плесна през устата: — Правило номер едно!

Залата беше пълна с Господари на слънцето, навътре и навън. Господари на слънцето, които шумоляха и чуруликаха, като пещера, пълна с птици. Господари на слънцето, с блещукащи ореоли, които приемаха хиляди различни форми и цветове. Когато Какс въведе своите гости в Залата на присъствието, главите се обърнаха към тях. Вълната от внимание се разпространи като ветрило из обширната зала, а ореолите започнаха да проблясват, докато сканираха странната новост сред присъстващите. Птичите песни стихнаха. В далечния край на прохода между тях — изглеждаше на километри далеч — нещо се раздвижи в светлината, която се излъчваше от Трона на слънцето.

Еверет чувстваше, че всички очи са се приковали в него. Той се изправи, стегна мускулите на стомаха си, за да го прибере, дръпна рамене назад, стисна бузите на задника си. Можеше и да е изцапан и подгизнал от мръсотията на Яслите, да носеше изрязана тениска и чорапи за ръгби, но все пак можеше да се постегне. Видя, че Шарки също се поизправи и си пое дълбоко въздух. Всичко опираше до това, да се появят както трябва.

— Приближете се — произнесе един глас отвсякъде.

От блясъка на трона ги подкани ръка с остри нокти.

— Вече е научила палари — каза тихо Шарки. — Отваряй си очите на четири.

Еверет и Шарки влязоха в крачка зад Какс. В микрогравитацията не беше лесно да ходят и да изглеждат сериозно, но Еверет не изоставаше от Шарки. Залата на присъствието беше огромно като пещера полуяйце и нямаше начин да е построена в условия на по-силно гравитационно привличане. През сводовете на тавана минаваха звезди и съзвездия, толкова високи, че едва ли не бяха небето. Тронът на Слънцето на Императрицата на Слънцето заемаше по-малката част на полуяйцето. Името му подхождаше напълно. Блестеше толкова ярко, че на Еверет му се налагаше да присвива очи, за да различава подробностите: гръбнаци и шипове като кристалната структура на пух от глухарчета. Между лъчите ѝ струеше светлина. Тронът не изглеждаше напълно прикрепен към пода. Тъмният силует в центъра му изглеждаше по-голям и с различна форма в сравнение с останалите създания Джиджу, които се притискаха към стените на залата.

— Люк Скайуокър и Хан Соло — прошепна Еверет на Шарки. Бяха извървели половината път до трона. Увереността на момчето нарастваше с всяка стъпка. — Когато си получават медалите, след като взривяват Звездата на смъртта.

— Иска ми се да знаех какви ги дрънкаш — прошепна в отговор Шарки. — Но ако от това се чувстваш по-добре…

При преминаването на процесията от двете им страни се разливаха вълни от съскащ шепот.

— Сестрите ми завиждат — подхвърли назад Какс. — От десет хиляди дни на Световното колело не се е случвало нищо подобно.

— Определено не страдат от недостиг на принцеси — прошепна Еверет на Шарки.

— Никога няма недостиг от принцеси — отвърна Шарки. — Един от проблемите на монархията. Да ти кажа, дори съм опознавал една-две принцеси. Опознавал в смисъла на думата от Стария завет, саби? Но никога някоя, която може да наследи каквото и да е. Това си беше постоянната особеност.

— Ей, а къде са момчетата? — обади се Еверет. — Видя ли някакви досега?

— Виждаш ли тези мънички мини-Джиджу, които припкат наоколо?

Еверет беше забелязал миниатюрните създания Джиджу, слаби и с деликатни черти, високи до коляното и прокрадващи се наоколо, стрелкаха се между краката на останалите, криеха се зад шарени поли, мигаха с големите си очи към извънземните.

— Мислех ги за някакъв вид домашни любимци.

— Според мен това са омитата. Не ти трябват много от тях, ако ще ги ползваш, само за да напръскат с момчешки сок купчина яйца. Тук горе е женски свят.

Блясъкът откъм Трона на слънцето намаляваше с всяка стъпка, която Еверет правеше към него. Сега вече различаваше подробности и от съществото, което го заемаше. Императрицата на слънцето беше впечатляваща. Наполовина по-висока от Какс, имаше здраво тяло и масивни мускули. Миниатюрните люспи по бицепсите, бедрата и коремните ѝ мускули се вълнуваха с маслен блясък при всяко нейно потрепване. Гребенът ѝ беше дълъг и падаше от двете страни на главата чак до кръста като плитки с цветовете на дъгата. Бойните нокти на палците ѝ бяха дълги и закривени, украсени с изящен сребърен филигран. Челото ѝ бе обсипано със скъпоценности, златни нишки, втъкани в кожата. Еверет не забелязваше ореол. А после осъзна: тронът, на който седеше Императрицата на слънцето, беше нейният ореол. Ореолът на Какс беше абсорбирал този на нейната мъртва съперница; трябваше да е същото за всяка потомствена Императрица на слънцето. Какс беше казала, че продължителността на живота им не е много дълъг, но Светът на Диска и наследствената линия на Господарите на Слънцето бяха изключително стари. Ореол след ореол, спомен след спомен, живот след живот; сигурно са били милиони. Десетки милиони. Истинският трон трябваше да е огромен, с размерите на този замък. И може би беше самият замък.

— Главата горе, мистър Синг — Шарки трябваше да е забелязал, че храбростта напуска Еверет с всяка направена крачка.

Императрицата на слънцето се наведе напред в сърцето на своя летящ трон от слънчеви лъчи. Ноздрите ѝ се разшириха. Еверет си пое дълбоко дъх, усети как кислородът се разнесе до всеки негов мускул и нерв, как ги разпалва, изпълва ги с енергия. Използваше тази хитрина при големи футболни срещи, по пътя от съблекалните до головата линия. Онзи път винаги беше дълъг. Този обаче беше по-дълъг.

— Пресвета майко, Марийо и Свети Пио — прошепна Еверет: старият фамилен боен вик на Шарки, както и лична ругатня.

— Хубаво отношение, сър, хубаво отношение — Шарки пооправи перото на шапката си. — Остави приказките на мен. Тук е моят ресор. Малко старомодно кавалерство от Атланта може да подслади и най-киселата социална ситуация.

— Бил ли си някога на пенджабска сватба? — попита Еверет.

— Тук вече имаш превъзходство, сър.

— Да кажем само, че не сте единствените, които разбират от старомодно кавалерство.

Еверет спря пред летящия трон. От сърцето на бъркотията от слънчеви лъчи Императрицата на слънцето сведе поглед към него. Гордостта му, малките му трикове, за да си вдъхне увереност, се изпариха мигновено в изгарящата светлина. Усещането за могъщество и присъствие го подтикваше да се обърне и да побегне. Това създание караше слънцето да танцува за нейно удоволствие. Никога дотогава не се бе чувствал по-бозайнически, като малък, припкащ наоколо, плашлив мъжкар. Еверет се изпъна, приближи ръце в намасте и наклони глава в кратък поклон. Шарки размаха шапка и присви крак в театралната версия на поклона.

— Майлс О’Рахили Лафайет Шарки на вашите услуги, Ваше величество — огласи той.

— Еверет Синг: вратар, математик, пътешественик, беглец по равнините — каза Еверет. Същата формула беше изрецитирал и когато за пръв път го представиха на Шарки, веднага след като отговорникът по товарите бе направил опит да изхвърли Еверет от Евърнес.

Императрицата на слънцето седеше неподвижно. Никакво помръдване. Нито една дума. За дълго време. Зная какво правиш, помисли си Еверет. Караш ни да се чувстваме като малки, пищящи маймунки. И вършиш добра работа.

Голямата Зала на присъствието се бе смълчала. На полирания под не почукваше и един нокът.

Императрицата на слънцето мигна с мембраните на очите си.

— Добре дошъл, беглецо по равнините. Аз съм Гапата Хехенреке Ексто Кадкайе, Императрица на слънцето, Майка на подвида Господари на слънцето, Шателан[7] на Палатакахапа. Добре дошъл сред моите земи, владения и градове — гласът на Императрицата на слънцето бе омекотен, лек и влудяващо познат на Еверет. — Изминал си дълъг път. Моля, приеми гостоприемството на Господарите на Слънцето — сега вече му стана ясно. Императрицата на слънцето говореше с гласа на майка му. Еверет не беше сигурен кое го шокира повече — че Какс е извлякла спомена за майка му направо от главата му и го е дала на собствената си майка, или че не беше разпознал веднага гласа на Лора. И в двата случая си оставаше едно от най-зловещите неща, които някога е чувал. — Дъщеря ми ми разказа толкова много за теб. Колко вълнуващо! — кожата на Какс проблесна в деликатен тюркоаз, а гребенът ѝ стана ален. — Когато сондата от твоята вселена се появи над Световното колело, знаехме, че е само въпрос на време, преди да се завърнете. И сега сте тук с дар, какъвто никой от нас не би могъл да си представи. Ние обичаме даровете. В размяната на обекти… дарове, идеи, заложници, членове на семейството… показваме, че сме цивилизовани същества, не смяташ ли? Демонстрира желание и уважение.

Гласът на Еверет бе толкова студен, колкото студената буца в сърцето му:

— Известно ми е какво искате — видя как Шарки му хвърли поглед. Леко кимване на главата: направи го. Това е единственият начин. — Искате Инфундибулума.

— „Искам“ е толкова хладна дума — каза Императрицата на слънцето и Еверет усети как му призлява вътрешно, защото тонът ѝ бе същият, който Лора използваше, когато е много, много ядосана, но иска да демонстрира единствено своето дълбоко, дълбоко разочарование. Наранените чувства са по-жестоки от гнева. — Бихме оценили високо поне един жест от теб в замяна на онова, което ние правим. Нещо, с което да ни покажеш, че го взимаш предвид. Генкралиците са недодялан, груб народ без възпитание и още по-малка лична култура, но уважават протокола. Твърдят, че вие и корабът ви им се падат по право, защото сте се появили над Горските ясли, които упорито и срещу логиката на всички останали подвидове смятат за своя територия. Според спогодбата от Хедрехед Ларсуил горските ясли са създадени като общодостъпна територия преди осем хиляди години… Нещата може и да са различни на Външните пръстени, но там живеят студени и варварски създания, надалеч от светлината на слънцето, които почти не могат да се нарекат интелигентни. Уважаемата ми дъщеря Какакакакса е подала иск, с който да докажем, че се радвате на статуса на мои почетни гости — отсянката на тюркоазното на Какс се задълбочи. Гордост, предположи Еверет. Най-новата принцеса в тази зала с хиляда принцеси беше затъмнила останалите. Какви бяха цветовете за завист и негодувание? Еверет подозираше, че битките до смърт все още не са приключили за Какс. — Адвокатите ни са формулирали казус. Висшето настоятелство го разглежда. Очакваме да отсъдят до час. Отсъжданията на Висшето настоятелство винаги се зачитат, но ще изпратим група небесни кралици. Ескорт, почетна стража. Генкралиците понякога са и враждебни, дребнави създания. Приятелите ти и корабът ви ще бъдат върнати до изгрев-слънце.

— И в замяна… — произнесе Еверет.

— Единственото, което искаме, е да проучим Инфундибулума — каза Императрицата на слънцето.

Еверет добре познаваше този омекнал, вразумяващ тон. Майка му винаги го пускаше в ход точно преди да поиска от него нещо, което той не желае да изпълни.

— Щом могат да научат езика ни още преди да са се запознали с нас, все едно да им го подарим — промърмори Шарки.

— Как да постъпим? — прошепна в отговор Еверет. Чувстваше върху себе си тежестта на всички очи в Залата на присъствието.

— Еверет, това решение не е мое.

— Ти си старшият офицер. Възрастният.

— Инфундибулумът е твой.

— Нали ти искаше да го дадеш на Шарлът Вилие, за да спасиш кораба?

— Да. И винаги бих взел страната на кораба. И за мен е очевидно кое е добре за кораба. Но Инфундибулумът е твой. Ти трябва да вземеш решението. „Изберете днес кому искате да служите.“

— Но ако им дам Инфундибулума…

— Никой не твърди, че ще е лесно. Решавай, Еверет. Императрицата чака.

Имаше една точно определена стойка, точно определен начин да се отдалечиш от игрището, след като си изгубил мача, начин да се държиш, на който Еверет се бе научил. Вътрешно си смален и съсухрен, но се съсредоточаваш така, че всеки мускул да те прави висок и горд. Залата беше обширна и пълна с могъщи и опасни създания; беше стигнал далеч отвъд ръба на всички Познати светове, изхвърлен от вълните на бреговете на най-голямата инженерна конструкция в мултивселената, пред бляскавия трон на владетелка, която можеше да накара слънцето да танцува, за да я забавлява; но, в името Му, нямаше да извърви Пътя на срама.

— Ваше величество — произнесе Еверет с възможно най-високия и ясен глас. — За мен ще бъде чест да споделя с вас Инфундибулума.

21.

Почукването на вратата на преддверието прозвуча остро и ясно. Три пъти.

— Влез. — Шарлът Вилие довърши грима си с няколко последни, прецизни движения. Очите ѝ се разшириха изненадано при вида на човека, който пристъпи през вратата. Нищо повече от потрепване. Маската от съвършено нанесена козметика не издаваше каквото и да е. — Е, определено не очаквах вас — каза тя. — Да ми се надсмивате ли сте дошли? Злорадството е толкова долна и дребнава емоция.

— Смъртта на дузина души не е нещо, за което бих се надсмивал — отговори Ибрим Ходж Керим.

Беше облечен за Хайденската зима: дебели ръкавици, здраво завързан около гърлото му шал, вдигната яка на палтото от брокат. В дясната му ръка имаше тежък бастун. Сребърната топка в края му бе произвела острото почукване по вратата. От вида на масивната топка и очевидната тежест на бастуна Шарлът Вилие предположи, че в него има някакво скрито предназначение.

— Скрита сабя? — попита тя, като се обърна към Ибрим Ходж Керим. — Наистина ли мислите, че съм такава заплаха за вас?

— Сега всички сме изправени пред далеч по-голяма заплаха — отговори той. — Идвам да ви предложа подкрепата си. Изгледите за едно пленарно заседание на Президиума вероятно ви се струват заплашителни.

— Не може да се сравнява с Джиджу — каза Шарлът Вилие. Тя приглади облеклото си, донагласи шапката. — Със спусната или вдигната воалетка? Според мен вдигната. Демонстрира откритост. Подкрепата ви е добре дошла, Ибрим.

— Ще потвърдя всичко, което възнамерявате да кажете пред Президиума.

— Ще кажа на Президиума истината.

— Ще им кажете ли как единствено вие, от целия ви отряд, сте се завърнали жива от Световното колело?

— Да не би да ме обвинявате, че съм изоставила войниците си? В малодушие, Ибрим?

— Това би било безчестно. Все пак вие имате изострен инстинкт за самосъхранение. Ще потвърдя, че съм упълномощил операцията. Освен това ще кажа, че войниците са били от частите на „Ал Бураки“, а не от персоналната ви армия от Земя 10. Информирахте ли вече роднините?

— Маккейб ще се погрижи за това — каза Шарлът Вилие. — Каква е цената ви?

— Цената ми са бдителността и сигурността на Целостта на Познатите светове. Нищо повече.

— О, я стига, човече! — наежи се гневно тя. — Кажете го: искате оставката ми от Съвета на Целостта и Комисията по сигурността.

— От Президиума вече го предложиха — каза Ибрим Ходж Керим. — Убедих ги, че сте служили добре и вярно на Целостта. Особените заплахи изискват специални обстоятелства. В личен план искам да ви държа там, където ще мога да ви наблюдавам — ръката му стисна по-здраво бастуна. — Бог да се смили над вас, Шарлът — Ибрим Ходж Керим докосна скъпоценността на тюрбана си с върха на бастуна, за да се сбогува. Вратата се затвори тежко след него.

Не си въобразявай, че тази хубавка сабя ще те спаси, помисли си Шарлът Вилие. Малодушие.

Трепереше от ярост. Представителите на семейство Вилие не забравяха такива обиди. Как смееше този изискан, мазен бураки да намеква, че е изоставила отряда си на смъртта, за да спаси собствената си кожа. Беше взела ужасно, но правилно решение. Все някой трябваше да донесе информацията. Някой трябваше да предупреди Целостта. А как би могла да се защити Целостта — това вече не беше нейна грижа. Нейното копие Чарлз вече се консултираше с Разума на Трин на далечната страна на луната на Земя 4. Дори Трин можеше да не устоят на масирана атака от страна на Джиджу срещу Десетте свята. Само ако Шарлът разполагаше с Инфундибулума. Защото ако беше всичко, което вече подозираше за него, дори Джиджу щяха да се превърнат в пепел по вятъра пред силата му. Нейната сила. Тя още веднъж потръпна от ярост при мисълта за арогантността на Ибрим Ходж Керим. Да обвинява нея в малодушие.

Има достатъчно време да се разправя с обидите ти. Ще се случи директно и по много, много личен начин.

Още едно почукване на вратата, този път дискретно и възпитано.

— Мадам Вилие… — започна един мъжки глас.

— … Президиумът ви очаква — довърши втори, почти идентичен мъжки глас.

— Готова съм.

Със спусната воалетка, реши тя. Поне за момента, когато пристъпи пред тях.

Близнаците разпоредители разтвориха двойните врати. Шарлът Вилие мина между тях и изкачи късото дървено стълбище към заседателната зала на комисията. Застана в центъра на полуокръжност от оградени скамейки, натрупани ред върху ред като предизвикваща главозамайване аудитория. Всяка една скамейка беше заета. Близнаците от Земя 7 се притискаха един в друг. Делегатите от Земя 5 надничаха любопитно под перуките си, стиснали очила на клечка, докато на други места се поклащаха тюрбаните от Земя 2 и натруфените прически от Земя 6.

— Шарлът Вилие — обяви един женски глас.

— … Специален пратеник от Земя 3 на Кандидата за присъединяване Земя 10 — довърши близначката ѝ.

Шарлът Вилие огледа амфитеатъра, докато и последните членове на Президиума заемаха местата си. Да, воалетката се оказваше добра идея. Може да наблюдава, без да наблюдават нея. Видя как Ибрим Ходж Керим се настанява между своите колеги от З_2, как разкопчава палтото и разхлабва шала си. Кимна ѝ едва забележимо. Пол Маккейб беше високо горе, в галерията за временно пребиваващи, сред орнаментите с херувими, които се тълпяха по тавана. Нямаше и следа от онази жена, Харт. Шарлът Вилие почака, докато всички очи не се насочиха към нея. Това е театър, не на мечтите, а на кошмарите, така че ще ви разиграя такава драма, каквато не сте си представяли.

Мълчанието беше абсолютно.

Шарлът Вилие вдигна воалетката си. Огледа редовете от лица.

— Нося ви възможно най-лошите новини — каза тя.

22.

Микробусът с логото на службата за борба с паразити „Рентокил“ стоя пред училището в продължение на цели два дни, преди някой да го забележи. След това мистър Кълшоу беше надникнал през прозореца. След час от компанията бяха изпратили втори микробус, а малко по-късно и една полицейска кола. В този момент новината се бе разпространила и се беше събрала малка тълпа.

— Мъртъв е — обяви Нуми. — Изпил е собствената си отрова за плъхове. В товарното отделение. Започнал е да мирише. Това е моята теория.

Еверет М се бе сражавал с метаморфи на Наан и викториански зомбита, но вкусовете на Нуми за откачени и мрачни подробности все още го изненадваха. Бяха на третата си Среща за домашна работа. Не бяха свършили никаква домашна работа и никога нямаше да се занимават с това, както подозираше Еверет М, но му беше позволено да изпраща Нуми до дома ѝ, стига да не е облечен в училищната си униформа. Или в каквото и да е, което би я засрамило в присъствието му. Беше му препоръчала два уебсайта, където да се информира за модните тенденции, ако чак пък толкова не му стискаше да влезе в истински магазин за дрехи. Все още не се бяха целували. Но щеше да се случи.

— Добре, нехранимайковци, обратно в час — извика мистър Кълшоу. — Звънецът удари. Няма нищо за гледане тук.

Хората от „Рентокил“ бяха разбили задната врата на буса. Нуми опита да надникне вътре, преди да се върне в час по рисуване. Райън и Еверет М имаха час по биология.

— Ъъм… — обади се Райън. Еверет М беше забелязал, че Райън е започнал да повтаря все същото в началото на всяко свое изречение към него, сякаш Райън се канеше да поднесе извиненията си или изпитваше несигурност, или пък трябваше да му съобщи лоши новини. От вечерта, когато Еверет М му беше казал лъжата-истина, Райън се държеше различно с него. Сякаш Райън внимаваше какви ги говори. Оставаше си дружелюбен, подхвърляше шеги, говореше за видеоигри, филми, комикси и футбол, но сякаш проверяваше по няколко пъти всичко, което възнамерява да каже, сякаш опазваше мислите си в тайна. Всяка негова дума, всяко негово действие или мисъл имаха по едно „ъъм“ отпред. — Ъъм. Ев… има ли нещо общо това с теб?

— Не съм убивал служители на „Рентокил“.

— Сигурен съм, че е така, просто, ъъм… тези плъхове.

Имам теория за плъховете, помисли си Еверет М. Но не искам да ти я казвам, а ти не искаш да чуваш за нея.

— Не всичко откачено е свързано с мен — каза Еверет М.

Точно това обаче беше. Бе абсолютно сигурен още от вечерта, когато плъховете побягнаха от уличката зад дома му само след едно потрепване на силите му на Трин. С Битка номер 2 за „Абни парк“ беше съвсем същото — сражение. Войната срещу Наан не беше приключила.

— Ъъм, ще излизате ли пак на среща с Нуми след училище? — попита Райън.

— Ще си пишем домашните.

— Да бе.

— Аз поне възнамерявам.

— Ти вече, ъъм…?

— Дали съм я целувал?

— Аха.

— Днес следобед.

— Окей.

Нямаше да се случи. Изобщо нямаше да има среща за писане на домашни, макар че мисълта, че ще я види, свита на дивана в кафенето, разположена удобно, небрежно по начин, който той никога нямаше да може да си позволи, сладко странна, докато ръцете ѝ танцуваха и му казваше неща, неща, неща, докато го караше да му призлява от желание. Днес следобед още веднъж щеше да се превърне в Еверет М Синг, агента киборг на Целостта от Познати светове, за да тръгне по следите на изчезнал служител на компания за борба с вредителите.

От полицията вдигаха буса на компанията за борба с паразитите в задната част на един служебен камион.

Еверет М вече си имаше и дума за всички тези „ъъм“, колебания и несигурни моменти, които забелязваше в Райън.

Страх.

Страх.

На Райън му бе трябвала цяла нощ, за да установи как са се променили чувствата, които изпитва към своя приятел.

Страх.

Таксито го беше оставило пред дома. Майка му повярва на лъжата, че е бил на гости в приятели и е хапнал там. Стейси отново се забавляваше с кинекта заедно с приятелите ѝ в розово, а баща му беше излязъл за редовната среща във вторник за игра на „Дънджънс & Драгонс“ с приятели, която, дори за Райън, винаги си бе оставала с една степен над скалата на прекаленото. Не беше чул и една дума, от онова, което му казваха, страницата му във Фейсбук беше абсолютна каша от случайни постове и изображения на хора, заснети под странни ъгли. Откъм телевизора и радиото се изливаха думи, които нямаха никакъв смисъл. Главата му бе пълна, пълна, пълна с казаното от Колет Харт. Или по-скоро с онова, което не му беше казала. Беше намерила доводи за всеки един от опитите му за „но“.

Тя също изпитваше страх.

Не приближавай. Непозната територия. Неща, които на човечеството никога не му е било писано да узнава. Кой може да устои на табелка с надпис „Влизането забранено“?

През цялата нощ мислите и догадките се блъскаха из главата му. Всеки път, когато достигнеше покрайнините на съня, някоя прясна, по-мрачна мисъл го пробуждаше сепващо. Понякога изобщо не мога да го позная. Като съвсем различен човек е.

Ами ако наистина беше?

Мисълта разбуди Райън напълно. Телефонът му показваше три и двайсет.

Веднъж хрумнала му, идеята не пожела да изчезне. Паралелни вселени, паралелни „ти“. Да, Еверет беше прекрачил в паралелна вселена, но оттам се бе завърнал някой друг. Алтернативен Еверет. Кукувиче в гнездото. Идеалният таен агент. Идентичен във всяко едно отношение. Не съвсем във всяко. Историите не се покриваха. Белези, каквито преди не бяха съществували. Дребните разлики в личността.

В три и трийсет сутринта това бе единственото, в което имаше някакъв смисъл.

Поредната мисъл го разтърси като електрически удар. Какво бе станало с истинския Еверет?

Да не би Колет Харт да беше направила опит да го предупреди, че този Еверет е двойник от паралелна вселена, алтернативен Еверет? Да го подхрани с достатъчно съмнения, за да направи предположението? Тук съществуваше определена опасност. Ако кукувицата Еверет заподозреше, че Райън знае, че той не е истинският Еверет Синг, беше в истински голяма опасност.

Трябваше да се увери.

И оттогава изпитваше страх и умора. Никога не го беше бивало особено в играта на роли. А сега, при този Еверет/не-Еверет, Райън по някакъв начин трябваше да се справи с играта на сцена пред две публики. Райън винаги беше мразил играта на сцена. Абсолютно винаги досега за него си бе оставало очевидно, че вижда просто някакъв обикновен човек, преоблечен за пред публиката. Не можеше да потисне неверието си. Сега се налагаше да накара някой друг да повярва на играта му, и то така, сякаш животът му зависи от това. Първата публика се състоеше от всички, в това число собственото му семейство. Трябваше да се преструва, че не му е известно Еверет да е посещавал паралелна вселена за Коледа, както и че не може да призовава по своя воля магически въздушни кораби от други измерения. Втората публика се състоеше от всички и кукувицата Еверет. Никой не трябваше да забелязва подозрението му, че този Еверет е двойник от паралелна вселена и таен агент на някоя от Мрачните сили, за които му намекна Колет Харт. През цялото време — във всичко, което вършеше и казваше — трябваше да играе. Беше несправедливо и нямаше край, най-изтощителното нещо, което му се бе налагало да върши. А и не бе сигурен, че се справя добре.

Имаше трета публика. Тя се състоеше от Еверет, ако наистина беше Еверет, неговият най-стар и най-добър приятел — не точно по онзи начин с прегръдките, това трябваше да се подчертае, разбира се; момчетата не правеха такива неща: истинският Еверет би останал объркан и наранен, ако приятелят му изведнъж охладнее и се отдръпне от него, и то точно когато се нуждаеше най-много от Райън.

Райън намразваше още повече играта на роли. Неговият свят беше простичък, честен и открит.

Изплашен, изморен, нащрек. Същата вечер бе решил, че ще наблюдава Еверет. Ще го наблюдава незабелязано. В този момент не беше чак толкова сложно, докато Нуми Уонг отвличаше вниманието на Еверет. А тя наистина отвличаше вниманието на човек. Райън винаги беше разсъждавал по въпроса за момичета в теоретичен план: на теория от него се очакваше да ги харесва, на теория те харесваха теб, на теория с тях се излизаше на срещи, но в живота на Райън си бяха останали просто теория, далечна, впечатляваща, но недостижима, подобно на невероятните мегапланети около далечни звезди. Във всяка една друга ситуация би се обидил, че Еверет с такава лекота го е захвърлил, за да се вижда с Нуми, за да разговаря с Нуми, за да върши дреболии с Нуми, които не бяха истински срещи, да се вижда с Нуми, да пие виетнамско кафе, каквото и да беше това — звучеше противно — с Нуми. Но тя отвличаше вниманието му, а щом го игнорираха, Райън можеше да изпълнява мисията си необезпокоявано — да открие истината за своя най-добър приятел.

23.

Мнг разчрвна, Ев.

Текстовото съобщение сигнализира от телефона Еверет М, при което му се наложи да изпита десет вида вина. Вина, че Нуми е толкова развълнувана от възможността да се видят същия следобед. Вина, докато ѝ отговаряше, че много ще се радва да я види. Вина, че трябваше да се скрие след училище, за да не го намери Нуми. Вина, като си я представяше как чака и чака при турския минимаркет, където се срещаха. Вина заради извинението, което ѝ изпрати: Сжлвм изскчи нщ семейно нм да успея. Вина при разочарованието ѝ. Вина да види от дъното на алеята, където се криеше, как тя и Готи Ема пресичат и изчезват заедно нанякъде. Вина, че трябваше да я лъже толкова рано във връзката им… ако изобщо беше връзка. Каквото и да беше, не бе от онези работи, при които двама души можеха или трябваше да лъжат. Вина, че въобще изобщо беше наложително да я лъже.

Това бяха само първите девет вида вина.

Десетата. Вина, че пазеше тайни от нея, от Райън, от Лора, от всички.

Замота се по алеята, която водеше към старите навеси за велосипеди, които никой вече не използваше — сега всички родители водеха децата си на училище с коли, като се изключеше онова Странно Хлапе Джаспър. Името му издаваше достатъчно. Имаше един ъгъл, който се използваше от пушачите. Спря сред угарките и отвори Трин сетивата си. За пореден път се гмурна под електромагнитното дърдорене на Стоук Нюингтън, като идентифицираше и отделяше таксиметровите радиостанции и безжичните мрежи, полицията, дъбстеп пиратите и камионите за доставки. Индивидуалните Наан машини трябваше да комуникират помежду си с помощта на радиовълни, бе предположил с голяма доза сигурност Еверет М: бръмченето, което улови с Трин сетивата си, се състоеше от препредаваните от тях инструкции и информация. И ето го: фино, но нямаше съмнение за грешка — звукът от мислите на Наан.

Еверет М потрепери: внезапно пронизал го страх. Наан го плашеха. Плашеха го дълбоко и истински. Дори докато с наслада ги превръщаше в черна шлака и гниещи викториански кости в „Абни парк“, изпитваше този страх. Наан взимаха всичко, което имаш и което си, и го правеха свое. Не можеше да си представи кое би било по-лошо — да го знаеш или да не го знаеш, да бъдеш просто безмозъчен дрон с буца пулсиращо, черно Наан-вещество вместо мозък. А и бяха умни. Плашещо умни. Разбира се, че неговият Наан-двойник на Земя 1 беше наясно, че ще нарушат даденото му обещание. Обсебеното куче, зомбитата в „Абни парк“ — това си бяха Големи Очевидни Врагове Тип Застреляй Ме. Истинската инвазия на Наан се случваше благодарение на създания, които са навсякъде, които отиват навсякъде, малки, умни и подвижни. Плъховете. По всяко едно време се намираш на не повече от десет стъпки от плъх, казваше баща му, през онзи ден, когато всички бяха излезли на разходка по „Риджънтс канал“, а изключително младият Еверет М бе видял как един плъх плува през канала, как се изкатерва на страничната пътека, поглежда ги, докато чисти мустачките си, а сетне изчезва във високата трева. Ако не си на повече от десет стъпки от някой плъх, не си на повече от десет стъпки от Наан.

А се залъгваше, че е умен. Глупак. Глупак.

Трябваше да каже на Шарлът Вилие. Тя щеше да стовари технологичното могъщество на Целостта върху Наан. Но това значеше да признае пред нея за сделката, която сключи с Наан да ги доведе на тази Земя. Значеше тя да разкрие, че го е изпратила на поставената под карантина Земя 1. Щеше да се съгласи, трябваше да се съгласи, на карта бяха заложени по-големи проблеми от собствените ѝ планове и интриги. Целостта беше в опасност. Но какво можеше да стори тя после — на него, на неговото семейство, — това го плашеше дори повече от Наан.

— Причинява рак — каза нечий глас зад Еверет М.

Той почувства как имплантираните му оръжейни системи се задействат ударно от изненадата. С усилие удържа в затворено положение портовете по ръцете и дланите си.

— Тютюнопушенето — мистър Мижковски, грижеше се за спортните съоръжения на училището.

— Не съм…

— Разбира се, че не си. Трябва да заключа тази врата.

Тогава не му оставаше нищо повече, а и нямаше кой друг да го свърши. На бой. Супергерои с приятелки…

Следата беше много слаба и косвена. Намек тук, ехо там, объркване от сигнали, отразени в метални гаражни врати. Трябваше да застане на едно място и да направи няколко бавни завъртания, преди да го засече. Надяваше се никой да не го е забелязал. Появи се системност: притичващи плъхове навсякъде из тези части на Стоук Нюингтън, и всички устремени към едно място. Унищожи Централния възел: нали така правеха в екшъните?

Колко екшъни бяха гледали Наан?

Еверет М последва невидимите линии на радиоразговорите по „Стоук Нюингтън Чърч стрийт“. Паяжината като че ли се фокусираше около „Грийн лейнс“. За момент си представи Нуми, свита в чудесното си облекло за крака на дивана в кафене „Русалка“. Въображението му прибави друг мъж, друга среща за писане на домашни, в другия край на дивана с виетнамското кафе и диджея с плитчици — името му беше Ейдан, — който пускаше всички готини парчета на този свят. Пронизващата ревност беше толкова остра, че Еверет М едва не повърна. Отне му момент, за да възвърне нормалното си дишане. Съсредоточи се.

„Ейдън терас“ беше тясна уличка в задната част на стара редица от съединени викториански къщи по „Клисолд кресънт“. Зад заключената с катинар мрежа на оградата местните градинари бяха създали тайна градска ферма от дадени за частно ползване парцели. В мокрия подгизнал януари парцелите бяха сиви, мокри и кални, но бърборенето от дейността на Наан бе оглушително. Давай, помисли Еверет М към имплантираните си оръжия и потръпна от протеклата сила, когато те се заредиха и останаха в готовност.

Няколко крачки напред-назад по уличката установиха фокуса на сигнала: бараката в петия парцел, броено от него. Бараката беше обичайната сбирщина от сковани надве — натри врата, палети и стари прозорци, събрани от изоставени постройки и развалини. На вратата беше подпряна ръчна количка. Лехите бяха черни от гниещите останки от градинарския сезон. Няколко стръка брюкселско зеле се издигаха, горди и зелени. В неподвижния въздух градинските украси и будистките молитвени знаменца стояха килнати под странни ъгли.

Бараката.

Еверет М осъзна, че цял ден не е виждал плъхове.

Едно потрепване с лазера на пръста беше достатъчно, за да се справи с катинара. Онзи на вратата на бараката едва ли щеше да го забави повече. Ударѝ силно, ударѝ бързо, отнеси всичко. Само ако му се намираха от онези малки, сладки наноракети на Трин. Беше ги изразходил до последната по време на сражението в „Абни парк“, когато отблъскваше вълна след вълна Наан. Но Наан винаги разполагаха с една последна вълна.

Сражения. Прекалено много сражения.

От дланите му се появиха дулата на импулсорите.

— WTF, Еверет Синг?

Еверет М се завъртя стреснато и удари болезнено глава в една окачена лейка.

— Добре: семейството ти живее в градинска барака?

Нуми. Застанала в отворената врата, със скръстени ръце, наклонена настрана глава, с разтворени очи и разширени от гняв ноздри по начина някой-ще-ми-обясни-ли-моля-какво-става-тук, който е по-агресивен от всякакви викове. В края на „Ейдън терас“ стоеше една от приятелките/шпионките ѝ, също със скръстени ръце и наклонена настрана глава, демонстрираща, че е също толкова отвратена колкото Нуми.

— Нула точки за лъжата, Еверет Синг.

— Нуми… — ръцете му. Импулсорите все още бяха в дланите им. Концентрирай се. Концентрирай се. Той употреби цялата си воля, за да накара оръжейните портове да се затворят.

— Имах такива надежди — заяви Нуми. — Минимален стандарт: истина, честност, грижа — никога не се бе струвала по-великолепна на Еверет М Синг от момента, в който осъзна, че я е изгубил. — Какво е това? Нещо като момчешки клуб? Забранено за момичета? Порно ли си имате вътре? — тя вдигна ръкавица: — Не. Не ми трябва да зная. Разочарование.

В главата на Еверет М бръмченето на Наан звучеше също толкова високо, колкото и Нуми. Беше прекалено. Накара Трин системите си да влязат в режим на изчакване.

— Мога да обясня! — каза Еверет М.

Тя вече се отдалечаваше. А той не можеше. Единственият начин да обясни бе да ѝ покаже какво има в него, да ѝ покаже онова, което се боеше, че се крие във вътрешността на бараката.

Докато Нуми достигаше дъното на „Ейдън терас“, телефонът му сигнализира:

С ТБ Е СКЪСАНО.

Дори не беше погледнала назад.

— Ще се разбера с вас по-късно — произнесе Еверет М към бараката на полагаемото общинско парче земя. — И тогава сте мъртви. Имате думата ми.

Включи на Трин скорост. По „Грийн лейнс“ се обръщаха глави, докато Еверет М подминаваше тичешком, а раницата подскачаше на гърба му, полетял по-бързо от всеки бегач или велосипедист. Стигна вратата на кафене „Русалка“ и вече чакаше, когато Нуми и приятелката ѝ се появиха.

Веждите на Нуми се сключиха:

— Как?

— Съжалявам — каза Еверет М.

Нуми кимна на своята приятелко-шпионка. Приятелката пресече улицата и влезе в аптеката на „Буутс“, където започна да разглежда с високомерен и гневен вид.

— Животът ми е откачен — каза Еверет М. — Но това как пристигнах тук преди вас? Същото е като онова, което направих с кутията от кола, а също и прескачането на автомобила. Има и други неща, които умея, а онази барака? Тя също е нещо подобно.

Мълчанието на Нуми го убиваше.

— Мога да върша неща, които никой друг не умее — продължи Еверет М, — но това означава, че не мога да съм като всички останали.

— Тогава престани да ги вършиш — каза Нуми.

— Невъзможно е. Те са част от мен. Нещо физическо е. За него не мога да споделя дори с майка си.

— Всичко е наред, ако си гей. Сладурско е.

— Не съм гей! — произнесе Еверет М, а после, и по-меко: — Не съм гей.

— О, тъжно. Не… наистина, тогава щеше да се обличаш по-добре. Да не си върколак?

— Какво? Не! Да. Донякъде. Не. Не. Върколаци не съществуват. Това имам предвид. Може би просто не съм от онзи вид хора, които могат да си имат приятелка.

— Някой да е казвал, че съм ти приятелка?

Връзваше го на възли. Вече беше казал прекалено много.

— Ами… срещаме се и разговаряме и сме…

— И сме какво?

— Наистина те харесвам! Искам пак да сме заедно, както преди.

Нуми го погледна продължително.

— Хмм — каза тя, след което се обърна и прекоси „Грийн лейнс“, за да се присъедини към приятелката си, която пазаруваше козметика.

Какво? — искаше да изкрещи Еверет М. Е, заедно ли сме, или не сме? Окей ли сме, или не сме? Какво?

Телефонът му отново сигнализира за получено съобщение.

Пак заедно.

Наан, заради вас едва не скъсах с Нуми, помисли Еверет М към бръмчащия възел на комуникационните канали зад покривите, ефирните и сателитните антени по „Грийн лейнс“ и „Стейтъм гроув“. Вече сте двойно мъртви.

24.

— Мадам Вилие, смятате ли, че…?

— Мадам Вилие, какво можем да…?

— Мадам Вилие, помогнете ни да…

Мадам Вилие… Мадам Вилие…

Шарлът Вилие свали воалетката си и започна да си проправя път през стълпените, говорещи един през друг специални пратеници на Целостта. Мадам Вилие, помогнете ни. Помогнете си сами. Вие сте водачите на Познатите светове. Вие сте силата. Зайцев би улеснил нещата. Щеше да разчисти пътека през изплашените, блеещи политици. Би се уверил, че ѝ отдават уважението, което тя заслужава. Тя не бе проявила уважение към него. Видя го в очите му, докато остриетата на Джиджу се врязваха, а самата тя оперираше с релейното устройство, което щеше да я запрати обратно в скоковата зала дълбоко в подземието на небостъргача „Тайрон“. Екипът по поддръжката на портала вероятно също го беше забелязал, в онзи миг на яснота, когато порталът се отвори. Трябваше да са забелязали създанията Джиджу и кръвта.

Отнесох се без всякакъв срам към теб, Зайцев, помисли си Шарлът Вилие. Надявам се, че в края на краищата си прозрял необходимостта.

На пътя ѝ се изпречи един от симбионтите от Земя 5. Паразитът тейв беше увил дългите си, обсипани със скъпоценности ръце и крака около тялото на гостоприемника хрант и бе пъхнал хранителен пръст в артерията на шията му.

— Мадам Вилие! — обяви тейвът с тънък като флейта глас. Шарлът Вилие го подмина вихрено. — Нашият свят може и да не се радва на технологичното ви изкуство, но Земя 5 няма да отстъпи от своите задължения в залавянето на престъпника Еверет Синг! — извика хрантът.

Шарлът Вилие не отговори и просто се усмихна под воалетката. Щом беше успяла да превърне Еверет Синг в Най-търсения престъпник в Мултивселената, беше постигнала голяма победа.

25.

Палари беше богат на ругатни език и Сен работеше стряскащо щастливо и изобретателно с това богатство. Из доковете и складовете на Олд Хакни капитан Анастейзия беше чувала всякакви обиди на расова, сексуална и религиозна основа, но дори тя вдигна очи при избухването на Сен.

Момичето засмука изгарянето под лакътя си.

— Доркас, само ако се покриваше малко по-добре… — предложи услужливо капитанът.

Сен се намръщи и бутна нагоре авиаторските си очила. Лицето ѝ бе омазано и почерняло от пушека. Косата ѝ миришеше на изгоряла изолация. Двете жени работеха при електрическата връзка на пропелер номер две. Заниманието протичаше под високо напрежение, в ограничено пространство и висок риск за допускане на грешка. Включваше бормашини и електрожени. Обикновено Сен обичаше да работи по кораба, да си служи с електрическите инструменти така, както Шарки владееше пушките — с проява на ненужна храброст и сериозна целеустременост, — но днес ремонтът ѝ се струваше като операция по спешност на болно и умиращо животно. Корабът бе нараняван отново и отново и вече никога нямаше да постигне предишната си цялост: пропелер номер три беше изгубен завинаги. Изчезнал. Пропелерът, заедно с корабния отговорник по товарите и беглеца по равнини. Шарки и Еверет.

На Сен не ѝ се нравеше да спира за прекалено дълго и да се отдава на размишления за Шарки и Еверет или за дълбоката рана на кораба, подобна на ампутиран крак. Караше я да се чувства така, сякаш дъното на света се е разтворило под краката ѝ и сега под тях има безкрайно падане през подрънкващ мрак. Корабът — неин дом, безопасно място, сърце — може би никога вече нямаше да бъде цял. Шарки и Еверет можеше никога да не се завърнат. Можеше никога да не ѝ се удаде да напусне този уродлив, уродлив свят. Сен съшиваше, Сен окабеляваше, Сен заваряваше.

— Тарбилуу! — тя вдигна глава.

Високо горе, миниатюрно в ярката кръпка с размерите на нокът, лицето на Макхинлит гледаше към нея през един от процепите, които Генкралиците бяха прорязали в кожата на кораба. Ако имаше нещо, което Сен да обича повече от ровенето във вътрешностите на Евърнес, то беше да работи по корабната обшивка заедно с корабния инженер, когато двамата си подвикваха ехо! със същата дивашка радост, с която скачаха и се люлееха на въжетата покрай фюзелажа. Но далеч повече от липсващия пропелер, пронизванията и порязванията от корабокрушението и отвличането на кораба от Джиджу, Сен мразеше да вижда Евърнес овързан и прикован, в плен на стоманените пипала на корабите сепии на Генкралиците. Евърнес ѝ напомняше за една снимка, която някога бе разглеждала в сиклодепията — на елен, уловен в пръстените на змия удушвач, докато тялото ѝ го затяга все по-здраво и по-здраво и изстисква живота от тялото му. Очите на елена ѝ се бяха сторили толкова спокойни. Спокойствието от това да се предадеш пред неизбежната смърт. Сен потръпна от мисълта за тези мръсни, полуживи — полумашинни пипала, които се затягаха около обшивката му. Сякаш кожата на кораба бе нейната собствена.

— Излезте замалко. Искам да ви покажа нещичко — извика Макхинлит.

— Доста неприятна раничка от изгоряло си имаш там — коментира той, когато Сен и капитан Анастейзия излязоха на балкона по средната линия на Евърнес.

Макхинлит се спусна с въжето от пипалото, увито около горната част на обшивката и тупна леко на металната подова решетка. Сен откри, че погледът ѝ проследява пипалото до мостика на кораба на сепия на Генкралиците. В центъра на възела от пипала имаше хващачи, резачки и дрънчащи манипулатори, както и половин дузина очи като на декоративни златни рибки. Зад всеки от тези прозрачни мехури стоеше по една генкралица. Над извивката на корпуса имаше втори кораб сепия, който стискаше десния борд на Евърнес. Третият кораб държеше Евърнес за главата. Когато надникна през металната подова мрежа, Сен видя, че далеч под краката ѝ отминават мързеливо върховете на дървета. Все още се намираха в границите на Горските ясли. Евърнес беше голяма риба, която щяха да приземят внимателно.

— Мразя това — прошепна Сен, тихо, на себе си.

Тя се обгърна с ръце и извика лекичко, щом невнимателно докосна все още смъдящата рана от изгарянето.

— Спомена, че искаш да ни покажеш нещо? — обади се капитан Анастейзия.

Сен виждаше, че капитанът също е забелязала своя овързан и безпомощен кораб, огромен, благороден кит, уловен и пронизан с харпуни.

— Тъй вярно — Макхинлит извади устройство с размерите на юмрук от един от множеството джобове на своите оранжеви работни дрехи и им го показа.

Бяло яйце, от едната страна плоско.

— Какво е? — попита капитан Анастейзия.

— Недоумявам, но беше в края на опашката, залепнало за обшивката, и като се има предвид, че яйцата са си яйца, не мисля, че е част от конструкционните планове на стандартния товарен въздушен кораб.

— Някой го е сложил там? — поиска потвърждение капитан Анастейзия.

Сен го взе и бързо го пусна, все едно беше от нажежена лава:

— Пластмаса!

— Охо — произнесе капитан Анастейзия.

— Аха — произнесе Макхинлит. Земя 3 не разполагаше с използваеми резерви от суров петрол. Без петролна епоха, без пластмасова епоха. Устройството можеше да произхожда само от някое друго, различно от Земя 3 измерение. — Как според вас онази ми ти жена Вилие е успяла да спусне войничетата си на главната пътека на кораба?

— Дай ми го, Сен — заповяда капитан Анастейзия. Тя вдигна устройството близо до лицето си. Широките ѝ очи се присвиха: — Зловредно нещо. Как се е озова… Няма значение. — Тя го пусна върху мрежата и стовари остро пета върху него. Пластмасата се нацепи.

— Какво правиш? — изписка Сен. — Еверет можеше да…

Капитан Анастейзия го донатъпка на трески, след което ги изрита през мрежата. Посипаха се като снежинки по алените върхове на дърветата.

— Няма никакви съмнения, че би могъл. Но Еверет не е тук. И това е моят кораб. Който е изстрадал достатъчно.

— Не говори така. Еверет не е… — започна Сен, но успя да си затвори устата, преди думата да покълне в ума ѝ.

Да каже мъртъв, означаваше, че може да е мъртъв. Но Еверет беше беглецът по равнини: прекалено умен, прекалено бърз, прекалено важен, за да позволи на нещо толкова бавно и глупаво като смъртта да го догони. Не, смъртта е бърза и умна и догонва всички. Сред ветровиците човек научаваше тази истина отрано. Приятели бяха падали, кораби бяха изгаряли, сред бури бяха изчезвали капитани. Смъртта беше чест гостенин на ветровиците.

— В името Негово! — обади се внезапно Макхинлит с тон, който незабавно отвлече вниманието на Сен и капитан Анастейзия от фрагментите на проследяващото устройство. Беше насочил поглед към кърмата, напрегнал тяло като ловджийско куче. — На горкото ни корабче му предстоят още страдания. Повече, отколкото си мислехме.

Сен потърси с очи онова, което той посочи. По кърмата, наполовина скрити от опашните перки, се забелязваше рояк от черни петънца. Сен веднага осъзна, че всъщност са големи и надалеч, а не малки и наблизо. И се движеха бързо. За няколкото секунди, по време на които задържа поглед върху тях, бяха успели да придобият форма и очертания.

Капитан Анастейзия извади монокуляра от кобура на колана си и го фокусира върху обектите. Сен видя как капитанът оголи зъби и си пое остро дъх.

— Ма, може ли?

Без да каже дума, капитан Анастейзия ѝ подаде монокуляра. Сен нагласи фокуса. Обектите се изясниха. Трикорпусни въздушни съдове; два корпуса горе, един долу, изострени като ками. Десет, единайсет, дванайсет… двайсет и три, двайсет и четири, двайсет и пет от тях. Големи. На половината дължина на тази на Евърнес. Нямаше очевидни подемни клетки, нито криле като при аер-о-планите, които беше виждала на други Земи, но се движеха така, сякаш небето беше тяхно. Въздухът около тях трептеше като мараня; светлината се отразяваше бляскащо от десетки илюминатори. Сен щракна монокуляра с едно деление нагоре. Въздушните съдове по петите им подскочиха заедно с увеличението и момичето си даде сметка, че маранята всъщност е съставена от далеч по-малки летящи обекти. Наноботове: на рояци. Дори въздушният транспорт на тези създания си имаше ореоли.

Генкралиците вече бяха регистрирали приближаващата флотилия. Зад наблюдателниците се стрелкаха трескави създания. Евърнес потрепери и се помести под краката на Сен, когато пипалата промениха конфигурацията на хватката си. Тя се залови здраво за парапета. Всичките двеста метра от обшивката на кораба издадоха ужасяващ, скърцащ звук. Сен почувства как центърът на тежестта ѝ се измества, щом въздушният кораб започна да ускорява.

— Ще разкъсате кораба ми на парчета! — извика капитан Анастейзия. — Убивате го!

— Кои са те? — попита Сен.

— Народът на Какс — отговори капитанът. — Има само един вариант…

— Господарите на Слънцето знаят за Инфундибулума — обади се Макхинлит.

Евърнес отново се помести и издаде стенание, щом Генкралиците направиха опит да ускорят още по-бързо трудноподвижното му туловище.

— Еверет! — възкликна Сен. — Така са разбрали. Казал им е Еверет. Еверет е жив.

— И Шарки — допълни Макхинлит.

Капитан Анастейзия взе монокуляра от Сен и нагласи фокуса от Господарите на Слънцето към корабите сепии и обратно.

— Мис Сикссмит, познаваш Еверет по-добре от всеки от нас. — Сен винаги ставаше подозрителна, когато капитан Анастейзия се обръща към нея с корабното ѝ име. Служебни задачи. — Помниш, че му наредих да скрие Инфундибулума… къде може да го е оставил?

— Лесна работа! Такъв е наф, когато трябва да крие разни неща. Искам да кажа, ами знам къде са всичките му скривалища.

— Тогава ми донеси Инфундибулума. Аз ще взема скоковия пистолет. Мистър Макхинлит!

— Да, мадам! — Макхинлит също умееше да разпознава заповедната интонация в думите ѝ.

— Подгответе спасителната капсула.

— Капитане, при цялото ми уважение и така нататък, но не ми се нрави онова, за което намеквате — произнесе той.

— Само след няколко минути можем да се озовем по средата на сражение между Господарите на Слънцето и Генкралиците, в сравнение с което кавгата ни със семейство Бромли ще прилича на неделен училищен пикник. Боя се, че Генкралиците по-скоро ще унищожат Инфундибулума, отколкото да позволят да се озове в ръцете на Господарите на Слънцето.

Устата на Сен се отвори от изненада, очите ѝ придобиха отдалечен вид, дъхът ѝ секна от ужас.

— Не биха постъпили така! — каза тя.

— Полони, хората постъпват така през цялото време — увери я Макхинлит. Челюстите му бяха здраво сключени, а лицето му изглеждаше мрачно.

— А тези дори не са хора, но да, ще го направят — каза капитан Анастейзия. — Аз командвам Евърнес и обичам този кораб с цялото си сърце, възлагам на него всички свои надежди и му уповавам живота си, но имам отговорност преди всичко към екипажа му. Подгответе се за напускане на кораба.

— Не! — извика Сен. — Не! Не можеш! Корабът…

— Корабът, който командвам аз. Получи своите заповеди, мис Сикссмит. Мистър Макхинлит?

— Да, мадам.

— Изпълнявайте бързо, действайте незабавно.

26.

Небесните кралици на Джиджу бяха големи, бързи, мощни и полетът на борда им беше невероятно изживяване. От момента, когато флагманският кораб бе извел флотилията от доковете ѝ в световната дупка, Еверет не се откъсваше от наблюдателната палуба. Подобно на кралската яхта, небесните кралици от военновъздушния флот на Небесната господарка също бяха катамарани — двойки корпуси, съединени в задната част, — но военните съдове бяха съоръжени и с трети корпус под главните хоризонтални мачти под ъгъл, който напомняше за разтворените нокти на ловуващ хищник, готов да нанесе удар. Еверет беше убеден, че в това е и цялата идея. Намекът се съдържаше и в името на кораба: Смърт Връхлита от Лазурното Небе. Наблюдателната палуба се намираше в ниската част на корпуса по левия борд на катамарана; Еверет беше обкръжен от стъкло, дори под краката му. Под третия корпус червеният покров на Горските ясли се движеше със скорост, от която му се завиваше свят, ако се взираше в него твърде продължително. Пилотите на Господарите на Слънцето обичаха да летят ниско и много, много бързо.

— Има ли нещо в твоя свят, мистър Синг, което да се сравни с това? — беше попитала капитан Анастейзия, докато Евърнес пресичаше Димния пръстен, за да отговори на отправеното му предизвикателство крис, дуела на честта, от страна на флагмана на семейство Бромли, Артър П.

— Не — отговори Еверет.

Тогава беше казал истината. Това тук обаче я надвишаваше в пъти. На Евърнес бе усетил почудата от усещането да си по-лек от въздуха, да се носиш мълчаливо и невидимо над зимния свят. На борда на Смърт Връхлита, заради кристално ясните стъкла под, пред и наоколо му, имаше чувството, че лети. Че лети бързо и напълно свободно. Ако имах право на тайна суперсила, щеше да е тази, помисли си Еверет. Ако човек може да лети, за какво му е друго?

Шарки не беше толкова впечатлен.

— Кой инсталира стъкла на военен кораб? — беше подметнал язвително, преди да се свие на една кушетка със странна форма и да заспи.

Браво на теб, имаш здрав сън, намръщи се Еверет. Все още беше бесен на отговорника по товарите на Евърнес. Шарки беше натрапил на Еверет решението дали да предаде доброволно Инфундибулума. Да, устройството беше негово; да, никой друг нямаше правото да взима такова решение, но Шарки беше офицер и възрастен. Отговорността беше неговата работа, а вината — цената за решенията, които трябва да взима. Не стоварваш подобно нещо на тийнейджър, без значение на какво те е учил южняшкият ти татко — например, че трябва да стоиш здраво на собствените си два крака и да отстрелваш храната, която слагаш на масата си. Еверет нямаше как да вземе друго решение, което обаче не значеше, че е правилният човек, който трябва да го вземе. Най-много го болеше от дълбоко врязаната игла на вина в сърцето му. Той беше лошият. Не му бе останал друг избор, освен да бъде лошият, но независимо от това продължаваше да се чувства омърсен, с почернена същност: трябваше да продължи напред като тази чернота. Еверет Синг, човекът, който предаде всички светове. Това ли беше урокът, който Шарки искаше да му предаде — че понякога всичко, което остава на възрастните, е да направят своя мрачен избор?

Еверет все още изпитваше вина, чувстваше се като чернота и беше много, много ядосан. И това го правеше още по-безпомощен, защото знаеше, че когато флотилията на Господарите на Слънцето открие Евърнес, двамата с Шарки, ще трябва да работят заедно, като семейство.

Птичият хор от гласове на Джиджу из целия крайцер промени тоналността и ритъма си. Някаква промяна: имаше нещо ново. Там. Еверет притисна длани към стъклото. Усещането за скорост, за чист полет, беше замайващо. Напред: възел на хоризонта, видимо с размерите на насекомо. Флотилията на Господарите на Слънцето се движеше толкова бързо, че само в миг възелът подскочи и дойде на фокус: Евърнес, омотан от три чуждоземни въздушни кораба. „Насекомо“ подхождаше за образа му: корабът приличаше на нещо особено дивашко, излязло право от документален филм на Дейвид Атънбъроу. Красива гъсеница, парализирана, уловена в капан и смляна от три грабливи хищника. Приближиха още повече и Еверет вече различаваше подробностите по чуждите въздушни съдове. Бяха като летящи сепии от стомана, с елегантни тигрови шарки, които непрекъснато променяха цвета си. Червено и синьо, пурпурно и зелено, червено и бяло.

Еверет разтърси Шарки. Южнякът се пробуди с вик и момчето откри, че се е озовал очи в очи с дулата на пушката му.

— Извини ме, братко. — Шарки отмести пушката. — Нечиста съвест.

— Намерихме Евърнес.

Какс се спусна по стълбите от горната палуба и се присъедини към Еверет и Шарки в наблюдателния мехур. Небесните сепии на Генкралиците опитваха да отнесат наградата си с възможно най-висока скорост, но огромните размери и трудна маневреност на Евърнес означаваха, че е невъзможно да надбягат флотилията на Господарите на Слънцето.

— Изпращаме позивна към тях и информираме принцеса Джекаджек Растийм Бешешкек за решението на Висшето настоятелство.

— Какво е решението? — попита Шарки.

Мъжът спеше леко като котка; в няколкото секунди, откакто Еверет го бе изненадал и пробудил, беше успял напълно да дойде на себе си и да се съсредоточи.

— Че вашият кораб и целият му екипаж са почетни гости на Императрицата на слънцето, както и че се радват на дипломатически статус в ролята на представители на вашата вселена в тази на Световното колело.

— „Защото сме чужденци пред Тебе, и пришелци… дните ни на земята са като сянка, и трайност няма“ — произнесе Шарки.

Корабите на Господарите на Слънцето забавяха ход, разтваряха се във формация като конска подкова около трудноподвижната флотилия на Генкралиците. Небесните сепии поддържаха посока и скорост, без да изпускат от пипалата си Евърнес. Небесните кралици поддържаха позиция и тяга.

— Какво става? — попита Еверет.

— Принцеса Джекаджек Растийм Бешешкек обмисля решението ни — каза Какс.

Някакво раздвижване под краката им накара Еверет да погледне надолу. В долния корпус се отваряха десетки малки шлюзове, подобно на отделните цветове на синчец или хиацинт. Въздухът забръмча от движение: наноботове. Всеки от корабите във флотилията на Господарите на Слънцето откликваше по същия начин и разпръскваше хилядите семена на нанороботите.

— Добре… — произнесе Еверет. — А сега какво се случва?

— Принцеса Джекаджек Растийм Бешешкек отхвърли решението ни — каза Какс. — Упражняваме законното си право да наложим съгласието ѝ.

— Не можете! Ще ги избият! — извика Еверет.

Рояците от наноботове се гмурнаха към небесната сепия. В последния момент се оформиха като остриета на копия, всяко с размерите на семейно комби, насочени право към пипалата. От същите пипала израснаха по-малки пипала. Посрещнаха остриетата на рояка в буря от проблясъци и искри. Нападението на Господарите на Слънцето удари силно: две отрязани пипала освободиха Евърнес от хватката си, изплъзнаха се и изпаднаха към горския покров. Остриетата на Господарите на Слънцето се разпръснаха до компонентите си от наноботове и сформираха свръхускорен снаряд, подобен на меч. Най-близко разположените отбранителни системи на Генкралиците се откъснаха от главните хватателни пипала, на свой ред сформираха снаряди като мечове и се втурнаха, за да посрещнат челно нападателите по средата на въздушното пространство, където се вкопчиха в дуел. Отсичане, промушване, париране; хвърляне напред, отбягване; поне сто снаряда се дуелираха напред и назад във въздуха между двете флотилии.

— „И стана война на небесата: Излязоха Михаил и неговите ангели да воюват против змея; и змеят воюва заедно със своите ангели“ — каза благоговейно Шарки. Очите му бяха широко отворени: беше изпаднал в страхопочитание.

Но Еверет беше забелязал друго, нещо отвъд бляскащите остриета. Оцелелите пипала затягаха хватката си около Евърнес. Виждаше се как обшивката на кораба се издува и напряга покрай затягащите се пръстени.

— Ще унищожат кораба!

Наблюдателната палуба щеше да предостави на Еверет място от първия ред, откъдето да стане свидетел на смъртта на приятелите си. Блясък, бърза и остра сянка там навън, в небето, след което Шарки се хвърли към Еверет, удари го здравата и го залепи за задната част на наблюдателния мехур. Ушите му изпукаха, вятърът и звукът се стовариха като чук върху него. Еверет издраска с нокти лицето си, където косата падаше върху очите му. Предната част на стъкления мехур беше изчезнала, изрязана чисто. Мечоподобният снаряд, който я бе отрязал, се отдалечи вретеновидно.

— Уоу, благодаря ти.

Вятърът вееше брутално, като неукротим ураган, и изсушаваше сълзите от очите му. Той се изправи с мъка срещу писъка на вихрушката.

— Хайде, елате. Елате.

На половината път нагоре по стълбите към горното ниво Какс им протягаше ръка, за да я последват. Екипажът уважително се отдръпваше от пътя ѝ, докато тя водеше Еверет и Шарки към мостика. От галерията Еверет получи възможност да хвърли поглед към цялата битка, която се разпростираше в небето. Снарядите и рояците от наноботове се сблъскваха и прорязваха едни други. Една от небесните кралици на Господарите на Слънцето поемаше бавно, но сигурно, надолу в свредел, а от обшивката на кърмата ѝ се проточваше димна следа. Едната от небесните сепии, които държаха Евърнес, беше изчезнала, но останалите две продължаваха да го стискат в мъртвешка хватка. Снарядите се стрелкаха и парираха, проблесна стомана и поредното отрязано пипало пропадна въртеливо от въздушния кораб. Беше потресаващо, ужасяващо и Еверет знаеше как ще приключи: с пълно и окончателно изтребление на загубилия. Вече го беше виждал, когато Какс се би до смърт със своя противник, за да се превърне в принцеса на Слънчевия трон. Такъв беше обичаят на Джиджу.

Еверет беше сложил точка на онази битка. Подхвърли пушката на Какс. Тогава нямаше друг начин. В противен случай тя щеше да изгуби живота си. Беше постъпил правилно, но не му се струваше правилно. Никога нямаше да приеме смъртта за нещо правилно. Трябваше да има по-добър избор от смъртта, когато човек избира между единия и другия мрак. Трябваше да има по-добър, по-умен начин.

— Шарки, ти си отговорникът по товарите… има ли начин товарният шлюз да се отвори от вън?

— Има външен превключвател, но се намира на корема на кораба, под обшивката.

Това беше първата част.

— Какс, нали ти командваш тук?

— Като член на кралското семейство, да. Аз съм офицерът с най-висок чин.

— Можеш ли да ни позиционираш под Евърнес? Но съвсем наблизо? Достатъчно близо, че да натиснем бутон на корема му?

Какс размени поредица от бурни песни с офицерите на мостика.

— Можем да го направим.

— А аз мога да ви дам Инфундибулума.

Омитата бяха толкова предсказуеми. Сен се насочи право към хамака, обърна завивките на пода и взе предмета, увит в тениска, който беше скрит под тях. Еверет Синг може и да беше умен по определени въпроси, но за други не чак толкова. Тениската, хамакът, цялата лати имаха неговия мирис, леко сладък, леко като мед, но с обертон, от който ти подскачаше стомахът — на бельо. Сен пъхна Инфундибулума под мишница и го притисна до гърдите си като топка за ръгби. Евърнес отново се разтресе и я запрати към стената. Сен усещаше всяко скърцане и напрягане, всяко одраскване на пипалата на сепиите през корпуса, сякаш дращеха по собствената ѝ кожа. Щяха да разпукат кораба като яйце, като черепа на стария Гаджър Рий, легендарния пияница от „Рицарите на вятъра“, който беше заспал на железопътната линия.

Поредният кораб, който щеше да срещне своя край.

Сен замръзна, щом споменът, силен като удар, я пренесе обратно на онази първа спасителна капсула, която пропадаше свободно от горящия корпус на Феърчайлд, увиснал там горе на фона на буреносните облаци, в пламъци, пламъци, докато парашутите не се разтвориха, за да скрият ужасяващата гледка.

Беше прокълната; беше привлякла злощастието върху кораба така, както шпилът на Христовата църква „Спиталфийлдс“, църквата патрон на ветровиците, привлича мълниите. Тя беше Дона Дарксайд, светицата на ветровиците, покровителка на Жертвения агнец, Късмета и Метеорологичното време. Беше Сен Шипкилър[8].

Сен се отби, за да хвърли последен поглед на собствената си лати. На бъркотията от дрехи, хаоса, гримовете и вмирисаните неща, списанията и малката кутийка, в която събираше идеите си, изрезките, лъскавите дреболийки за нейните карти таро. Едва не взе кутийката. От стените на каютата свеждаха погледи ръгбисти; въображаеми гаджета, мускулести богове на спорта. Спасявай се, Сен. Последен поглед, но не и последното нещо. Сен поспря за миг в началото на главния коридор. Все още усещаше мириса на кръв. Генкралиците бяха излекували тялото ѝ, но помнеше болката, която Шарлът Вилие ѝ причини с такава лекота. Сен отвори рязко оръжейния шкаф и взе един от ударните пистолети. Никой повече нямаше да я нарани по този начин. Едно докосване на червения бутон приведе оръжието в готовност. Сен се спусна трополящо по стълбището. Евърнес звънтеше от бумтящия бараж. Гръбнакът на кораба простена и се изкриви. От съоръженията по тавана се посипаха отломки.

Евърнес умираше. Сен се закова на място, безпомощна от ужаса и скръбта. Ето така щеше да свърши всичко: трима човеци в малка спасителна капсула, политащи над изкуствен, чужд свят.

— Не!

Тя опита да избърше сълзи със свободната си ръка. Не спираха.

— Сен! — капитан Анастейзия стоеше на шлюза за спасителната капсула, месингово яйце, увиснало в спускателния си хамут над празното пространство.

Макхинлит беше отворил аварийния люк. Очакваха само нея. Можеше да им се опълчи. Да откаже да напусне. Не биха я изоставили. Корабът можеше да оцелее. Корабът винаги оцеляваше.

— Сен!

— Ма! Тук съм! Тук съм!

Надолу по стъпалата, през товарната палуба. Акумулаторите все още си стояха наполовина ремонтирани под краката ѝ. Покрай инженерния отсек на Макхинлит. Каишите, които използваха за подсигуряване на товарните контейнери. Всички онези курсове до студения север, когато пропелерите работеха на пълна тяга и ги теглеха през ветровете, спускащи се от полюса. Всички онези топли нощи, когато спеше на специалното си местенце при товарния люк и оставяше топлите ветрове на Амексика да я унасят с ароматите си на хвойна и градински чай.

Емоцията я накара отново да спре рязко.

От стълбището се появи фигурата на едно от създанията Джиджу, високо, жилаво, със стави под странни ъгли, което насочи към главата ѝ жезъл, завършващ с топка. Между нея и спасителната капсула.

— Сен, дай ми Инфундибулума — каза генкралицата с гласа на Сен.

Джекаджек Растийм Бешешкек: създанието Джиджу, което я беше излекувало, създанието, което ѝ бе отнело гласа и езика, което бе поставило в главата на Сен цялата ужасна история на своя народ.

— Не, няма. Няма да го получиш.

— Сен, Господарите на Слънцето ще ни избият до крак. Всеки един от нас. Това искат. Винаги са го искали. Те властват над слънцето. Виждала си го.

Образите, безкрайните войни, цикличното построяване и унищожаване; не бяха просто случайност, нещо, което просто е изтекло от мозък в мозък. Джекаджек беше сложила образите там тъкмо заради настоящия момент. Сен щеше да види и разбере Господарите на Слънцето и планът им от милиони години да бъдат единствени владетелки на Световното колело. Сен беше видяла. Сен беше разбрала. И разбираше още много, много други неща.

— Не ме е грижа. Схващаш ли? Не ме е грижа! Можете да вървите по дяволите. До последната. Мое си е. Ще го задържа.

Джекаджек изсъска и насочи жезъла към Сен. Пръстите на Сен бяха по-бързи от мисълта на създанието. Докато нанороботите приемаха формата на волята на създанието, пръстът на Сен вече натискаше спусъка на ударния пистолет. Меката, тежка торбичка удари Джиджуто силно в средата на тесния гръден кош. Жезълът полетя във въздуха и изтрака на палубата. Джекаджек се олюля назад към отворения авариен люк. Размахваше ръце, гребенът ѝ се изправи, а очите ѝ се разшириха. А после, с продължително, пронизително изсвирване, се преметна през люка.

Сен стоеше, вторачена в празния отвор. После захвърли ударния пистолет надалеч от себе си. Оръжието се изпързаля през палубата и последва Джекаджек през дупката.

— Сен! — капитан Анастейзия беше протегнала ръка. — Добре си. Добре си. Ела при мен.

— Ма, аз…

— Ела при мен.

Евърнес изстена и се разтресе, но ръката на капитан Анастейзия беше твърдо протегната. Сен извика още веднъж и изтича до шлюза. В последния момент сграбчи жезъла на създанието и чак тогава се гмурна в мекото, подплатено гнездо на люка. Капитан Анастейзия запечата вратата зад нея и приведе в готовност бутона за изстрелване.

— Какво ще правиш с това скверно нещо? — кимна към жезъла Макхинлит.

Кехлибарената топка в края му се вълнуваше от златисти и шоколадови водовъртежи.

— Не зная — отвърна Сен. — Стори ми се, че чувам нещо в главата си. Все едно ми говореше. — Когато вдигна жезъла, почувства как по ръката ѝ протича топла вълна, как минава през сърцето и влиза в главата ѝ като подрънкващи коледни камбанки. Нещата, които Джекаджек сложи в ума ѝ… жезълът ги беше чул. Жезълът ги призоваваше. — Ма, Джекаджек… Застрелях я, тя е…

— Направи онова, което трябваше, Сен. Сега си в безопасност.

Бутонът за изстрелване грееше в червено под дланта на капитан Анастейзия. Спасителната капсула звънтеше от баража на далечните попадения. Сен извади колодата карти таро от джоба с цип на шортите си и започна да ги преобръща отново и отново, и отново в ръце. Капсулата се разтърси дивашки. Капитан Анастейзия вдигна очи при звука от поредицата ужасни, изтръгващи стенания, сякаш някой изтегляше костите на кораба една по една. Ръката ѝ все така стоеше над бутона за изстрелване.

— Какво чакаш? — извика Макхинлит. — Ако корабът пропадне, ще ни отнесе със себе си!

Сен придърпа колене по-близо до гърдите си. И опита да потъне по-дълбоко в противоускорителния уплътнителен материал. Отново се случваше. Меката кожа, обезопасителният гел, мирисът на кожа, месинг и смазка, разтърсванията, ударите и неизвестността за онова, което се случва някъде там навън. Отново се случваше и тя не можеше да направи каквото и да е, за да го предотврати.

— Говори ми — прошепна тя и обърна най-горната карта от колодата. Две Лоши котки: изрязани котки с инжекции вместо нокти, на задната седалка на кабриолет. — Какво? — Две Лоши котки значеше нещо забавно, от което е възможно да си изпатиш; наслаждавай се сега, но ще си платиш по-късно. Удоволствие с остър край. Не означаваше каквото и да е. Картите бяха престанали да ѝ говорят. Умението ѝ се изплъзваше. Заради всички онези неща, които Джекаджек бе сложила в главата ѝ, нещата, които запращаха акорди от електрическа музика през мозъка ѝ всеки път, когато погледнеше жезъла.

Капсулата се поклати. Чу се звук от огънат и раздран метал. Дълго, бавно дращене от върха на кораба чак до коремната част. Сен, майка ѝ и Макхинлит се спогледаха.

— Какво беше това? — каза остро той. — Какво, по дяволите, беше това? — Очите му бяха разширени и гледаха полудяло. Дъхът му излизаше късо и плитко. Скочи към вратата, опита се да си проправи път с борба покрай капитан Анастейзия. — Гайдата ми! Гайдата ми е там! Не мога да я оставя! — Сен улови краката му и го издърпа надалеч от шлюза. Кожата му беше посивяла. Ръцете му трепереха. — Съжалявам. Съжалявам. Просто… Имам малка… клаустрофобия.

Капсулата, с целия кораб, се поклати от най-продължителното и силно разтърсване досега. Независимо от това ръката на капитан Анастейзия си оставаше над червения стартов бутон. Ужасяващо, пищящо разкъсване, сякаш всяка душа по света биваше разкъсвана наполовина по едно и също време. Взривове. Тъпи удари. Поредното дълго, разкъсващо пищене. После мълчание.

— Ма…

Капитан Анастейзия вдигна пръст. Вдигна поглед към светлините.

Мълчание.

Сен бе затаила дъх. Макхинлит бе затаил дъх. Капитан Анастейзия бе затаила дъх. Сен се напрягаше да чуе звук, какъвто и да е звук.

Дрънчене. Вой.

Макхинлит ги погледна озадачено:

— Това е…

Капитан Анастейзия му изшътка. Устните му оформиха думите товарен подемник. Пауза. Нов вой. Дрънчене. Затваряне, помисли си Сен. Дори ударите на сърцето ѝ се струваха прекалено шумни. Какво беше това? Беше ли ги чула? Стъпки. От двама души.

Стъпки.

Капитан Анастейзия налегна с цялата си сила заключващия лост. Застопоряващите механизми на шлюза се отвориха съскащо. Сен стисна здраво бойния жезъл на Джиджу. В главата ѝ се оформяха идеи как може да бъде употребен; наноботовете ги превръщаха във физически форми. Капитан Анастейзия люшна вратата в отворено положение. През поне дузина разкъсвания в корабната обшивка нахлуваха триъгълници светлина, като в катедрала, поразена от торнадо. Застанали в светлината пред шлюза на аварийната капсула бяха Еверет и Шарки.

27.

Чарлз чакаше в стаята на Шарлът Вилие, кацнал на широкия перваз на прозореца с изглед към поръсената със снежинки тъмна вода на канала „Удешан“. Посрещна влизането ѝ с аплодисменти.

— Президиумът е твоят музикален инструмент, кора.

Гальовното обръщение, което използва, отново подразни слуха на Шарлът Вилие.

— Показахме козовете си. Очите на Целостта са приковани върху нас. Сега на Ордена ще му бъде далеч по-трудно да изпълнява непосредствените си цели.

А на мен — още по-трудно да сложа ръка на Инфундибулума, не довърши Шарлът Вилие. Едната вежда на Чарлз Вилие се повдигна. Понякога копието ѝ твърде много ѝ напомняше за самата нея. Тя свали ръкавиците си:

— Някакъв успех с Разума на Трин?

— Трудно е да ги мотивира човек. За тях човешките нужди и емоции са напълно чужди. Като нищо може да схващат цялата работа като караница между биологични видове. — Чарлз Вилие протегна мързеливо ръка към портокал от купата за плодове на масата до себе си. Заби нокти в кората му. Във въздуха пръснаха цитрусови капки. — И дори да можехме да ги убедим, че нашата загриженост е повод те да бъдат загрижени, тази загриженост едва ли ще стигне по-далеч от З_4. Нямат причина да предлагат помощта си на останалата част от Целостта. Разумът на Трин никога не е проявявал какъвто и да е интерес към останалите Познати светове.

— Тогава всички ще трябва да потърсим убежище на Земя 4 — заяви Шарлът Вилие.

Чарлз Вилие обели портокала и сръчно го раздели на съставните му парчета.

— А. Да. И още нещо. Проследяващото устройство. Вече не излъчва сигнал.

— Джиджу…

— Или екипажът. Но подозирам Джиджу. В който случай разполагат с директна квантова връзка към нас. Лично към нас. — Чарлз Вилие хвърли парче портокал в устата си.

Почукване на вратата. Мъж, облечен в жилетка и мундир по модата на Хайден, направи къс поклон.

— Еббен Хеер, толкова се радвам да ви видя — мъжът беше член на Ордена, младши служител, далеч под ранговете на политиците, които формираха сърцевината му, но и толкова по-ценен тъкмо заради ниското си положение в йерархията. Той… или близнакът му… можеше да посещава места, където никой специален пратеник или член на Съвета по сигурността не можеха да припарят. — Разполагате ли с нещо?

— Хеер Дауде следи хората, които посочихте.

Еббен Хеер отвори коженото си куфарче и положи една снимка върху масата до купата за плодове. На нея се виждаше Пол Маккейб, изгубен в мислите си, докато чака на пресечката на „Ексхибишън роуд“. Изглеждаше малък и одърпан, и в пълно неведение, че го наблюдават. Шарлът Вилие беше чувала, че хората от З_7 са разработили квантова технология за сканиране, с която може да се получи достъп до състоянието на оплетеност между двама близнаци, да се извлече информация от него. В този случай — изображения. Виждаше онова, което е видял близнакът на Еббен Хеер на Земя 10, видяното от самия Еббен Хеер в собствената му глава, когато напълно е открил ума си за двойнственото единение.

Шарлът Вилие намираше идеята за отблъскваща. В нея нямаше място за лично пространство, за тайни, за нищо неопетнено. Еббен Хеер положи още снимки: Пол Маккейб, вдигнал ръка за такси, Пол Маккейб, докато прекосява колежанския вътрешен двор, Пол Маккейб заедно със студенти. Пол Маккейб безинтересен, Пол Маккейб отегчителен, Пол Маккейб — неизключителен и средностатистически във всяко едно отношение.

— Тези са по-интересни — каза той.

Колет Харт: поглеждаше през рамо, докато изкачваше стълбите пред Музея по естествена история, сякаш очакваше зад нея да има някой. Колет Харт в Централната зала сред костите на отдавна измрели динозаври. Колет Харт, докато се здрависва с тийнейджър.

— Кое е това момче? — попита Шарлът Вилие.

— Не зная. Имам друга снимка, на която се вижда по-ясно.

Колет Харт и същото момче, докато влизаха в ярко и весело осветен японски ресторант, снимани само от няколко метра разстояние.

Шарлът почука по снимката с маникюра си:

— Тази училищна униформа ми е позната. Момчето не ми е познато, но знам къде учи. Академията „Борн Грийн“. Училището на Еверет Синг. И защо ѝ е на мис Харт да се интересува от момче, което учи в „Борн Грийн“? Едва ли може да е толкова глупава, че да прояви недискретност по отношение на моя агент, нали?

Чарлз Вилие бе напуснал удобното си място и в този момент преглеждаше фотографиите:

— Изглежда, мис Харт не проявява лоялност.

— Мис Харт е доста далеч от лоялността. Нелоялността е противно престъпление. И с него трябва да се разправим строго. Благодаря ви, Еббен Хеер. Информацията ви е отлична.

Жителят на Земя 7 докосна перчема си с показалец.

— Стига да позволите, фро, смятате ли, че Хеер Дауде може да се завърне при мен? Страдам от болестта на раздялата… нощем не мога да заспя и получавам ужасни пристъпи на тревога и замайване, при които не съм сигурен на кой свят се намирам; на него също не му е леко. А и онзи свят. Зная, че сте там в качеството ви на специален пратеник на Целостта, но не харесвам онова, което виждам от него. Не, никак не го харесвам.

— Когато му е времето, Еббен Хеер, когато му е времето. Искам вие… съжалявам, вашият близнак… да изпълните още една задача. Онова момче… трябва да зная кой е той. Академията „Борн Грийн“ в Стоук Нюингтън. Уведомете близнака си. Само още една задача и сте приключили.

Еббен Хеер затвори очи и устните му започнаха да се движат, а Шарлът Вилие осъзна, че още докато мисълта се оформя в съзнанието му, същите думи и образи се появяват в ума на неговия близнак, направо през вселените. Тя потръпна. Всеки свят от Целостта подхождаше към Портала на Хайзенберг по различен начин: Земя 3 посредством проучванията, Земя 5 посредством естествено пораждащите се там зони, където се наблюдаваха презастъпвания на измеренията, Земя 7 посредством вродената квантова природа на своите обитатели.

— Ще го направя — първо лице от З_7 за „ще го направим“.

— Благодаря ви. А сега, Чарлз, искам да насрочим пълно събрание на вътрешния кръг на Ордена, за да ги инструктираме относно естеството на настъпилите промени. Не на този свят… ако ме извините, Еббен Хеер. В моя апартамент. В удобен за вас час. Но първо искам да си поговоря с Еверет М Синг.

28.

На Райън Спинети му харесваше да бъде детектив. Харесваше му да знае разни неща за хората, които те не подозират, че знае за тях. Харесваше му да ги наблюдава и да ги проследява, а те да не знаят, че ги наблюдава и проследява. Харесваше му умението да следиш някой и да оставаш незабелязан. Беше се научил как да следи хора от сайт с названието „Как да станем детектив“. Никога не допускайте да забележат, че ги гледате, напътстваше сайтът. Използвайте огледални повърхности: витрини, автомобилни стъкла, дори локви. Следвайте отраженията им. Не си легна до късно, зачетен в страница, на която се разясняваше как да преравяме сметта на хората, за да се доберем до полезна информация — в случая ключови бяха гумените ръкавици, голям автомобилен гараж и китайски пръчици за храна. Надяваше се, че няма да се наложи да стига до сметта по отношение на Еверет.

Момичето, което следеше Еверет, приятелката на Нуми Бекс, тя беше некадърен детектив. Никога нямаше да я вземат на работа в неделен таблоид. Първо правило: слей се с тълпата. В белия ѝ клин „Бой Лондон“ и ботушки „Ники Минаж“ едва ли можеше да изпъква повече, дори и да беше далек от „Доктор Кой“. Ужасна в следенето, но лесна за проследяване. Ако го хванеше, че я следи като извратен тип, щеше да си изпати от последствия, за които не му се мислеше. Просто лицето му щеше да се озове разлепено по страниците на някой специално посветен на името му сайт с обвинението, че е перверзник. Приятелката на Нуми, Бекс… дали излизаше с някой?

Наблюдаваше я как наблюдава Еверет при общинските парцели. От колко време държаха парцел тук? Не го беше споменавал. Може би принадлежеше на баба му по бащина линия? Какво криеш там, чудеше се Райън, като приближаваше образа на семейния еднообективен огледално-рефлексен фотоапарат. „Как да станем детектив“ твърдеше, че фотоапаратът е далеч по-малко подозрителен в сравнение с бинокъл. Бекс имаше страхотно дупе, но непрекъснато дъвчеше дъвка. Райън смяташе, че това придава глуповат вид на хората. После се появи Нуми и се образува тълпа.

Когато Райън се прибра, баща му играеше на Танкчетата.

— Тате, можеш ли да ми дадеш малко пари?

— Колко?

— Четирийсет лири.

— Четирийсет лири? Дявол да го вземе, Райън.

— Искам да си купя очила за нощно виждане.

— Очила за нощно виждане?

Баща му обмисли няколко различни начина да попита За какво са ти? без всъщност да зададе въпроса Какво си намислил?.

— Качествени очила за нощно виждане — обясни Райън. — Продават ги в сайта на „Рампейдж еърсофт“.

— Всъщност за качествени очила четирийсет лири не е зле…

Райън си прошепна едно победно да. Баща му искаше също да може да си поиграе с тях. А сега финалните щрихи:

— Имат магазин на „Хайбъри роуд“. Можеш ли да ме откараш до там?

— Какво, сега?

— Работят до седем.

А майка му не попита Какво си намислил?, когато се измъкна след вечеря с очила за нощно виждане, вдигнати на скиорската му шапка. На улицата имаше прекалено силна светлина, за да ги използва. Райън откри изкривената пречка в оградата на „Клисолд парк“ и се промуши от другата страна. След мръкване паркът се превръщаше в лошо място, обитавано от пияници и пласьори на дрога. Райън ги виждаше съвсем ясно: призрачни бели фигури на естрадния подиум и из тенис кортовете. Той можеше да вижда тях. Те не можеха да видят него.

— Яко — каза на себе си.

Паркът беше грейнало поле, като фантомна зона. Уличните светлини бяха избухващи звезди, а автомобилните фарове — бляскави саби, които почти можеше да чуе в главата си като светлинни мечове.

В края на „Ейдън терас“ отново си сложи очилата. Прозорците на къщите бяха бели квадрати, парцелите — объркваща плетеница от имоти и пътеки, огради и бараки, бъчви за вода и бамбукови пръти. Една котка се беше облещила към него с ярки очи.

Катинарът бе отключен. Прерязан. Това беше добре. Не се налагаше да използва ножиците за тел в раницата си. По халките имаше охладени капки разтечен метал.

— Странно — промърмори Райън.

Той пристъпи в парцела. Под краката си усещаше как поддават мъртви доматени насаждения и гниещи листа от тиквички. Бараката. И така, я да видим какво има вътре? И нейният катинар беше прерязан.

Да не би вътре да пазиш твоя старгейт към мултивселената? — помисли си Райън.

Трябваше да е така. Щом Доктор Кой можеше да инсталира Тардис във вътрешността на полицейска телефонна кабинка, Целостта на Познатите светове можеше да инсталира скоков портал в градинска барака.

Райън посегна, за да вдигне резето. Поколеба се. Още и още „но“. Още въпроси. Ако тайният скоков портал на Еверет — или псевдо-Еверет — беше вътре, защо би му притрябвало да прерязва ключалките? Защо беше стопен металът? Чуваше ударите на сърцето си. Никога през живота си не бе изпитвал толкова силни опасения. Райън преглътна. Трябва да знаеш. Трябва да знаеш.

Той дръпна резето и разтвори широко вратата.

Очилата за нощно виждане изобразиха всяка подробност от ужаса вътре.

Тялото беше голо, пронизано от всички страни с пулсиращи черни тръби. Разпънато на стената, тялото висеше като огромен, блед паяк в центъра на паяжина от черни нишки, които покриваха всеки сантиметър от вътрешността на бараката. От паяжината капеха гъсти, черни капки, които подът абсорбираше беззвучно и напълно. От разтворената в замръзнал писък уста избухваше грозд черни филизи. Филизите се поклащаха бавно, а от връхчетата им сълзеше черна, маслена слуз. Гръдният кош на тялото беше отворен, разцепен от гърлото до пъпа. Ребрата му бяха строшени и разчекнати от същата черна субстанция, която беше заразила бараката. Вътре, където трябваше да се намира сърцето, се размърда нещо. Плъх, плъх, направен от пет плъха, разтопени и сраснали се в едно. Очилата за нощно виждане не му спестяваха нищо. Плъхът, който беше пет плъха, обърна петте си глави към Райън. Пет усти се озъбиха и изсъскаха. Навсякъде из вътрешността се разтвориха бляскащи очи. Стотици плъхове — полуплъхове — бяха претопени в черната паяжина. И те отекнаха със същото съскане, което беше чул от сърцето плъх. При този звук тялото отвори очи. Очите му. Очите му… бяха очи на насекомо. Нишки от черна паяжина, като замръзнала мрачна мълния, изникнаха от очите, посегнаха към Райън.

— Ах — изтръгна се от Райън. Не намираше думи, викове, писъци. От мозъка му не идваше друго освен парализирано животинско грухтене. — Ъх.

Той отстъпи, подхлъзна се на едно коварно, надъвкано листо от тиквички. Черните филизи на очите надвиснаха над него, сплетоха се в едно, оформиха лице. Лицето на нещо, което някога е било човек, претопено в живата черна тиня. Лицето, което някаква част от мозъка на Райън, неспособен до самия край да престане да задава въпроси, регистрира като лицето на изчезналия служител на „Рентокил“. Масленото черно лице се вгледа в неговото.

А после нечия ръка го сграбчи за якето и го издърпа настрани, здравата. Райън извика, когато се стовари разтърсващо по хълбок в някакъв ръб. Още едно призрачно лице в полезрението на очилата за нощно виждане. Еверет.

— Ако ти се живее, не докосвай черното вещество.

— Еверет?

Ръцете му. Какво им имаше на ръцете му?

Черното лице се хвърли. Еверет изпъна дясна ръка с длан напред. Лицето избухна на парцали като пукнат плод, замръзна и се натроши като стъкло. Бараката завря от пискащи, съскащи плъхове и побеснели черни пипала. Две протегнати ръце. Нощното зрение на Райън проблесна болезнено в бяло. Съскащият писък престана. Еверет отново го улови за качулката и го извлече навън, чак до „Ейдън терас“.

— Добре ли си?

— Ъ, а… Какво? Това… Той… ти.

— Можеш ли да ходиш?

— Така мисля.

Всичко го болеше. Умът на Райън все още беше изтръпнал. Не беше истинско. Нямаше как да е било истинско.

— Трябва да се измъкнем възможно най-бързо. Но първо ще свърша още нещо.

С помощта на нощното си зрение Райън видя как металните и пластмасовите неравности изчезват в дланите на Еверет. Кожата му се затвори над тях. Върховете на всеки от пръстите му се обели назад. Появи се метал, разгъна се. Еверет тръгна надолу по кръпката зле постлани бетонни плочи. През нощното зрение на Райън се стрелнаха нажежени до бяло лъчи, отново и отново, като мечове от светлина. Той бутна очилата нагоре и видя, че Еверет крачи обратно към него, а силуетът му се очертава на фона на пламтящата градинска барака. Еверет протегна ръка към Райън. Пръстите му отново бяха цели. Но Райън усети, че сякаш някаква неестествена сила го изправя на крака.

— От пожарната скоро ще пристигнат.

— Еверет…

— По-късно. Защо ти трябваше да…? Не. Няма време.

Всяка стъпка запращаше болка в него, толкова силна, че на Райън му се искаше да крещи на всяка крачка. Никога през живота си не го бяха наранявали, осъзна той. Не и в истинския смисъл на физическо нараняване. Той замръзна в края на улицата, на мястото, където се сливаше с „Клисолд клоуз“.

— Камерите за градско наблюдение — произнесе Райън. — Сигурно са заснели…

— Обезвредих ги на идване — каза Еверет. — Имам опит. Хайде. Да те заведем обратно у вас. Още си в нещо като шок. И има някои неща, които трябва да знаеш.

Райън беше сигурен поне в едно. Вече не му харесваше да бъде детектив.

29.

— Може ли да ги видя? — попита Райън.

Стаята беше затоплена и в полумрак, а познатите неща по стените, рафтовете, екраните караха нещата в онази барака да му се струват нереални и далечни, но Райън продължаваше да трепери. Толкова много, твърде много, твърде скоро, прекалено бързо. Започни с Еверет. Започни с онова, което ти е известно. Макар и, както осъзна Райън, да му беше далеч от известно.

— Малко е лично — отговори Еверет М. — Говорим за вътрешността на тялото ми.

— Там нямаше нищо против — посочи Райън.

— Там ти спасявах задника. Да не искаш да свършиш като убиеца на плъхове, с Наан вместо мозък?

Еверет М му бе разяснил какво са Наан, но в главата на Райън имаше прекалено много блъскаща се информация: твърди, остри неща, които тракаха като във въртящ се барабан. Наан бяха превзели един от паралелните светове и искаха да овладеят друг. Този свят. Наан бяха Лошите.

— Не, разбира се — отговори Райън. — Но трябва да знам какво става. Длъжник си ми, Ев.

— Добре — кимна Еверет М.

Той си свали фланелката и седна на леглото до Райън. Обърна вътрешната част на ръцете си нагоре. Линиите, които Райън бе забелязал под душовете, потъмняха и се разцепиха по шевовете. Кожните панели се разгънаха и изтеглиха. Във вътрешността на кухините Райън зърна бели като паяжина устройства. Разгънаха се вън от ръцете на Еверет М. И отново се разгънаха; стойки и пълнители.

— Обикновено тук се зареждат наноракетите, но ги използвах докрай на Земя 1. Трябва да се върна на Земя 4 за презареждане.

Оръжията, които се бяха разгънали от тялото на Еверет М, се струваха на Райън най-красивото и едновременно с това най-отвратителното нещо, което някога е виждал. Идваше му да повърне. Идваше му да ги пипне. Протегна ръка към белите машинни части. Еверет М я отблъсна рязко. Райън възкликна и се улови за ударените пръсти.

— Едва не ги счупи!

— Съжалявам. Не съм ги счупил. Не ме докосвай там.

— Боли ли? — попита Райън. Лицето му беше като картина от почуда и ужас, в еднаква степен.

— Всеки път — отвърна Еверет. — Всеки. Един. Път. Наистина хитрите неща не са в оръжейните системи, а в онова, което не можеш да видиш. По-бърз съм от теб, по-силен, мога да продължавам по-дълго и да виждам неща, които ти не можеш. Сега съм по-бърз, по-силен и по-добър от всеки на този свят.

— Да виждаш неща? Можеш ли, например, да събличаш хората с рентгеново зрение като Супермен?

— Не — каза Еверет М. — Опитвал съм. Но имам и други сетива. Мога да улавям и чувам радиовълни. Така успях да проследя Наан.

Стъпки на стълбищната площадка. Двете момчета замръзнаха. Човекът отвън можеше да завие в две посоки, към банята или към спалните. Насочи се към спалните. Еверет М накара портовете си да изщракат в затворено положение и се гърчеше, за да се напъха в тениската си, когато бащата на Райън почука и отвори вратата. На два пъти погледна бързо към Еверет М, който сваляше тениската над колана на джинсите си.

— Всичко наред ли е, народе?

— Всичко е наред — отговори Райън.

— Добре. Отлично. Ъм, Райън. Онези очила за нощно виждане? Използваш ли ги? Може ли да ги взема за малко?

— Забелязах нещо — каза Еверет М, щом бащата на Райън слезе по стълбите с очилата в ръка. — Престанал си да казваш „ъм“.

Така е, помисли си Райън, и знаеше съвсем точно кога и защо се е случило. Кога: в момента, когато видя как извънземната технология се сгъва в ръцете на Еверет. Защо: сега знаеше. Нямаше никакво съмнение. Подозренията му бяха потвърдени. Еверет не беше неговият най-добър приятел Еверет. Беше двойник от паралелна вселена. Всичко, от което Райън се опасяваше, бе истина, и отгоре. Този Еверет не беше просто двойник, а извънземно, преобразено по инженерен път, за да се превърне в агент киборг. И работеше за лошите. Внедрен в дома на майката и сестрата на истинския Еверет. Който беше направил опит да убие истинския Еверет. Който беше вмъкнал контрабандно извънземна нанотехнология, способна да изяжда мозъци, от Земя 1 на този свят, след което по невнимание я бе изпуснал на свобода.

— Колет беше права — прошепна Райън.

— Какво?

Не си беше дал сметка, че е проговорил на глас.

— Колет. Познатата на баща ти. Искам да кажа, познатата на бащата на твоето копие.

Лесната грешка беше неизбежна, да обърква копието с оригинала. Особено когато въпросът кой е копието и кой оригиналът зависеше от това кой си ти и в коя вселена.

— Виждал си се с Колет? Човече, иска ми се да не го беше правил.

— Нищо не ми е казвала. Каза, че ще бъде опасно.

— Опасно е. Аз съм опасен.

— Зная.

Еверет М му бе разяснил политиката на Целостта, Ордена, Шарлът Вилие и нейното копие Чарлз, а така също и кои са техните агенти на този свят, на кого може да се има доверие и на кого не може, но всичко това някак все още не успяваше да се побере в главата на Райън. Според него дори Еверет М не го разбираше напълно.

— Не зная как да постъпя — произнесе внезапно Еверет М.

— Нали унищожи Наан — каза Райън.

— Да. Не. Може би. Не говоря за Наан. Да, за тях говоря. Да кажа ли на Шарлът Вилие? И ако го направя, какво ще се случи? Държи в ръцете си майка ми, истинската ми майка, обратно на моята Земя. Ами майка ми тук? Ами Нуми? Ти. Ние. Не зная какво да направя!

Въпреки цялото си могъщество Еверет М беше безсилен, осъзна Райън. Нещата опираха до проблема на супергероя. От ръцете ти може да избухва енергията на слънцето, но това не може да пребори гладната смърт. Можеш да запращаш в орбита цели небостъргачи, но това не може да победи неумолимата корупция. Можеш да разчиташ най-интимните чувства и копнежи, но това не върши работа срещу хомофобията. Суперсилите превръщат всичко в нещо лично. Батман срещу Жокера. Фантастичната четворка срещу Галактус. Големият Г може да разкъсва цели светове, но в крайна сметка е също толкова обикновен. Победиш ли го, проблемът изчезва. Истинските проблеми обаче не са такива. Не можеш да ги разрешиш с удряне. Истинските суперзлодеи бяха натрошили Еверет на парчета, за да го реконструират, за да го отнемат от всички и всичко, което познава и обича, за да го изпратят тук с очакването да бъде техен воин. Нямаше с какво да им се опълчи. Те бяха хората, облечени в костюми, които се събират в своите стаи и решават нещата. Унищожиш ли единия, на негово място идваше друг.

— Искам всичко това да престане! — извика Еверет М.

— Шшш, Ев, по-тихо, нашите…

— Не искам всички тези неща в себе си — прошепна Еверет М. — Гледам ги и ги мразя. От тях ми се повръща. Препълнили са ме с… мръсотия. Вече не се чувствам чист. Никога не се чувствам затоплен. Нямам чувството, че съм в безопасност. Искам обратно себе си. Искам всичко това да свърши и искам да се прибера у дома!

— Еверет, Ев… всичко е наред.

— Нямам си никого. Разбираш ли? Няма един човек, който знае и разбира. Мразя го, онова друго аз, твоя приятел. Аз съм тук, всичко това съм заради него. Но не мога да го мразя… той е аз. Нямам си никого. Всеки ден съм сам. Не мога да сторя нищо, не мога да кажа на никого.

— Зная, Еверет.

— Не, никой не знае. Никой не може да узнае.

— Зная за теб. Познавам теб.

Когато заподозря, че този Еверет е копие, Райън разгледа внимателно всяка възможна разлика между него и своя Еверет. След като вече знаеше истината, Райън виждаше сходствата. И двамата бяха умни, но го пазеха в тайна, и двамата бяха срамежливи сред хората, но и двамата проявяваха храброст, когато това се изисква. Но самосъзнанието, че технологията на Трин му дава могъществото да прави едва ли не всичко, придаваше на този Еверет лека арогантност, самоувереност. Райън харесваше това. Другият Еверет не би проявил смелостта да отговори подобаващо на поканата на Нуми да си напишат заедно домашните. Другият Еверет би намерил начин да хакне страницата „Секси задникът на Еверет“ и да я свали, вместо да понася всеки да оценява сладкото му дупе. Другият Еверет се прибираше у дома след тренировките по футбол, вместо да споделя душовете с останалите момчета. А обратната страна на тези самоувереност и арогантност беше гневът. Гневът беше горивото, което подхранва този Еверет. Всеки път, когато отвореше извънземните портове по тялото си, всеки път, когато използваше оръжията си, гневът извираше от него.

Райън знаеше какво трябва да направи. Досега не беше правил нищо подобно. Плашеше го. Но след като мисълта се озова в главата му, оставаше единственото, което трябва да бъде сторено. Той сложи срамежливо ръка на рамото на приятеля си. Еверет М се напрегна, но не се отдръпна. Райън си пое дълбоко дъх, а после се наведе и обгърна с ръка раменете на приятеля си. Тялото на Еверет М беше твърдо, стегнато и студено и Райън почувства как се напряга и сковава още повече, а сетне се отпуска. Студено. Толкова студено. В стаята беше задушно, но Райън потръпна. Усети, че Еверет М трепери.

— Всичко е наред — произнесе Райън. — Всичко е наред.

30.

Шарлът Вилие се бе настанила удобно в стола си в кабинета на мисис Ейбрахамс. Чантата ѝ стоеше на бюрото на директорката, ръцете ѝ почиваха в скута, а краката ѝ бяха кръстосани благопристойно при глезените.

— Мис Вилие ще те вземе от училище — произнесе мисис Ейбрахамс с тона на човек, чийто авторитет просто и ефикасно е бил надскочен, в собствения ѝ кабинет, на собственото ѝ бюро.

— Ще го докарам обратно веднага щом приключим — поясни Шарлът Вилие. — Еверет?

— Може ли първо да отида до тоалетната?

— Бих предпочела да използва вашата? — обърна се Шарлът Вилие към мисис Ейбрахамс с тънка усмивка. — Съображения за сигурност. — Победният удар. Злоупотреба с тоалетната на изпълнителния директор.

Еверет М заключи вратата и извади бързо телефона си. Текстово съобщение: контакти: НУМИ: НЕ МОГА ЗА КАФЕ — РБТИ ОКОЛО БАЩА МИ. ЧЕНГЕТА. Истина, честност, загриженост: вместваше се по всички точки на Нуми. В определен смисъл.

Текстово съобщение: контакти: РАЙЪН: ШВ МЕ ИЗТЕГЛЯ. СЛЕДВАЙ МЕ ПРЗ GPS. Палецът му се поколеба над бутона за изпращане. Ами ако Шарлът Вилие подслушваше телефона му. Беше във възможностите ѝ. Беше длъжна да го направи. Ако го правеше, значи така или иначе ѝ бе известно за Райън. Когато се намесват други хора, нещата стават сложни: Райън, Нуми. Лора, Виктъри-Роуз. Какво ли искаше от него? За поредната мисия на друг свят ли ставаше дума? Трябваше му свидетел, някой, който да си отбележи, някой, който да знае.

Изпращане.

На училищния портал ги чакаше такси.

— Къде е мерцедесът? — попита Еверет М.

— Останах без шофьор — отговори Шарлът Вилие.

Тя огледа грима си в джобното огледалце. Еверет М забеляза злокобния малък пистолет в ръчната ѝ чанта. Точно това се очакваше от него.

— Помислих си, че е добра идея да обядваме — продължи Шарлът Вилие. — Гладен ли си? Обилният обяд е предпоставка за успешен ден. — Шофьорът се впусна в обедния трафик по „Стоук Нюингтън Чърч стрийт“ и надолу по „Албиън роуд“. Еверет М хвърли поглед към фасадата на къщата на Нуми. — Поне вече не ми се налага да си проправям път от онази мухлясала дупка в Кент всеки път, когато трябва да поговоря с теб. Построихме нов портал, малко по-близо до властовите центрове.

Този свят беше Първият контакт за Шарлът Вилие, но от Екипа по присъединяването, работил по приобщаването на Земя 9 към Целостта, беше научила, че политиците му са изненадващо лесни за манипулиране. Доведи ги до Портала на Хайзенберг и им дай възможност да погледнат през него до онова, което лежи отвъд. Съзнанието, че техните грижи и амбиции са по-малки от атом в сравнение с необятната шир на мултивселената, им даваше правилните ориентир и перспектива за това колко са важни всъщност.

Шарлът Вилие щракна кутийката си с гримове.

— Целостта е в опасност.

Това накара Еверет М да се поизправи. Научила е за Наан.

— Твоето копие предаде всички ни — продължи Шарлът Вилие.

Сърцето на Еверет М отново започна да бие. Твоето копие. Не той. Не той.

Шарлът Вилие продължи:

— Твоят собствен свят, моят свят… дори този свят. Всеки човек в десетте свята е в непосредствена опасност. Достатъчно интелигентен си, така че няма нужда да ти обяснявам подробностите, а само най-необходимото. В нашите светове динозаврите са изчезнали като вид преди десетки милиона години. Представи си вселена, в която това не се е случило. А сега си представи еволюция, продължила шейсет и пет милиона години. До какви заключения те навежда тази мисъл?

Главата на Еверет М се въртеше от мисълта, че не става дума за Наан. Струваше му се трудна мисъл. Някъде там имаше друга заплаха? По-голяма от Наан. Какво искаше да каже тя? Супер-еволюирали динозаври?

— Разполагат с преднина от шейсет и пет милиона години?

— Правилно. Двайсет пъти по цялото съществуване на човечеството като вид. Работата е сериозна.

Трафикът по „Есекс роуд“ и „Ъпър стрийт“ спираше и тръгваше, спираше и тръгваше.

— Един момент обаче — обади се Еверет М. — Ако са толкова напреднали, защо вече не са ни посещавали?

— Добро момче. Защото са агресивни и свирепи… и разделени. На войнолюбиви фракции. Всеки път, когато някоя от фракциите получи преимущество, останалите се съюзяват за известно време, за да я унищожат, преди сами да бъдат унищожени. Цивилизацията на Джиджу е била разрушавана и изграждана хиляди пъти. Десетки хиляди пъти.

— Джиджу?

— Все пак трябва да ти разкажа част от секретната история на Целостта. В ранните ѝ дни… преди да има официално сформирана Цялост и преди голямата карантина… когато са съществували само Земя 1 и Земя 2, З_1 разпраща изследователски сонди до случайни дестинации. Картографират няколкостотин равнини. Една от тях е била равнината на Джиджу. Наложило се е да унищожим тази сонда, преди Джиджу да научат прекалено много от нея, но сами сме извлекли достатъчно информация, за да си отбележим никога повече да не припарваме до тяхната равнина. Твоето копие се е озовало там, докато е издирвал баща си. И е позволил Инфундибулумът да попадне в ръцете на Джиджу.

— Едва ли е щял да го направи, ако е имал друг избор — каза Еверет М.

— Откъде се появиха тези симпатии към твоето копие? — попита Шарлът Вилие.

— Той е мое копие. Аз съм той, той е аз. Аз никога не бих постъпил така. Не и ако въпросът не е бил на живот и смърт.

— Както сам казваш, ти си неговото копие.

Поеха по „Пентънвил роуд“, през още по-голямо задръстване. Точно когато светофарите на „Кингс крос“ светнаха в червено, от вътрешната страна на таксито се появи велосипедист в сигнално жълт екип.

— Къде отиваме?

— Да обядваме. Президиумът е в състояние на тревога, макар че нямам представа какво бихме могли да сторим, ако Джиджу решат да дадат начало на инвазия.

— Разумът на Трин — още докато произнасяше последната дума, Еверет М почувства как имплантите му, странни и чуждоземни, се отделят от собствената му плът. — Мадам Луна може да ги спре.

— Проучваме тази възможност.

Пълният смисъл на ставащото най-после започваше да връхлита Еверет М. Мадам Луна. Земя 4, домът му:

— Мама, Вики-Роуз… Баба Синг, баба Брейдън!

— Ще направим всичко по силите си за защитата им, Еверет. Нямай опасения по този въпрос.

Ако зависеше от него, Еверет М би изскочил мигновено от колата, жегнат от страх и гняв; за да побегне някъде, където и да е, никъде; за да изкрещи на висок глас онова, което чувства, на никого. Само че малките червени светлинки на вратите светеха. Вратите бяха заключени. Беше заключен заедно с Шарлът Вилие.

— Изключително важно е да останеш тук, Еверет. Ако Джиджу нахлуят, истинският… — Шарлът Вилие се улови навреме. — Другият Еверет ще се върне за семейството си. Нуждаем се от теб, за да го посрещнеш.

— Мама, Вики-Роуз — каза отново Еверет М.

— Орденът ще направи най-доброто по силите си.

Велосипедистът се качи на тротоара и избегна няколко минувачи, преди да се добере до „Грейс Ин роуд“. Флотилия от автобуси тъкмо спираха на стоянките пред гара „Кингс крос“. След няколко дни сняг и суграшица небето беше ясно и острият ветрец изсушаваше улиците и тротоарите. Светлината се отразяваше от стъклената пристройка до „Кингс крос“ и крещящите пластмасови реклами на евтини бангладешки ресторанти. Гара „Сейнт Панкрас“ приличаше на малък Готам, спуснат в средата североизточен Лондон. Еверет М опита да си представи как това синьо небе се изпълва с нашественици: въздушни кораби, междузвездни кораби, кораби майки, втори луни, звезди на смъртта; милиони пикиращи космически изтребители. Трикраки бойни машини. Гигантски годзили, газещи градове. Какви превозни средства караха супер интелигентните динозаври?

— Това не е истина.

— Най-истинското нещо, което може да съществува, Еверет. Той ще дойде. Каквото и да се случи, бъди готов за него. И този път никакви грешки.

Таксито се хвърли стремително по „Юстън роуд“ и зави наляво по „Тауър стрийт“.

— Къде ме водиш?

— Обичаш ли японска храна? — попита Шарлът Вилие. — Приятелят ти Райън обича — таксито отби пред малък японски ресторант. На прозорчето до вратата помахваше една котка манеко неки. — Всъщност той трябва да е… а, ето го и него.

Вратата се отвори. Райън излезе навън. Носеше училищната си униформа. Изглеждаше малък, блед и изплашен. В рамката на вратата зад Райън пристъпи мъж. Беше нисък, малко тантурест, с пригладена назад коса. Изглежда, не се чувстваше комфортно.

— Какво става? — попита Еверет М.

— Ще обядваме — произнесе Шарлът Вилие. — С приятели. Трябва да доизясним няколко неща. Приятелят ни Райън е много лоялен, но позволи на любопитството да го надвие. Не го бива много в проследяването на хора. Дори не си помисля, че някой може да следи него. Това не е детективска черта. Кутията на Пандора никога повече не може да бъде затворена. Което е жалко. Ти поне прояви дискретност с приятелката си… Нуми, определено не е истинското ѝ име… това говори много за момчетата и на кого се доверяват, не мислиш ли? Разбираш ли, трябва да съм сигурна, че мога да имам доверие на хората, с които работя. Ти, приятелят ти Райън, приятелката ти, Колет Харт… той е разговарял с Колет Харт. Аз бих го посъветвала друго. Разбираш ли, можем да предложим защита. Или да я оттеглим.

— Ако приближиш Нуми, ще те убия.

— Няма да го направиш, Еверет. Престани да фучиш. Виждаш ли моя колега Хеер Дауде? Той е близнак от Земя 7. Сигурна съм, че в училище си учил за тях. Всичко, което той вижда и чува, всичко, което почувства и помисли се споделя от неговия близнак на Земя 7, Еббен Хеер. С малката подробност, че Еббен Хеер не се намира на Земя 7, а на Земя 4, в североизточен Лондон. „Роудинг роуд“, Стоук Нюингтън. Номер 43. Бърз си, Еверет, но не си по-бърз от квантовото оплитане. Сега вече и двамата знаем къде стоим. Суши.

31.

Господарите на Слънцето превърнаха Еверет и Сен в суперзвезди.

ПОСРЕЩНЕТЕ НАШИТЕ ГОСТИ ОТ ДРУГА ВСЕЛЕНА!

Яздеха фино като паяжина слонско седло на гърба на огромен, поклащаш се в крачка завропод по десеткилометровия кралски път, който се извиваше спираловидно по вътрешността на една от огромните стъпаловидни, пирамидални кули, които Еверет беше видял по време на полета до Палатакахапа на кралската яхта на Господарите на Слънцето. Покрай пътя им се бяха подредили стотици хиляди Джиджу и надигаха гребени в синхронизирана мексиканска вълна от пурпурно, което преминаваше в червено, което преминаваше в оранжево. Какс яздеше орнаментирано и обсипано със скъпоценности седло далеч напред по шията на завропода, точно зад главата. Вдигаше ръка и гребен за поздрав към обожаващото я хилядно множество. Процесията продължаваше вече часове. Еверет и Сен заспаха, притиснати един в друг, свити като котенца.

НАШИТЕ ИЗВЪНЗЕМНИ ПРИЯТЕЛИ, БЕГЪЛЦИТЕ ПО РАВНИНИ, ПРАЗНУВАТ ТОЗИ ДЕН НА ЕДИНЕНИЕ!

Дадоха им кралската ложа на арената за някакво спортно събитие, което приличаше на баскетболна среща с десет коша по целия периметър на игрището. Еверет хвърли първата топка. Дузина ръце се протегнаха да я посрещнат. Тяло на Джиджу се сблъска и изхрущя срещу тяло на Джиджу. Какс претърпя десетина промени по цвета на кожата си и от вълнение изпя цяла опера на чуруликащ Джиджу, но Еверет така и не успя да разбере какво се случва. Замисли се за семейните ложи в сектор „Север“ на „Уайт Харт Лейн“ и как разговаряше за мача с баща си обратно по пътя към апартамента, за да опитат нещо ново за редовната им Кулинарна вечер.

ГОСПОДАРЯТ НА МУЛТИВСЕЛЕНАТА И НЕГОВАТА ЖЕНСКА СПЪТНИЦА СЕ НАСЛАЖДАВАТ НА МЕРОПРИЯТИЯТА НА ВЕЛИКИЯ НАРОД НА ГОСПОДАРИТЕ НА СЛЪНЦЕТО!

Десет хиляди Джиджу изпълниха продължителен, елегантен, сложен танц, който включваше многоцветни ветрила, масивни марионетки на пръчки и сияйни ореоли от светлина сред големите дървета в парка в основата на стъпаловидна кула на град Палапахедра. Всяка пирамида беше сграда, която на свой ред беше цял град, а и се простираха доста по-надолу в земята, отколкото над нея. Самодостатъчни, самоподдържащи и самозахранващи се, всяка една от тези пирамиди приютяваше сто милиона Джиджу от народа на Господарите на Слънцето. По време на бавния полет до Палатакахапа в тежко увредения Евърнес Еверет изгуби броя на черните пирамиди градове из необятния ландшафт.

— Женска спътница, хъм! — оплакваше се Сен.

МАЙМУНО-ХОРАТА ОТИВАТ НА САФАРИ!

Бяха поканени на борда на подскачащи над вълните небесни шейни в море, което бе по-широко от всеки земен океан. Сен прибра косите си назад и си сложи очилата на заварчик, след което напълно се бе отдала на дивашкото удоволствие да не се изпуска от ръба на малкия сал. По-ниско, по-бързо, по-близо! — подканяше пилота. Пилотът не говореше английски и не разбираше вълнението ѝ. Това малко вътрешно море — малко по стандартите на Световното колело — беше резерват за рядък вид морски обитатели. Еверет бе виждал компютърни симулации на морски създания от епохата на динозаврите — щракащи челюсти, издължени змийски шии, могъщи перки, — но онези животни изглеждаха като джуджета в сравнение с тези, дори в сравнение с големите земни китове, най-големите създания, живели из онези светове. Летящи животни, наполовина птици, наполовина птеродактили, които кръжаха, ловяха риба, точно по времето, когато Еверет забеляза как изпод повърхността се надига тъмна сянка. Водата избухна в бяла пяна и от вълните изскочиха чудовищни глави на дълги шии, които захапваха по няколко птероптици наведнъж. Пилотът поведе небесната шейна на зигзаг между дългите им шии. Сен пищеше от удоволствие.

ИЗВЪНЗЕМНИТЕ СЕ ВЪЗХИЩАВАТ НА МОГЪЩЕСТВОТО НА ГОСПОДАРИТЕ НА СЛЪНЦЕТО!

Намираха се в зала в залата, в залата, в самото сърце на палата на Императрицата на слънцето. Преведоха Еверет и Сен през коридори, през заключени врати; всяко помещение, в което влизаха, изглеждаше по-голямо от съдържащото го. Инфундибуларност, помисли си Еверет. Като Тардис. В централната зала, в сърцевината на това място, която изглеждаше най-голяма от всички досегашни, имаше умален модел на вселената на Джиджу. Пристъпиха по реещ се диск — гравитацията беше толкова слаба, че всяка стъпка на Еверет се равняваше на десет метра, — в чийто център пламтеше умален модел на слънце. По краищата на диска, зад реещи се конзоли, стояха техници на Господарите на Слънцето. Техниците намалиха яркостта на слънцето, докато хората не успяха да различат останалите обекти в центъра на диска: кръг от реещи се правоъгълни плочи — в реалността всяка от тях трябва да беше с размерите на Земята, пресметна Еверет, — изправени срещу слънцето; а над северния и южния полюс на слънцето: комплексни механизми в призрачно сребристо. Нищо физическо нямаше как да съществува дори за миг толкова близо до врящата повърхност на слънцето: Еверет прецени, че сигурно използваха същата технология на силовите полета, която караше летателните им съдове и дворци да летят в небето. Реактивните струи, които задвижват слънцето, обясни Какс, и Еверет долови гордостта и самосъзнанието за могъщество в гласа ѝ. Това беше нейното наследство: способността да накара една звезда да танцува по силата на нейната воля. Но аз съм правил същото, помисли си Еверет. Беше пробил сърцето на слънцето с портал на Хайзенберг и бе изпразнил енергията му върху Наан гнездото в Университета „Импириъл“ в Лондон на Земя 1. Знаеше, че онова, което вижда, е нещо повече от умален модел; това беше система за контрол. Едно докосване по онези падове за управление можеше да стартира реактивните двигатели и да накара самото слънце да се раздвижи. Зубрачът Еверет следваше да е поразен до корените на всеки косъм на главата си. В тази глава сега бе познанието, че Джиджу възнамеряват да разгадаят по инженерен път принципите на работа на Инфундибулума — неговия Инфундибулум, Инфундибулумът, който неговият баща му бе поверил. Единствено на него. За теб, Еверет. Съжалявам, татко. Трябваше да им го дам.

Какс ги поведе обратно през вратите на вгнездените зали, обратно по коридорите. Еверет приближи до Сен и ѝ прошепна:

— Можем ли да спрем всичко това? Мразя го.

— Аз също — прошепна Сен. — До гуша ми дойде да съм принцеса. Принцесите са наф.

Чук-почук. Драс-подрас.

— Ъ?

Троп-троп-потроп.

— Ида — чу се гласът на Сен.

Вратата се отвори. Очите ѝ се разшириха от изненада. Тя издаде вик и прикри малките си гърди с ръце. Носеше само гащички.

— Еверет Синг! Да се махаш, да се махаш, да се махаш! Помислих, че си… някой друг.

— Съжалявам, съжалявам, съжалявам — лицето на Еверет пламтеше от срам. Вратата на малката лати се тръшна в лицето му. — Сен, може ли… да вляза?

Вратата отново се отвори. Беше навлякла ръгби фланелка.

— Малко е разхвърляно.

Какс беше предложила на екипажа зашеметяващо луксозни, разкошни апартаменти в Кулата за временно пребиваващи в Палатакахапа. Еверет, Сен, капитан Анастейзия, Макхинлит и Шарки, всеки посвоему, бяха решили, че предпочитат да спят на кораба. Корабът беше единственото място, от което човек не можеше да види кораба. Евърнес беше ужасна, трагична руина. Гръбнакът му беше извит, пътеките и коридорите му — изкривени. Таваните му бяха хлътнали, вратите на повечето каюти бяха блокирали. По обшивката му имаше грозни рани от сблъсъка и нападението на Генкралиците, а така също разкъсан и изкормен на местата, където пипалата на корабите сепии бяха оказали съпротива, преди да го изпуснат от хватката си. От трите двигателя, откъснати при катастрофалното кацане, беше подменен само един. Вторият все още беше на ремонт в машинното. Третият бе изгубен завинаги. Еверет не можеше да погледне този кораб, без да изпита болка. Но това да спи в него бе нещо повече от факта, че не му се налагаше да гледа развалините му: беше демонстрация на вярност. Демонстрация на обич.

Илюминаторът на Сен беше напукан, а дървените плоскости на тавана — нацепени, и въпреки че хамакът ѝ висеше в правилната си позиция, от претъпканите ѝ чекмеджета се сипеха дрехи, по всяка повърхност бяха пръснати гримове, а ръгбистите ѝ свеждаха погледи от стените. Еверет премести един къс дървен жезъл, за да седне на свалената седалка зад вратата. Кехлибарената топка в края на жезъла се разтърси като желе. Еверет извика стреснато и пусна жезъла. Сен бързо го вдигна. Гелът на топката продължи да се вълнува в златисто-канелено, в отсенки на жълтото и оранжевото, след което отново възприе сферичната си форма.

— Еха, това е — произнесе Еверет. — Може ли аз да опитам?

— Не обича да го докосва друг — обясни Сен. Тя подпря внимателно жезъла в ъгъла. — Всеки друг освен мен.

— Можеш ли да го накараш да работи? — попита Еверет.

Сен кимна:

— Но не ми харесва. Сякаш е в главата ми.

— И аз имам разни неща в главата — каза Еверет.

— Зная.

— Не го искам там. Не искам нищо от това. Не искам да бъда тук. Сен, дадох им Инфундибулума.

— Трябваше да го направиш, Еверет. Не можеше да сториш нищо. Аз също бих постъпила така. Всеки от нас би постъпил така.

— Но от това не става по-правилно.

— Ще ти кажа, че си наред, ако ти кажеш на мен, че съм наред — произнесе Сен.

— Трябвало е да застреляш онази Джиджу. Капитанът… Ани каза, че е трябвало да го направиш.

— Случи се толкова бързо — обясни тя. — Все едно се случи още преди да съм успяла да го помисля. Натискам спусъка, а ударният пистолет стреля и беше толкова забавено, но едновременно бързо, и си мислиш, че можеш да се върнеш назад и да го предотвратиш, но не можеш. Никой не може. Убих живо същество, Еверет Синг. Не съм чиста. Чувствам се нечиста. И винаги ще се чувствам така, ей тук вътре.

Евърнес се помести на привързващите си въжета, брулен от ветровете, които вееха вечно нагоре или надолу из тази шахта в сърцето на света.

— Аз също убих живо същество — каза Еверет. — Не лично. Но дадох пушката на Какс. И тя уби другата принцеса.

— Ако не го беше направил, Какс щеше да умре. Мислиш ли, че онази друга Джиджу щеше да каже: „Благодаря ви, о, толкова много, мистър Синг и мистър Майлс О’Рахили Лафайет Шарки.“ Щеше да намисли нещо мийзи на тази нейна доли асок и да накълца теб и Шарки на кайма. Постъпил си правилно. Ние постъпихме правилно. Само дето…

— Само дето не ми се струва правилно.

— Така е.

— И Какс ни развежда наоколо, все едно сме някакви… богове, или какво? И всичко, което си мисля аз, е: иска ми се баща ми никога да не ми беше давал Инфундибулума. Трябваше направо да го изтрия. Можех да го направя. Мислих по въпроса. В един момент само с едно поместване на пръста щеше да е изчезнал. Просто трябваше да се отърва от него, и онази Джиджу, която ти уби, сега щеше да е жива, също и всички войници на Шарлът Вилие, другият Теджендра на Земя 1, екипажът на транспортния съд на въздушна възглавница на ледената Земя, ’Лучайния Ед, а другият Еверет? Той щеше да е само поредното мое аз, да ходи на училище, да се вижда с приятели, да се опитва да сваля момичета, да играе футбол, а Ани и вие щяхте още да си имате кораб и живот обратно на З_3, и хубаво де, Шарлът Вилие щеше да е отвлякла баща ми, но сега щеше да е на Земя 3 и щяха да се отнасят добре с него, и може би, когато получеше Инфундибулума от него, щеше да му позволи да се прибере у дома.

— Мислиш ли? — попита Сен. Очите ѝ бяха изключително сини, ясни, горяха. — Наистина ли мислиш така? Дружки като Шарлът Вилие, такива като нея пускат хората да си ходят нанти! Виждала съм съвсем същите из Хакни Грейт Порт. Постъпи правилно, Еверет. Ти си героят.

— Аз съм героят. Добре. Значи: ако аз съм героят, как така седим на катастрофирал кораб, заобиколен от трилиони умни гущери, които сега, благодарение на мен, могат да отидат където пожелаят из мултивселената. Така ли постъпват героите? Ако аз съм героят, как така всичко наоколо ми се превръща в боклук? Как така всички страдат? Как така всички умират?

— Еверет — Сен се изправи. На лицето ѝ се бе изписала решителност. — Ела да спиш с мен.

— Какво?

Сен умело се люшна обратно в хамака си:

— Подремни ей тук, до мен. Има много място. Помниш ли на Земя 1, когато сънувах онзи кошмар.

— За това, че си попаднала в капана на Кулата от души?

— А ти дойде и аз те попитах дали ще поспиш с мен долу на палубата… за компания и така нататък?

— Помня.

— Е, мисля, че сега ти имаш нужда от същото, но си оми, тъй че няма да попиташ сам, и питам аз. Ела и подремни с мен, Еверет Синг.

Хамакът се разтърси, куките му изскърцаха, щом Еверет се мушна до Сен. Беше мъничка и жилава като улично куче, но уви ръце и крака около него и малкото ѝ тяло беше топло, а Еверет почувства как дълбоките, треперещи вдишвания в гърдите му се превръщат в къси ридания… нищо голямо, нищо неловко, нищо, от което после щеше да се срамува. Малко мъжки, оми плач. Защото тя бе така топла и наблизо, там.

Сен погали главата му.

— Всичко е наред, Еверет Синг.

Корабът отново се раздвижи около него. През илюминатора дойде премигване от мълнията на електрическата дъга между стената и шахтата, и Палатакахапа. А Еверет Синг потръпна в слабичките ръце на Сен и разбра, че колкото и надалеч да бъдеше подхвърлен през трилионите, трилиони равнини на Множеството, никога няма да бъде сам.

Косата ѝ бе така полудяла и мека, и ухаеше на Сен.

— Сен.

— Какво, Еверет Синг?

— Има нещо, което… ами… начинът, по който миришеш.

— Да не твърдиш, че намирисвам?

— Не, не… Просто… Наистина ми харесва.

— Това е добре, Еверет Синг.

Еверет се гушна по-близо и плътно към нея.

— Сен.

— Сега пък какво, Еверет Синг?

— Тази ръгби фланелка?

— Какво за нея?

— Можеш ли да я свалиш?

Сен възкликна.

— Я го гледай ти! Нахален оми. Не, Еверет Синг, ти си БК. Новата ми БК.

— Това нещо като гадже ли е?

— Не! Ах, тези омита! Никога не мирясвате. БК — бона кучка. Най-добър приятел. Момчетата в Хакни, ами, никога не се задържат дълго наоколо. И са толкова доволни от себе си. Едни такива, целите жужирани. Поглеждат се в огледалото по-често и от теб.

— Най-добър приятел.

— Най-добър приятел, с когото спя.

— Често ли ти се случва това?

— Понякога. Аз и Джири…

— Кой е Джири?

— Чуй се само, Еверет Синг. Да не долових ревност? Друг най-добър приятел. Една полони, Еверет Синг. И престани да си мислиш за онова. Знам ви какви сте, омитата.

— Ти ме покани, Сен.

— Зная. Еверет Синг, ръгби фланелката…

— Да.

— Когато кажа „не“, това не означава „да, заради теб“, и не означава „не точно сега, може би след ден или два“… означава не.

32.

Първо дойде светлината. Един чисто бял лъч се заби нагоре, през някаква пукнатина в средата на Слънчевия контролен център. Порази връхната част на купола и се разчупи на стотици лъчи. Централният лъч се разшири. Пукнатината се уголеми до ирис. Холографският модел на системата на Света на Диска се разцепи на шест секции и се плъзна настрани от разширяващата се дупка. Сен се изкиска, щом една очевидно солидна секция на Световното колело премина направо през нея.

— Хакни-тип-топ и в изправност — заповяда капитан Анастейзия.

Еверет глътна стомах и изправи рамене по начина, по който го бяха учили в класа по театрално майсторство, когато ги принуждаваха да загряват с помощта на възможно най-унизителните техники. Дори не си беше помислял, че някога ще му влязат в употреба за аудиенция при Императрицата на слънцето.

Светлината се усили болезнено. Еверет присви очи в блясъка, за да види ослепителен обект, който се надигаше от дупката: Слънчевия трон. Модела на могъществото на народа ѝ. Императрицата на слънцето се възправяше в средата на Слънчевата зала. От хилядите шипове на трона се излъчваше светлина. Точно когато Еверет вече не можеше да го понесе, блясъкът спадна до поносими нива. Подът се затвори. От трона се подаде рампа. Императрицата слезе до пода на залата. Джиджу скръстиха ръце в благоговение. Залата екна от подсвиркващ хор. Цветовете на гребените им преливаха от златисто до синьо, напред и назад.

Еверет почувства, че Сен плъзга ръка в неговата. Пръстите ѝ бяха малки, топли и силни. Беше се пробудил рано — в сумрака на огромната шахта, преминаваща през света, с напълно объркан вътрешен часовник, — изплъзна се от хамака на Сен и се върна крадливо в собствената си лати. Никой не го видя, но беше гузен. Все още опитваше да го проумее: Сен го беше поканила да бъде с нея, но Еверет чувстваше, че той се е възползвал. Бона кучка, с която подремваш. Искаше да бъде повече от това.

Императрицата на слънцето вдигна обсипан със скъпоценности нокът и от пода се надигна екран на висока поставка. Джиджу бяха построили собствения си Инфундибулум по модела на айпада на Еверет.

— Можеше поне да изпилят серийните номера — подхвърли тихо Макхинлит.

Императрицата на слънцето докосна екрана. Лицето ѝ се обля в светлина. Очните ѝ мембрани премигнаха. Тя изпя кратка фраза на езика Джиджу.

— Мисля, че това означава „Как да накарам това нещо да проработи?“ — прошепна Сен.

Какс побърза да отиде при майка си. Пръстите ѝ заиграха по екрана.

— Божичко — прошепна Еверет. Сен стисна ръката му.

Императрицата на слънцето погледна Еверет и в очите ѝ имаше могъщество, мрак и омраза, дълбока десет милиона години. Беше ужасяваща.

— Императрицата на слънцето ти благодари — произнесе тя. — Направихте огромна услуга на народа на Господарите на Слънцето. Милиони години след днешния ден народът ми ще пее песни във възхвала на Еверет Синг.

Все още звучеше като майка му. Императрицата на слънцето се върна при реещия се трон.

— И за какво ти е? — попита Еверет.

Навсякъде из залата се чу рязко поемане на дъх. Никой не отговаряше на Императрицата на слънцето.

Императрицата се завъртя бързо и отново го погледна. Ноздрите ѝ се разшириха. В очите ѝ имаше надменност. Но Еверет вече не се боеше.

— За да подсигуря безопасността на моя народ. Какви други желания може да има един монарх?

— Можем ли вече да се приберем у дома? Получихте Инфундибулума… можете да ни пуснете да си вървим.

— Вие сте наши гости. Винаги сте били напълно свободни да си тръгнете когато пожелаете.

Императрицата на слънцето зае мястото си на своя трон. Светлината се усили, докато екипажът не се видя принуден да заслони очи. Когато Еверет отново прогледна, тронът беше изчезнал, а подът бе цял. Фалшивият Инфундибулум се възправяше на пиедестала си.

— Е, мисля, че това шоу приключи — каза капитан Анастейзия. — Да вдигаме Евърнес във въздуха и направим скок надалеч от този проклет свят. Без да се обиждате, принцесо.

— Ти отговори на майка ми! — изсъска Какс на Еверет, докато капитан Анастейзия повеждаше екипажа си от контролната зала. — На майка ми!

— Нямаше да го направя, ако не звучеше като моята майка — промърмори Еверет.

— Трябва някой път да чуеш какви ги отговарям аз на майка ми — прошепна Сен.

— Майка ти те чува! — прогърмя гласът на капитан Анастейзия.

— Бона дрешки — Сен хвърляше дрехи на Еверет. Яке, корабни шорти, ботуши. — Върви да се навлечеш!

Сен се беше преоблякла в любимата си изрязана тениска, сив клин и ботуши със заострени връхчета. Върху всичко това носеше кавалерийската си куртка по модата на ветровиците.

— Защо? Какво става? — попита Еверет иззад препълнените си с екипировка ръце.

— Прибираме се вкъщи, нали?

— Какво ще правим?

— Съвсем вярно — капитан Анастейзия беше подала глава от собствената си лати. Земя 3. Веднага щом Макхинлит е заредил акумулаторите дотолкова, доколкото ще ни позволи да направим скок оттук.

— Не можете да го направите! — каза Еверет. — Искам да кажа, ами баща ми? Ами Шарлът Вилие и фактът, че всички в Целостта са по петите ни? Това е лудост.

Капитан Анастейзия излезе в коридора. Донагласи колана на бричовете си за езда, завъртя крак по-надълбоко в ботуша му.

— Ще пропусна последния ти коментар като спонтанно избухване, продиктувано от тийнейджърска невъздържаност — произнесе тя с леден поглед. — Трябва да ремонтирам кораба си.

— Джиджу разполагат с технология на възраст шейсет и пет милиона години. Могат да ремонтират всичко.

— Може и да могат, но си нямат въздушни кораби и най-вече Евърнес. Ще отведа кораба си у дома, при хора, които могат да го върнат към живот.

— Но…

— Никакво но, мистър Синг. Ще го отведа у дома, в истинския му дом: обратно в Бристол. Ще го приземя и ще позволя на занаятчиите да го жужират бона, бристол-тип-топ и в изправност. След като вече се отървахме от онова бижу проследяващо устройство, можем да надиграем в собствения им танц Шарлът Вилие и нейните сухоземни. Облечи се добре и заеми работната си станция, мистър Синг: скачаме веднага щом се подготвим.

И като каза това, капитан Анастейзия заподскача надолу по несигурния, надупчен коридор с лекотата и вълнение на тийнейджърка, тръгнала на парти.

Десетки — стотици, хиляди възражения — се въртяха из главата на Еверет, докато навличаше клина и корабните си шорти. Всеки скок на Хайзенберг оставяше следа в квантовата реалност на мултивселената: Шарлът Вилие веднага щеше да разбере, че Еверет се е завърнал на Земя 3. Можеше да изпрати специален отряд от Целостта на Света на Диска. Няколкостотин километра през провинциалния английски запад нямаше да я затруднят. А поправките на повредите от катастрофата и сдърпването с Генкралиците не приличаше на нещо, за което човек може да плати, като измие една-две коли, ако направи гаражна разпродажба или дори ако организира бързо публично набиране на дарения.

Челюстта и юмруците на Еверет се стиснаха при мисълта за Шарлът Вилие — толкова смела, че да пребие почти четиринайсетгодишно дете; така благородна, че да остави екипа си да бъде нарязан на парчета от Генкралиците. Капитан Анастейзия никога не би изоставила екипажа си. Беше видял капитана с наколенки и парцал, да търка, да търка в опит да измие кръвта от всеки ъгъл и цепнатина из кораба. Еверет се радваше, че не видя Сен натрошена и окървавена: Джиджу я бяха събрали отново, бяха изпратили наномашините си в белите ѝ дробове, вените ѝ, във всяка нейна телесна клетка, но какво бяха оставили след себе си тези лечебни машини? Промените, разликите, способността ѝ да накара жезъла на Генкралиците да ѝ се подчинява — завинаги ли бяха останали с нея? Да, повече от всичко му се искаше да напусне този изкуствен свят, да замине надалеч от ужасяващите му, брутални войни и съперничества, от историята му от шейсет милиона години, напоени с кръв. Сега Земя 3 беше неговият дом, но не би изпитал никаква радост от подобно завръщане в него.

Джиджу бяха получили Инфундибулума.

Еверет затягаше връзките на ботушите си, когато някаква внезапна врява го накара да вдигне очи.

Гласът на Макхинлит. Ядосан: сякаш винаги се събуждаше ядосан. И друг: женски глас. Ядосан: повече от ядосан. Гласът на майка му. Невъзможно. Какс.

Еверет се спусна с трополене по стълбите до товарното отделение. Сен беше на една стъпка зад него. Носеше като копие жезъла на Генкралиците. Макхинлит удържаше Какс с ръка, поставена на гърдите ѝ. Ореолът на Какс беше гневлив, разцепваше се на остри, червени остриета и отново се трансформираше.

— Еверет Синг! — извика тя. — Разкарай този човек от мен. Събери всичките си хора! Веднага! Майка ми… Императрицата на слънцето… зная какво ще направи с Инфундибулума!

— Сражавали сме се едни с други в продължение на петдесет милиона години. Война след война; цивилизации са се надигали, сражавали са се, рухвали са. Нито една от страните така и не е постигнала пълна победа.

Екипажът се бе скупчил в кръг около Какс. Макхинлит беше приклекнал; капитан Анастейзия стоеше със скръстени ръце; Шарки беше зад нея и гледаше подозрително; Еверет все още беше на долното стъпало на главното стълбище, придърпал колена към гърдите си; Сен беше седнала в края на кожуха на един двигател. Жезълът на създанията Джиджу лежеше напряко през скута ѝ.

Какс стоеше в средата на кръга. Погледна продължително и всеки един от човеците:

— Досега. Майка ми разполага с план, който ще подсигури пълна победа за Господарите на Слънцето. Ние печелим. Всички други, всички останали губят.

— Инфундибулумът — произнесе капитан Анастейзия.

— Да.

— Как? — попита Еверет.

— Ние сме Господарите на Слънцето. Ние караме слънцето да танцува, когато му заповядаме. Даваме слънцето, но можем и да го отнемем. А можем да дадем и прекалено много от него.

— Какво искаш да кажеш? — намеси се Шарки.

— Слънчево изригване — обади се Еверет. — Като реактивните струи, които използвате, за да движите слънцето нагоре и надолу. Можете да ги насочвате в различни посоки. Например навън. През Света на Диска. Извинявам се, Световното колело.

— Можем много повече от това — отговори Какс. — Можем да го превърнем в нова.

— Какво е нова? — попита Сен.

— Случва се, когато една звезда експлодира — обясни Еверет. — Звездата издухва външните си пластове. Обикновено го правят неутронните звезди…

Сен го прекъсна с тихо, ужасено възклицание:

— Но това ще…

— Овъгли всяко живо същество на Световното колело. Да — каза Какс. — Трилиони мъртви. Ще превърне всичко в стерилна, необитаема пустош в продължение на десетки хиляди дни.

Еверет пресметна наум.

— Това са стотици години.

— Но вие също ще загинете с тях — каза Сен.

— Вие няма да бъдете тук — каза Еверет. — Вие ще бъдете на някое друго място. Ето какво е липсвало в плановете на Императрицата: не сте имали къде да отидете, никъде, където да се скриете.

— Да — отвърна Какс. — А сега моята майка, Императрицата, разполага с необходимото, за да постигне пълната победа.

— Целостта — каза Еверет. — Ще отидете там. Ще я превземете, ще я завладеете и ще изчакате няколко века или там някъде, а после ще направите обратен скок. Когато слънцето ще е престанало да изригва и цялото Световно колело ще бъде само ваше.

— Такъв е планът.

— Но за няколко века ние можем да научим достатъчно, за да ви се опълчим. Може би дори да ви победим — каза Еверет. — Не можете да поемете такъв риск.

— Не — произнесе простичко Какс и смисълът в отговора ѝ беше ясен за всички.

Господарите на Слънцето възнамеряваха да унищожат всяко човешко същество из Десетте свята. И Еверет им беше дал оръжието, с което да го постигнат.

Никой не проговори. Няма думи, когато току-що си научил каква е смъртната присъда на човечеството. Еверет беше връчил на Господарите на Слънцето брадвата, с която да я изпълнят. Беше прекалено голямо, прекалено грозно, за да бъде повярвано. Какс бе оповестила края на света. Не можеше да е истина. Но Еверет никога не беше вярвал във вярата. Вселената не я беше грижа в какво вярват хората.

Най-накрая капитан Анастейзия се обади:

— Защо ни казваш всичко това? Какво си мислиш, че можем да направим?

— Разполагате с оригиналния Инфундибулум — каза Какс. — Това е всичко, което зная.

— Слънчевата пушка — обади се Макхинлит и се изпъна като котка от приклекналата си позиция. — Казах ти, казах ти да я използваш срещу онези Ген-генетички! Да пробиеш дупка в това чудо; да отвориш портал в онази тяхна Слънчева зала и да им дадеш да опитат от истинския вкус на тази тяхна слънчева сила. Да ги накараш да загорят като факли!

— Не разполагаме с нужната мощност — произнесе бързо капитан Анастейзия. — И сме прекалено близо. Ще изгорим заедно с тях.

— Тъй вярно. И може би това е цената — произнесе Макхинлит. — Всички тях срещу нас петимата.

Но Какс изглеждаше развълнувана. През гребена ѝ преминаваха вълни, които приемаха ту зелен, ту пурпурен цвят:

— Еверет, какво е това?

Еверет не отговори.

— Еверет, слънчева пушка?

Тя пристъпи по-близо до него. Наведе отсечено глава на една страна.

— Еверет, това някакъв вид оръжие ли е?

Той чувстваше как потта се стича по линията на ключицата му, надолу по ребрата. Хвърли бърз поглед на капитан Анастейзия. Тя поклати глава. Какс се завъртя в кръг, като поглеждаше всеки един от членовете на екипажа:

— Да не криете нещо от мен? Заплашвате ли майка ми и сестрите ми? — Ореолът ѝ заблещука в сребристочерно. Ботовете му блеснаха в закривени остриета.

— Не! — извика Сен.

Тя вдигна странично бойния жезъл на Генкралиците, с две ръце, насочи го напред. От кехлибарената сфера изникнаха остриета, напуснаха топката на жезъла и увиснаха пред Какс.

Какс изсъска, опасна и напълно извънземна.

— Сен — произнесе капитан Анастейзия, — разкарай това нещо.

— Не го направих аз — отговори момичето. — Направи го само.

— Сен…

— Прави онова, което чувствам, не каквото помисля!

Евърнес се разтърси, сякаш беше пропаднал във въздушна яма. Всички се изтърколиха през товарната палуба. Еверет се блъсна здраво в една от пластините за подсигуряване на контейнерите. Корабът се разтърси от чудовищна гръмотевица. През мачтите и подпорите изпращя синя мълния.

— Никой да не докосва каквото и да е! — извика Макхинлит.

Електрическите изпразвания изчезнаха. Макхинлит спринтира към инженерната рубка.

— Изгубихме долната половина на електрическия ми щекер!

Шарки се бе притиснал към един от илюминаторите и надничаше през събраните си в шепи ръце.

— Изгубили сме повече от това. — Гласът му беше стоманено-мрачен. — Дворецът. Изчезнал е.

33.

Скорците се въртяха като безкрайно променящ се облак над „Грийн парк“. Ниското зимно слънце се отразяваше в прозорците на превозните средства на „Пикадили“. Шарлът Вилие вдигна късата си воалетка и се наслади на приятните слънчеви лъчи по лицето си. Хората се вторачваха в старомодния ѝ костюм. Погледнете втори път, мърлячи. Вижте какво е някой да се облича гордо и дисциплинирано.

Тя се обърна към черната врата с излющена боя в стената от убито червени плочки, свали едната си ръкавица и докосна вратата с длан. Ключалките щракнаха; вратата се отвори беззвучно навътре. Шарлът Вилие пристъпи през нея, а вратата се затвори и запечата зад гърба ѝ. Отваряше се само от докосването на не повече от дузина различни ръце от всичките Десет свята на Целостта.

Шапката ѝ се оказа заплашена от повея на застоялия въздух с мирис на мухъл. Някъде далеч долу прогърмя влак и звукът от преминаването му отекна усилено из тунели и шахти. Ежечасно по маршрута между „Грийн парк“ и „Хайд парк корнър“ преминаваха хиляди пътници, без да осъзнават, че прекосяват цяла изоставена метростанция, зазидана, заключена и забравена. „Даун стрийт стейшън“, затворена през 1932 година. Отворена осем десетилетия по-късно, за да помести в себе си втория Портал на Хайзенберг в притежание на З_10.

На асансьора му трябваше цяла вечност, за да се появи. Беше тесен, разнебитен строителен повдигач — на старата „Даун стрийт“ кипеше работа. Британското правителство бе устроило база тук по време на Втората глобална война от двадесетия век на този свят. Шарлът Вилие се спускаше по старата ѝ асансьорна шахта. Защо жителите на тази Земя бяха толкова привързани към тунелите и влаковете? Но все пак беше далеч по-удобно от онази влажна дупка под Английския канал. И толкова практично за „Фортнъм & Мейсън“.

Асансьорът звънна, обезопасителната бариера се отключи. Управлението на портала беше разположено на по-долното ниво на шахтата. Шарлът Вилие бе реквизирала порталния екип, надзиравал катастрофалната мисия до Световното колело на Джиджу. Пазиш ли една тайна, пазиш хиляда тайни. Скоковият контрольор Ангхарад Прайс (Шарлът Вилие специално си бе отбелязала да не забравя името ѝ) носеше небесносинята си униформа от Порталната команда на Земя 3 и войнишко кепе. Косата ѝ бе прибрана назад, а лицето и ноктите ѝ бяха безукорни. Външният ѝ вид се струваше практичен и професионален на Шарлът Вилие.

— Тъкмо се канехме да изпратим Еббен Хеер Дауде обратно на Земя 7 — каза Ангхарад Прайс. — Ще се присъедините ли към него?

— Не, искам да се отбия за известно време до моя Лондон — отговори Шарлът Вилие. — От този отпадам духом. Толкова е одърпан и озлобен.

— Ще задам координатите — каза портален контрольор Прайс.

— Бяхте неоценима помощ за мен, Хеер — каза Шарлът Вилие. Агентите близнаци се поклониха. — Насладете се на времето в компанията си.

— Липсвахме си… — започна Еббен Хеер. — … ужасно, ужасно — каза Хеер Дауде.

Гласовете, ръцете, лицата им бяха отслабнали и бледи. От прекалено дългото време, прекарано разделени. Разделени от цели светове. Може ли самотата да ви убие? — помисли си Шарлът Вилие и за пръв път се зачуди: Какво се случва, когато единият от вас умре преди другия?

Контролната зала се изпълни със светлина. Порталът на Хайзенберг заемаше цялата ширина на стар сервизен тунел, който водеше от асансьорната шахта до бившите перони.

— Имате разрешение за скок, Еббен Хеер Дауде — каза портален контрольор Прайс.

Светлините помръкнаха. Порталът на Хайзенберг се отвори към скоковата зала в щаба на Президиума. Близнаците тръгнаха към портала — и с всяка стъпка походката им ставаше по-лека, твърда, изпълнена с нетърпение. Порталът се отвори, порталът се затвори.

— Прихващаме координатите на Земя 3 — обяви Ангхарад Прайс.

Сиянието от екраните караше лицето ѝ да изглежда строго и неземно. Ти си неземна, помисли си Шарлът Вилие. Буквално. Виждала ли си нещо от тази Земя, отвъд черната врата и червената стена? Иронията е, че за теб всекидневните пътувания от работата до дома са по-бързи от тези на кой да е от онези глупци по „Пикадили“. По-бързи, но не по-къси.

Старата метростанция призрак отново се разтърси от ударната вълна на преминаващия влак.

— На три, две, едно… — Ангхарад Прайс натисна лоста напред.

Порталът на Хайзенберг светна.

И премигна.

И изгасна.

И отново светна.

И премигна. Танцуващата светлина хвърляше полудели сенки през контролната зала.

— Какво става? — попита Шарлът Вилие. Страхът я беше смразил. Никога не беше виждала портал да прави така.

Очите на Ангхарад Прайс се стрелкаха от екран на екран. Тя удари по няколко светещи бутона:

— Нещо причинява интерференция в квантово-резонантното поле — каза. — Това е невъзможно. Масивно е. — Порталът на Хайзенберг потъмня. Екраните мигаха лудо от протичаща информация. — Засичам масивно квантово изместване — продължи Ангхарад Прайс. — Нещо идва. Извън скалата е. — Тя погледна Шарлът Вилие с разширени очи. — Точно над нас е!

Между Шарлът Вилие и „Пикадили“ се простираха десетки метри, но тя вдигна глава, сякаш можеше да види какво се разгръща над Лондон.

— Това е невъзможно — повтори Ангхарад Прайс. — Множествени събития на Хайзенберг. Десет. Петдесет… — на екран след екран мигаха предупреждения в червено. — Хиляди. Хиляди. Не е само тук. На всеки един свят от Целостта. Двайсет хиляди… Милион… Мис Вилие: току-що бяха отворени два и половина милиарда портала.

34.

— Има други извънземни?

Еверет М и Райън бяха седнали на една пейка в парка. „Клисолд парк“ беше подходящо място за разговори: открит, обществен, лесно място да се видиш с приятели, които биха попитали За какво си говорите?. Момичета със сериозни изражения и опънати назад коси тичаха за здраве по чакълените алеи. Мъже на средна възраст със скиорски шапки хвърляха тенис топки с прашки, а кучетата им гонеха топките. Самотни бащи бутаха детски колички; хлапета завиваха и отбягваха с Би Ем Екс велосипедите си.

— Супер-еволюирали динозаври от равнина, на която не са били унищожени от астероид — отговори Еверет М.

Райън вдигна яката на бомбъра си и я уви около лицето си. Денят беше студен, но светъл и целият Стоук Нюингтън се възползваше от това, за да се отдаде на пълноценна почивка в „Клисолд парк“. Таксито беше оставило момчетата пред академията „Борн Грийн“, но решиха да се разходят. Кабинетът на мисис Ейбрахамс беше на уличната част от кампуса. Еверет М мигна съвсем леко с усиленото си зрение на Трин, за да провери дали тя не е забелязала, че преминават. Беше. Еверет М не се съмняваше, че наказанието ще ги застигне. Можеше да проследи и унищожи цели гнезда от Наан нановредители, но беше безпомощен пред лицето на очертаващата се задължителна занималня в събота.

— Някога животът ми беше простичък — каза Райън. — Преди, когато ти беше, нали знаеш. Той. Другият. Мислиш ли, че си успял да унищожиш и последните Наан?

— Така смятах последния път — отвърна Еверет М, като протегна крака пред себе си и заби брадичка в гърдите си.

Райън седна по-изправено с широко отворени очи. Лицето му се издължи:

— Не се чувствам добре. Ще… Ще повърна.

Той скочи и изтича при туфата рододендрони зад пейката. Еверет М направи опит да не се вслушва в звука от повръщането. Райън се върна, като бършеше уста с кърпичка.

— Божке, това чудо беше като… зеленясало. Мисля, че сушито е било развалено.

— Не мисля, че е от сушито — каза Еверет М. — А от хората. Някога обожавах суши.

— Тя не заплаши когото и да е открито. Не каза в прав текст, че, в смисъл, майка ти и татко ти са мъртви.

— Не ѝ се налага. Трябваше единствено да се увери, че знаем, че е абсолютно сериозна. Ако тя казва нещо, нищо не може да я спре да го направи. Искаше да знаем, че няма какво да направим.

Лицето на Райън потръпна:

— И се справи добре.

— Така постъпи и с мен, Рай. Натроши ме на парчета, изпрати тези парчета на Луната и ги сглоби така, както тя иска, и когато ѝ беше угодно, ми обясни съвсем точно как е постъпила.

Райън се сгуши още по-дълбоко в дебелото си яке.

— Затънали сме в мръсотия — произнесе тихо.

— До шията — съгласи се Еверет. — Знаеш ли защо най-много я мразя? Защото ни се присмива, защото знае, че не можем да я пипнем. Направим ли каквото и да е, ще пострадат семействата ни. Мога всички тези неща, но в крайна сметка не мога да направя нищо. Заради мен страдат хора.

— Има нещо, което можеш да направиш — каза Райън. — Истинските… другите… майката на Еверет и сестра му. Нуждаят се от някой, който да се грижи за тях. Аз? Сам се натресох във всичко това, защото съм прекалено любопитен, но те не знаят нищо. Те са… невинни.

Еверет М извади телефона си и стана от пейката.

— Къде тръгна? — попита Райън.

Еверет М се отдалечаваше, по-бързо, с всяка измината крачка.

— Трябва да се погрижа за още нещо — извика през рамо.

35.

Видя я в кафене „Русалка“ заедно с приятелките ѝ, с подгънати крака на старата кожена кушетка, с виетнамското ѝ кафе на масата. Носеше шапка животинче, но на нея ѝ стоеше добре, и се мръщеше на нещо, което казваше една от приятелките ѝ, като всичко това я правеше невъзможно сладка, но и едновременно с това секси. Защо трябваше да изглежда толкова сладка?

А аз просто ще вляза там и нищо вече няма да бъде същото, помисли си Еверет М. Приятелките ѝ затрудняваха нещата, но и ги улесняваха. Трябваха му свидетели.

Когато Еверет влезе, Ейдан, служителят на кафенето с прическа на плитчици, му кимна. Звънчето на вратата издрънка. Еверет М не седна.

— О, Ев. Не — каза Нуми, когато приключи с момичешките приказки. — Училищни дрехи. Минус точки.

Той трепереше. Не успяваше да проговори. Сякаш сърцето му беше от пластичен експлозив и можеше да избухне при най-лекото почукване. Нищо досега не му се бе струвало толкова трудно или така страшно. Нанотек зомби викторианските скелети бяха лесна работа.

— Нуми, може ли да поговорим?

Тя плесна възглавницата до себе си.

— Не… тук — каза той.

Очите ѝ станаха много широки. Тя беше фантастична и великолепна, и невинна. Той въплъщаваше всичкото зло във вселените. Еверет М ѝ направи знак да го придружи навън. Застанаха при стъкления вход. Това беше добре. Приятелките ѝ щяха да виждат всичко.

— Държиш се странно дори за себе си, Ев.

— Нуми, вече не искам да излизам с теб.

— Какво? Еверет? Да не си започнал да взимаш лекарства?

Не, не се получаваше: даваше ѝ възможност да отговаря. Ако отговаряше, ако спореше, щеше да отслаби позицията му. Бъди бърз и жесток, и абсолютен враг. Убий незабавно, увери се, че е мъртво.

— Не, не взимам. Трябва ли? Все ти искаш да решаваш всичко, нали? Сякаш аз не мога да свърша нищо. Сякаш трябва да взимам лекарства. Сякаш, когато вляза и най-после решиш да говориш с мен, чувам О, Еверет, неподходящи дрехи, а сега бъди добро момче, седни и говори с мен.

— Ще ми позволиш ли да ти напомня, че ти искаше да говориш с мен?

— Не, няма да ти позволя — каза Еверет. — Поне веднъж няма да казваш нищо. Това ти е проблемът… винаги казваш нещо, винаги имаш мнение и сякаш е толкова важно, че всички го знаят. Сякаш ничие друго мнение няма значение, но твоето винаги е най-важното. И ако ти ми позволиш да попитам: точки? Минус точки? Притрябвало ми е да ме оценяваш.

— Еверет…

— Млъквай! — извика Еверет. Нуми потрепна. Ейдан вдигна глава и им хвърли поглед. Еверет М знаеше, че всички Най-добри Приятелки са го чули. — Всичко се върти около теб, теб и теб, и знаеш ли какво? Дълго време не го разбирах, но дори онзи сайт беше заради теб. Кой ти е позволявал да ме снимаш? Кой ти е позволявал да говориш за мен? Сякаш мога да ти бъда като някаква… кукла, която да преобличаш или нещо подобно? Която да влачиш наоколо и с която да се хвалиш?

Мозъкът на Еверет М гореше, а пулсът му биеше силно и твърдо. Изобщо не беше трудно. Беше съвсем лесно.

— Еверет, какво е това?

— И още нещо: много си фалшива. Всичко по теб е фалшиво. Нуми: що за име? Момичешка лигня. Истинското ти име е Наоми. Наоми Уонг. Фалшиво име, фалшиви дрехи, фалшиво, фалшиво отношение. Нищо в теб не е истинско — той изплю последните думи. Следваха още: поток от думи, обиди и злоба. Приятелките на Нуми бяха зяпнали.

— Еверет. Държиш се гадно.

— Знаеш ли какво? Не ми пука. Ти си гадната, с всичките ти игрички и номерца, и неща, които се очаква да знам, и се разстройваш, когато ги обърквам, но никога не ми казваш как да ги направя по безгрешния начин. Ти си лоша, лоша и фалшива, и много зле.

Ръцете ѝ се вдигнаха към устата. Очите ѝ бяха разтворени в ужас.

— И тъй като винаги, винаги, винаги трябва да имаш последната дума, сега си тръгвам — каза Еверет М. — Няма ме. Млъквай. Махай се. Няма какво да ми кажеш.

И се обърна, и закрачи.

— Еверет! — изпищя след него Нуми. Той продължи да крачи. — Еверет!

В безопасност. Втори път нямаше да го доближи. Така че щеше да е в безопасност от него, в безопасност от Шарлът Вилие, от Ордена, който можеше да се пресегне през световете, за да навреди, нарани и убие. Беше постъпил правилно, но умираше вътрешно: чернота, която го поглъщаше като Наан, изяждаше го отвътре-навън. Не беше постъпил правилно. Беше постъпил по възможно най-лошия начин. Нямаше избор дали да доведе Наан от Земя 1. В противен случай щеше да умре. И бе поправил грешката си. Беше проследил заразата и я унищожи до последната наночастица. Този път бе прекрачил границата. Каза прекалено много. Злобата просто се изля от него. И най-непростимото: казаните думи бяха истина. Тя беше всичко онова, в което я обвини. Беше причудлива, нарцистична и изумително егоистична и като цяло си падаше по външния вид на нещата, и обичаше да си играе с хората, а това го вбесяваше, но едновременно това бяха нещата, които наистина харесваше в нея. Дразнеха го, но ги обожаваше. Нещата, които го караха да се усмихва, щом се замисли за тях. Нещата, от които сърцето му се преобръщаше.

Нещата, които искаше повече от всичко. Едва не спря, за да се обърне. Не можеше да го направи. Беше се уверил, че завинаги няма да му прости. Превърна себе си в чудовище. Но тя щеше да е в безопасност. Шарлът Вилие никога нямаше да я доближи.

Еверет М продължи да крачи. Очите му бяха като черни дупки в небето. Сърцето му преливаше от гръмотевици.

И за това съм ти длъжник, Шарлът Вилие. Това беше едно от имената на мрака. Имаше и друго: гняв. Мракът препълваше очите му. Не можеше да вижда…

Мракът беше истински.

Всички по „Грийн лейнс“ се бяха заковали на място. Всяка кола, всеки камион, велосипед, автобус бяха неподвижни. Беше следобед, но тъмно като в полунощ. Еверет М вдигна очи.

36.

Мълчанието не е отсъствие, състояние на не-звук. Мълчанието е солидно, истинско. Мълчанието може да бъде чуто. Шарлът Вилие го чу в момента, когато моторът на асансьора се изключи и тя отвори бариерата. Лондон — напълно смълчан. Най-ужасяващото нещо, което някога бе чувала.

Ключалките се отвориха при докосването ѝ. Шарлът Вилие пристъпи в мълчанието. „Пикадили“ беше замръзнал. Нищо не помръдваше — автобуси, микробуси, таксита, лични автомобили. Куриери на мотори или велосипеди. Офис работници, купувачи, китайски туристи, пътни полицаи. Всеки човек по „Пикадили“, пеша, в кола или автобус, гледаше нагоре.

Мълчание и тъмнина.

Обектът се рееше на хиляда метра над Лондон. Закриваше слънцето. Сянката му беше тъмна като нощта. Сред тълпата премигваха светкавици на фотоапарати. Хиляди ръце вдигаха хиляди телефони и айпадове, правеха снимки, снимаха видео.

Далеч долу прогърмя влак от метрото. Във всеки друг ден никой нямаше да го чуе, но наруши мълчанието. Внезапно Лондон отново откри гласа си. Звъняха телефони, хората разговаряха: ало, ало? Огромно е; крещяха автомобилни радиа, клаксони, хора; хората говореха, хората пищяха, хората задаваха един и същи въпрос: какво е?

— Кораб град на Джиджу! — извика Шарлът Вилие от тротоара на всеки, който искаше да я чуе. — Не е само в Лондон, навсякъде са!

Хората стояха до колите си и гледаха с отворени усти. Новините по радиото потвърждаваха онова, което крещеше лудата:

— Това е краят на света. Земята е превзета.

37.

Гледката от мостика унищожаваше всякакви съмнения или надежди. Там, където дотогава се рееше Палатакахапа, с бляскавите си десет хиляди прозорци, сега имаше бездна. Нищо. Застинал въздух. Еверет виждаше през нищо от двайсет километра до иглените светлинки в далечния край на шахтата в центъра на света. Тънките мостове бяха скъсани като прерязани нишки. Потоците от мълнии долу се извиваха, без нещо да ги прекъсва, през огромната яма.

— Къде отиде? — попита Сен.

Какс стоеше пред големия прозорец, притиснала ръце в напуканото стъкло:

— Къде мислиш? — каза с глас, студен като зимата.

Еверет потрепери. Мразеше Какс да използва гласа на майка му; тонът, който използва, беше съвсем същият, когато му беше съобщила, че баща му си е тръгнал, че няма да се върне и че са се разделили. Гласът, оповестяващ Края на Всичко.

— Майка ми е дала началото на Пълната Победа. Не е само Палатакахапа. А всеки град на Господарите на Слънцето. Инвазията е започнала. И ме е оставила…

Мисълта порази Еверет като същински удар.

— Слънцето!

— Да — отвърна Какс. Тя обърна гръб на големия прозорец. — Заповедта за начало на каскадната поредица за пораждане на нова е била издадена по същото време, когато градовете са напуснали Световното колело.

— Мистър Синг, измъкнете ни от тук! — отсече капитан Анастейзия.

— Не може — произнесе Макхинлит, тихо и задавено от шок, който го бе поразил до костите. — Не разполагаме с мощността.

Еверет почукна по Инфундибулума. Бутонът СКОК беше посивял.

— Скокът на Хайзенберг неизпълним — каза той.

— Мистър Синг, нуждаем се от отговори — настоя капитан Анастейзия. — Гласът ѝ беше свръхестествено спокоен.

— На заповедта за възпламеняване на нова ѝ трябват осем минути и двайсет и шест секунди, за да достигне от тук до слънцето — каза Еверет. — Зависимост от скоростта на светлината. А докато взривът на свой ред достигне нас, ще изминат още толкова осем минути и двайсет и шест секунди.

— От изчезването на Палатакахапа са изминали около две минути — каза капитан Анастейзия. — Четиринайсет минути до избухването на слънцето. Достатъчно е. Мистър Макхинлит, разполагаме ли с мощност за пропелерите?

— Пръдня в територия на урагани — отговори Макхинлит.

— И пръдня в ураган стига. Сен, задействай пропелерите. Джентълмени, към инженерния отсек. Какс, нуждая се от всяка свободна ръка. Ако обичате, мадам, разгърнете гръмоотводния масив. Ще снижа кораба… — капитанът посочи сините електрически изпразвания — … там.

— Не можеш! — извика Сен.

— Насочете кораба натам, мис Сикссмит — произнесе с най-заповедния си глас капитан Анастейзия. — Джентълмени, рептили, все още сте тук?

— Гръмоотводният масив — каза Еверет по петите на Макхинлит, докато го следваше по стъпала, коридори, стълби, нагоре между газовите клетки, във висините на въздушния кораб. — Това не се ли използва, когато влитате в гръмотевична буря, за да презаредите акумулаторите?

— Да — отговори Макхинлит.

Намираха се на пътека, притисната толкова плътно до тавана на кораба, че дори на Еверет му се наложи да приклекне.

— Като онова нещо, при което, ако нещата се объркат, може да изгори целият кораб?

Лицето на Макхинлит изразяваше най-чисто неверие:

— Момко, слънцето… слънцето… се кани да избухне и ще прати задника ни чак при Него. Прояви малко усет за мащабите.

След което продължи напред, тракащ като рак надолу по тесния коридор. Бедрата на Еверет протестираха от схващането, докато опитваше да не изостава от машиниста.

Макхинлит спря под две големи месингови колела, инсталирани в тавана.

— Дърпай с всички сили, младеж! — машинистът сграбчи едно от колелата.

Когато го завъртя, бицепсите, сухожилията на врата му и ключиците му изпъкнаха до краен предел.

Часовникът на Еверет сигнализира.

— Шест минути до Слънцеизбухването.

Беше измислил името по време на препускането нагоре по стълбите от мостика до върха на кораба. Краят на света и пак не можеше да се въздържи да не измисли подходящо име за събитието.

Макхинлит стовари юмрук по обшивката:

— Знаеш ли какво? Наистина. Наистина. Не. Ми. Трябва. Да чувам последно отброяване.

— Извинявай.

— Остави извиненията. Върти.

Еверет сграбчи колелото и го налегна с цялата си тежест. Не искаше да помръдне. Пое си дълбоко дъх и опита отново. Всеки от мускулите му пищеше. Агония: приклекнал в тясното, с вдигнати ръце.

Еверет изпъшка. Колелото изскърца и се помести.

— Върти! Върти! — изкрещя Макхинлит.

Еверет завъртя месинговото колело. Часовникът му отново сигнализира. Четири минути до Слънцеизбухването.

Макхинлит вдигна ръка.

— Движим се — каза той. — Движим се! Тегли в името на Исус, Кришна и името Му!

Сен ги почувства с всяка част от тялото си: познатите вибрации, които не бе усещала от толкова дълго, тътена на пропелерите. Постоянното, добре дошло треперене, което ти съобщава, че се намираш на въздушен кораб. Жива, дишаща машина, със собствен живот и голямо сърце, като на лъв. Вибрациите бяха слаби, но корабното сърце отново биеше. Сен вдигна ръце от лостовете за стартиране на двигателите. Чувстваше се така, сякаш е направила вълшебство: беше пробудила за повторен живот кораба с едно живително докосване по същия начин, по който Генкралиците бяха излекували нея. Но не можеше да сложи ръцете си на руля. Волтовите дъги под нея я ослепяваха, парализираха я от страх.

— Снижете ни, мис Сикссмит — каза капитан Анастейзия. Стоеше пред големия прозорец с ръце зад гърба, широко стъпили крака, поглед напред: обичайната ѝ командна стойка. Тази стойка казваше: Аз съм Господар и Командир на въздушен кораб.

Сен посегна към руля и се отдръпна като попарена. Отново видя развалините на Феърчайлд, както го беше виждала в толкова много пропадащи, изпълнени с викове свои кошмари. Видя как корабът на родителите ѝ се превърта отново и отново през чудовищната буря край Азорите; а гръмоотводният му масив е разгърнат като платна — едно горе и едно долу. Видя как мълнията го поразява. Видя убийствената дъга. Как корабът пламва и започва да гори.

Сега го видя отново. Видя как всичко свършва с пожар. Не можеше да причини нещо подобно на кораба. Но ако не го направеше…

— Мис Сикссмит! Разполагаме с шест минути, преди новата да ни връхлети!

И в двата случая щеше да приключи с пожар. Сен проплака. Еверет говореше за избора между две злини. Всички злини от всички светове сега бяха тук, на върховете на пръстите ѝ. Но двете пресичащи се дъги от ярка синя светлина препълваха очите и ума ѝ.

— Сен! Не ме принуждавай да ти отнемам управлението!

Не можеше да докосне руля за управление. Корабът щеше да изпищи пред предателството ѝ, ако го докоснеше.

— Сен! Чуй ме! Феърчайлд… аз го пилотирах. Никога не го забравяй. Аз бях пилотът и аз вкарах кораба в бурята. И аз допуснах грешка. Сен, аз пратих онзи кораб на сигурна смърт. Не мога да го понеса. И не мога да го направя. Ти можеш. Само ти можеш да го направиш. Ти си по-добрият пилот от мен. Само ти можеш да спасиш Евърнес.

— Не! — извика Сен и улови руля.

Бавно… много бавно… толкова бавно, че сякаш почти не се движеха… Евърнес запълзя с помощта на последния шепот от енергийни резерви в акумулаторите си.

Проваляше се. Гореше от болки. Болеше твърде силно. Всеки негов мускул гореше, потопен във втечнени мълнии. Дърпай, дърпай, дърпай. Това колело никога ли нямаше да стигне крайния си предел?

— Хайде, мистър Синг! — извика Макхинлит.

С последните си сили Еверет дръпна и завъртя колелото. Появи се миг на съпротивление, когато вече се опасяваше, че мускулите му ще откажат, а после колелото щракна на мястото си. Макхинлит също застопори своето.

— Масивът е разгърнат. А сега да скарпираме. Не ти трябва да бъдеш тук, когато ни удари мълния.

— Правил ли си го преди? — попита Еверет.

— Не. Но имам много богато въображение. Семейна черта при всички Макхинлит. Когато сте готов, мистър Синг. Няма за къде да бързаме.

Еверет покри последните метри от таванското пространство на четири крака, с изкривено от болки тяло. Изправи се мъчително. Стъпалата се спускаха надолу и надолу, във вечността, между издутите газови клетки.

— Божичко.

— О, хайде де, млад си, здрав си — каза Макхинлит.

Той мина покрай Еверет и пое препускащо по стъпалата. Часовникът на Еверет сигнализира. Още две минути по-близо до Слънцеизбухването.

— Мощността е петнайсет процента, мамо.

— Дръж ни по курса.

Сен удържаше Евърнес право към мястото, където двете дъги се пресичаха. Големият прозорец беше като стена от кипящо електричество. Силуетът на капитан Анастейзия се очертаваше на фона на полуделите мълнии, черно върху синьо.

Евърнес се разтърси. Сен обра височинните контроли. Въздушното ѝ моджо се бе завърнало; вродената дарба на ветровиците да усещат ветровете, да мислят в три измерения, да разчитат атмосферните показатели. Тя бръкна под куртката си и докосна очертанията на картите таро „Евърнес“. Измъкна най-горната и надникна.

Императрицата на слънцето.

Сен подхвърли картата през мостика. Друга изтеглена карта: самотно дърво в границите на кръгла ограда на върха на хълм. Самотно дърво на хълма. Какво пазеше стената — дървото в безопасност от света или света в безопасност от дървото? Хора, събития и обстоятелства могат да се променят в миг и пак да си бъдат същите.

Говореха ли ѝ отново картите, или виденията и уменията, които Джиджу бяха сложили в главата ѝ, замъгляваха способността ѝ да разчита колодата? Или картите таро „Евърнес“ казваха, че понякога всичко, което оракулът може да ти каже, е напълно очевидното. Спаси кораба, Сен Сикссмит.

— Гръмоотводният масив е оперативен. — Гласът на Макхинлит, изникнал неочаквано до нея.

Еверет се плъзна зад станцията си до Сен. Кимна, хвърли ѝ възможно най-кратката, сладка, болезнена усмивка. След което насочи цялото си внимание към своите комптатори.

— „Господ, Бог твой, е посред тебе: Той е силен да те спаси.“ — Значи и Шарки беше тук.

Евърнес отново се разтърси, още по-могъщо. Електричеството заискри от всяка оголена метална повърхност. С крайчеца на окото си Сен виждаше Какс. Ореолът на принцесата на Джиджу беше прибран плътно към главата ѝ. Сияеше почти също толкова ярко и синьо, колкото мълниите.

— Насочи ни в сърцето на бурята — нареди капитан Анастейзия.

— Слушам, мадам. — Сен наведе руля напред.

Със скърцане, стенания, вой и тропот от зле калибрираните пропелери Евърнес се подчини. Големият прозорец беше стена, озарена от светкавици. Сен усещаше всеки удар на сърцето си, всеки свой мускул, как ѝ заповядваха да извие настрани руля, да отдалечи кораба нагоре и надалеч. Но ръката ѝ не помръдна. Не се поддаде. Удържа курса.

Евърнес подскочи. Сен изпусна малък, животински вик, но не изпусна руля. Сега корабът се тресеше, мяташе се като в предсмъртни мъки. Намираха се в сърцето на плазмения поток.

— Заредете кораба, мистър Макхинлит — нареди капитан Анастейзия.

Макхинлит дръпна един месингов лост и мостикът оживя от светкавици. Искрите пращяха от всеки болт и нит, Огньовете на Свети Елм танцуваха по всеки ръб и връх. Мостикът се изпълни с какофония от припукване, съскане и шипене.

— „Тогава на небето се отвори храмът на Бога, и се явиха светкавици и гласове, гръмотевици“ — каза Шарки.

— Гледайте да не пипате нищо — извика капитан Анастейзия.

— Тъй вярно — промърмори Макхинлит.

— Капитане — гласът на Еверет беше малък и тих и едва ли не изгубен в бляскащите мълнии във вътрешността на мостика, но тонът му накара всяка глава да се обърне към него. — Слънцето току-що избухна.

— С колко време разполагаме? — попита капитан Анастейзия.

— Осем минути, двайсет и шест секунди — каза Еверет.

— Какъв е статусът на акумулаторните ни клетки? — попита капитан Анастейзия.

— Двайсет процента — отговори Макхинлит.

— Сен, удържай позиция.

Евърнес подскочи и изпадна. Сен извика, щом краката ѝ се отделиха от пода. Корабът се отклони от курса, докато тя се бореше да овладее руля.

Шарки оглеждаше мониторите, които все още работеха:

— Волтовата дъга се отклонява от гръмоотводния масив към корпуса. Прогаряния в секция горна 6.

— Дръж ни здраво, Сен.

— Трийсет и три процента — доложи Макхинлит.

— Мистър Синг, направете необходимите приготовления. Искам да осъществим скок на Хайзенберг в момента, в който разполагаме с мощността.

— Слушам, мадам. Слънцеизбухване плюс две минути.

Капитан Анастейзия прехапа едно проклятие.

Светкавиците танцуваха около Еверет от пода до тавана, докато задействаше оборудването си, компютър по компютър. Паноптикона. Инфундибулума. Скоковия пистолет. Бавно и методично. Едно небрежно движение в тази електрически заредена среда можеше да причини късо съединение. Късото съединение можеше да изгори процесорите в компютрите му. Мъртвите компютри означаваха смъртта на Еверет, смъртта на всички. Бавно, методично и опитай да не мислиш за стената от светлина, за препускащата със скоростта на светлината жега, която ще достигне до самите покрайнини на Света на Диска. Еверет си го представяше прекалено добре. Беше докоснал самото вещество на слънцето, беше го превърнал в оръжие в ръката си и могъществото му го изпълваше със страхопочитание. Беше освободил възможно най-малката частица от него върху Университета „Импириъл“ на Земя 1. Това тук беше цялото слънце, взривяващо външните си слоеве. Светлината и топлината щяха да бъдат достатъчни, за да убият — без никакво предупреждение, без дори ярък предупредителен блясък, който те връхлита през света. Стената от слънчево вещество щеше да взриви всичко на свободно разлитащи се атоми. Дървета, животни, морета, реки, езера, градове, самите скали. Можеше ли дори фантастично здравият материал на Света на Диска да устои на енергията на Слънцеизбухването? Господарите на Слънцето вярваха в това: след като лавата изстинеше и водните изпарения паднеха като дъжд, те щяха да се върнат, за да засеят и заселят света си наново.

Всичко щеше да умре, всичко щеше да се гърчи и гори в убийствената светлина.

— Слънцеизбухване плюс четири — каза Еверет.

Паноптиконът работеше. Еверет премигна, щом екранът се изпълни със скокови точки на Хайзенберг. Хиляди, милиони. Повече от звездите в небето. На всеки от Познатите светове на Целостта. Инвазия на милиард фронта. Неговият свят, неговият дом: трябваше да разбере. Еверет въведе параметрите за Земя 10. Бяха навсякъде из нея. Над всеки човешки свят се рееше кораб град на Господарите на Слънцето. А Палатакахапа, центърът на всичко, беше увиснал над Лондон. Неговият Лондон.

Сега и Инфундибулумът беше активен. Еверет премести поглед от Инфундибулума към Паноптикона, от Паноптикона към Инфундибулума.

— Шейсет и три процента — произнесе напевно Макхинлит.

— Прогаряния в долните и горните корпусни квадранти — обади се Шарки.

— Дръж ни стабилни, Сен.

Еверет хвърли поглед на Сен. Лицето ѝ беше напрегнато, мускулите ѝ — обтегнати като въжета, докато се бореше да удържи поддаващия, разтърсван въздушен кораб в плазмения поток. Потта се стичаше в очите ѝ, тя я избърса.

— Мадам, имам идея! — каза Еверет.

— Надявам се да е добра, мистър Синг — отговори капитан Анастейзия.

А скоковият контролер премина от сиво в зелено. Контролите работеха. Еверет завлече код от Паноптикона в контролера. Бутонът СКОК засия.

— Скок на Хайзенберг след пет…

— Аванс от четири минути, Еверет — каза капитан Анастейзия. — Губиш форма.

— Три…

Стената от убийствена светлина, която препускаше към него през безкрайните равнини на Световното колело, която превръщаше всичко докоснато във внезапно изпарение. Милиарди мъртви.

— Две. Едно.

Еверет удари бутона СКОК. Светлината от отвъд вселените наводни мостика.

И ги нямаше.

38.

Без вуум.

Евърнес замина, Евърнес пристигна.

Палатакахапа висеше над Лондон. Студената, ясна януарска светлина огряваше могъществото и исполинските му размери. Върхове и бойници като хиляда наблъскани една до друга катедрали; шпилове и кули като на някакво създание от дъното на най-тъмното море; ребра и мачти, и вентилационни шахти като на омасленото тяло на някакво неприлично елегантно филмово извънземно. Желязна корона, широка петнайсет километра: от Актън до Канъри уорф; от Хампстед до Стретам. Лондон: покорен. Три милиона души, свити от ужас под сянката му.

— Комуникационните канали са полудели — каза Шарки. — Двеста канала, пълни с писъци.

— Оставете комуникационните канали, мистър Шарки — нареди капитан Анастейзия.

Всички на мостика се присвиха, щом няколко военни изтребителя профучаха над въздушния кораб, достатъчно близо, че реактивните им двигатели да го разтърсят.

— Това аер-о-плани ли са? — попита Сен.

— Мистър Синг, къде ни отведохте? — обади се капитан Анастейзия.

— На моя свят — каза Еверет. — В моя дом. Имам план… но ще проработи само ако успея да се добера до Палатакахапа. А той е тук. Над моя Лондон.

Всички напуснаха постовете си, привлечени от широкия прозорец. Гледката беше страхотна. Дума, която използваме прекалено често, помисли си Еверет. Нов телефон или филмов трейлър, или високи маратонки, и веднага казваме: страхотно. А са просто неща. Летящ дворец от паралелна вселена на умно-заври, надвиснал над Лондон. Това вече е страхотно. Гледам и изпитвам страхопочитание.

Еверет беше накарал Евърнес да завърши скока си точно над футболния стадион „Уайт Харт Лейн“. Беше пресметнал бързо, но грижливо: достатъчно надалеч от Палатакахапа, за да избегнат опасността при скока един материал да се материализира в друг; достатъчно близо, за да могат да видят парчетата от скъсания мост и одраната архитектура, рухнали чак до улиците на Стоук Нюингтън на хиляда метра под тях. Евърнес висеше на половин километър от североизточния сектор на двореца на създанията Джиджу. Дворецът изпълваше големия прозорец. „Абни парк“, Стоук Нюингтън, „Клисолд парк“, стадион „Емирейтс“, училището „Борн Грийн“, всичко това се простираше под сянката на Императрицата на слънцето.

— Майка ми е там долу — прошепна Еверет. — Сестра ми, баба и братовчедите ми. Всичките ми приятели…

— Моята майка е там вътре — каза Какс. Тя мигна към Еверет. Ореолът ѝ бе придобил обсидианово черен цвят. — Почувствах ги всички, Еверет. Чух ги, ето тук. — Тя докосна ъгълчето на челюстта си, където се намираха малките уши на създанията Джиджу. — Всичко, което някога е ходило или плувало, летяло или ровило. Един кратък писък, след което ги нямаше. Превърнати в пепел, пепелта на прах, прахта на атоми. Всеки разказ и песен, сграда и поема, игра и играчка, рисунка… всяко късче познание и мъдрост: изчезнаха за едно мигване на очната мембрана. Шейсет и пет милиона години цивилизация на Джиджу. Ние сме последните Джиджу!

Докато Какс говореше, кожата на лицето ѝ се смрачаваше до наситени индигови ивици, които преминаваха от края на гребена ѝ до брадичката и около всяко око.

— Какс, лицето ти… каза Еверет.

— Вие наричате това плач.

Капитан Анастейзия даде знак на Еверет да я последва надалеч от големия прозорец, а после призова и екипажа си с пръст.

— Еверет — прошепна тя, — какъв е планът ти?

— Помните ли Битката при „Абни парк“? — започна той. — Помниш ли как се измъкнахме оттам, Сен?

— Извика портал с помощта на телефоно-комптаторо-нещото си. Зареди координатите зад един надгробен камък и направихме скок — каза Сен.

Еверет им показа айфона си.

— Джиджу са копирали Инфундибулума. Съвсем точно, с всеки последен детайл. Което означава…

— Че ти можеш да контролираш техния Инфундибулум — обади се Макхинлит. — Само че там има цял рояк кораби на Джиджу. А това тук е само твоят свят, момчето ми. Какво остава за нашия.

— Всички те се направляват от командния кораб — каза Еверет. — Така са успели да направят едновременен скок. Защото са получили командата от Императрицата.

— А ти просто трябва да изпратиш командата до нейния кораб…? — попита Шарки.

— И всички ще изчезнат — отвърна Еверет. Той разклати телефона си. — И имам сигнал!

— Ще изчезнат къде? — поиска да узнае капитан Анастейзия. Гласът ѝ беше равен и твърд. — Къде ще ги изпратиш?

Еверет преглътна.

— Обратно — каза той.

Еверет видя как лицето на Какс промени цвета си, а гребенът се надигна за част от секундата, преди да изстреля стрела към него. Блясък, шумно дрънкане и стрелата се впи в тавана. Сен вдигна юмрук. Един бумеранг долетя до ръката ѝ. Едно помахване на ръката, и бумерангът се разпадна на съставните си ботове и се сля с бръмчащия рояк от ботове около топката на бойния жезъл на Генкралиците. Тя се завъртя напълно към Какс.

— Няма да изпратите народа ми в огъня — каза Какс. — Моята майка, сестрите ми. Няма да ги върнете там.

— Няма да докосваш Еверет! — извика Сен. Какс изсъска и се сниши в бойно приклякане. Сен улови бойния жезъл с две ръце и го вдигна над глава: — Мога да работя с играчката ти. Толкова добре, колкото ти. На този кораб има само една принцеса. И познай какво? Не си ти.

— Ще те нарежа и изкормя от горе до долу, маймуно — изпищя Какс.

— Мистър Шарки, възстановете реда! — извика капитан Анастейзия.

Изстрелът от пушка прозвуча оглушително в ограниченото пространство на мостика. Стърготините и сачмите от пушката заваляха по Еверет като сняг. Във въздуха замириса остро на барут. Едната пушка беше изпразнил в тавана. Другата беше насочена към Какс.

— На моя кораб няма нито нарязване, нито кормене и абсолютно никакви принцеси — прогърмя гласът на капитан Анастейзия. — Достатъчно насилие. Достатъчно убийства и кръв. До гуша ми дойде. Мистър Синг: не възнамерявам да способствам геноцид. Искаш да изпратиш милиарди живи същества в експлодиращо слънце. Ще унищожиш цялата раса Джиджу… всички с изключение на едно от тях. Тя е там, пред теб. Последната Джиджу. Еверет, по този начин няма да се различаваш от Императрицата на слънцето. В никакъв смисъл. Трябва да има някакво решение, което няма да избие милиарди. Хайде, Еверет. Мисли бързо. Мисли по-качествено.

Сен не сваляше бойния жезъл. През ореола на Какс преминаваха вълни. Пушката на Шарки беше неподвижна и неотклонно насочена.

Мисли, Еверет, мисли.

Еверет се вторачи в оръжията, които държеше. Паноптикона. Инфундибулума. Телефона. Скоковия пистолет.

В главата му нямаше една мисъл. Просто се взираше, без да вижда.

Десет свята. Милиарди животи. Хора и Джиджу.

Никой не мърдаше. Времето охладня и замръзна.

Мисли, Еверет. Мисли!

И после го видя. Беше точно пред него. Стоеше си там от векове.

— Мога да го направя — каза той. — Пак ще ми трябва само едно телефонно обаждане.

— Народът ми — настоя Какс.

— Няма да ги върна обратно. Обещавам ти.

— Какво ще направиш?

— Ще ги изпратя навсякъде. Скоковият пистолет. Той ми подсказа идеята. Изпраща обекти в случайни паралелни вселени. Мога да направя точно това. Мога да изпратя команда през Инфундибулума на императрицата, която ще изпрати всеки от корабите на Джиджу в случайни паралелни вселени.

— Направи го, мистър Синг — каза капитан Анастейзия.

От гърлото на Какс се изтръгна дълбоко ръмжене.

— Потрепнеш ли и с мускул, гневът ми ще се стовари върху ти — оповести Шарки.

— Ще останат живи — каза Еверет.

— Гарантираш ли за това? — попита Какс.

— Никой не може да даде такова обещание — намеси се капитан Анастейзия.

— Не е от най-важните неща в момента — каза Макхинлит, — но след малко ще останем без осветление.

— Какво? — Еверет се втурна към големия прозорец.

Сянката на кораба-майка на Господарите на Слънцето беше толкова дълбока и всеобхватна, че лондонските улични светлини автоматично се бяха включили сами. Сега, пред очите на Еверет, градът постепенно потъваше в мрак, улица след улица, квартал след квартал. От Излингтън до Канънбъри, по целия „Болс Понд роуд“. От Шакълуел до „Албиън роуд“. „Стоук Нюингтън Хай стрийт“.

— Майка ми черпи от електрическата ви мрежа, за да поддържа Палатакахапа във въздуха — каза Какс.

— Не! — извика Еверет. — Не, не, не, не!

Телефонът в ръката му премигваше с индикатора си за обхват. Остана само една чертичка, след което и тя изчезна.

— Не! — Еверет се взираше в мъртвия телефон.

— Тонът ви ме притеснява, мистър Синг — произнесе капитан Анастейзия.

— Изгубих сигнал. Не мога да го направя отдалечено! Ще се наложи да отворя скокова точка направо в Слънчевата зала.

— И да минеш през този портал? — уточни капитан Анастейзия.

— Да. Но. Аз трябва да го направя.

— Ще бъда до теб — заяви тя.

— „Аз съм с вас през всички дни до свършека на света“ — каза Шарки.

— С теб съм — каза Макхинлит.

— Няма да ме оставите — каза Сен. — Нали сме екипаж.

39.

— Нуждая се от велоциклета ти.

Небръснатият младеж с жълт мотористки шлем се втренчи в Шарлът Вилие, сякаш току-що се беше телепортирала от кораба на Джиджу.

— Моторът ти, или както там го наричаш, трябва ми.

Превозното средство беше малък моторизиран велосипед с четвъртито товарно отделение зад седалката. „Пица Домино“. Някакъв вид доставки за бързи закуски. Шокът от появата на градовете кораби на Джиджу беше отминал и сега „Пикадили“ отново се пробуждаше за живот, докато стотина шофьори и хиляда пешеходци до един решаваха, че трябва да се измъкнат оттук, да се доберат до дома, до семействата и любимите си хора. Да се измъкнат от Лондон. Двигателите ревяха, колите се местеха и маневрираха, крещяха клаксони. Улицата се превръщаше в масирано пътно задръстване. Скоро щеше да избухне насилие. Шарлът Вилие не можеше да си позволи да попадне в този капан. Еверет Синг и Инфундибулумът вече можеше да са пристигнали над Стоук Нюингтън. Този път нямаше да се нуждае от войници и въоръжена сила. Не ѝ трябваше предателското копие на Еверет, нито да заплашва семейството му. Нямаше дори да му го отнема. Когато му кажеше какво може да направи тя с Инфундибулума, неща, които дори не е сънувал, как можеше да унищожи създанията Джиджу, щеше сам да ѝ го даде. Но трябваше да се добере дотам. Трябваше да се измъкне от задръстването на „Пикадили“. След което, на пет коли надолу по пътя, забеляза стреснатия разносвач на пица върху мотопеда му.

— Дай ми велоциклета!

— Не мой. Пица компания ще ме уволни — каза разносвачът. Имаше силен руски акцент. Беше стиснал здраво дръжките на кормилото.

— Глупав, глупав човек. Съдбата на всички вселени е заложена на карта — Шарлът Вилие извади пистолета от чантичката си. — Нуждая се от велоциклета ти.

Той едва не се препъна от бързане да отстъпи с вдигнати ръце.

Велоциклетът беше бърз, маневрен и нелепо забавен за каране. Шарлът Вилие запретна пола с няколко сантиметра, за да освободи краката си, нави газта и изсвири с гуми по тротоара. Клаксонът на машината звучеше бръмчащо и дразнещо, но гледката на връхлитащия мотопед срещу тях караше пешеходците да се пръскат във всички посоки. Тя нахлупи по-здраво шапката на главата си и свали мрежестата воалетка. През тротоарите, на зигзаг през задръстванията на кръстовищата, с пълна скорост, без да престава да натиска клаксончето срещу глупавите хора овце, които се въртяха объркано, изгубени, незнаещи как да постъпят. Покрай статуята на „Ерос“ на „Пикадили съркъс“ под бляскавите неонови реклами, нагоре по „Шафтсбъри авеню“, където отново мина наляво-надясно под сенниците на „Тиътърленд“ — всички шоупрограми все още рекламираха стоката си с неон и блясък. Над нея долнището на града кораб на Джиджу пълзеше със син електрически огън. Шарлът Вилие не спираше, от север на изток, от „Оксфорд стрийт“ до „Тиобалдс роуд“, от Финсбъри до Шордич, все по-близо до Стоук Нюингтън, следвана през всеки метър от пътя от силния мирис на пеперони и двойна порция сирене, идваща откъм кутията за доставки.

40.

Точката ослепителна светлина се отвори до диск, който се отвори до портал. Екипажът се втурна в Слънчевата зала. Порталът на Хайзенберг се затвори зад тях. Шарки взе на прицел помещението с пушките си. Капитан Анастейзия зае бойна стойка от савате. Сен размахваше заплашително бойния жезъл.

— Чувствам се лекичко изложен на стихиите тук — обади се Макхинлит. — Старчок от пенджабо-шотландски произход с проблеми с овладяването на гнева; не говорим точно за огнева мощ, нали?

Шарки му подхвърли една пушка.

— Краят с двете дупки трябва да сочи настрани от теб — каза той.

— Къде е? — Еверет стоеше в средата на залата. — Инфундибулумът… къде е?

Залата беше празна. Контролните конзоли, създанията Джиджу, които ги управляваха, умаленият модел на слънцето на Света на Диска и механизмите на Господарите на Слънцето, които най-накрая го бяха унищожили: всичко беше изчезнало.

Тънката поставка, на която се издигаше Инфундибулумът; самият таблетен компютър; изчезнали.

Нямаше къде да бъдат, но всички се огледаха, всички потърсиха, завъртяха се из помещението.

— Може би ако, ами например, ако Императрицата на слънцето се появяваше от пода, сега Инфундибулумът да се е скрил в пода — каза Сен.

— Сен, ти имаш… връзка с Джиджу — каза капитан Анастейзия, сякаш думите в устата ѝ бяха с вкус на кучешко лайно. — Можеш ли да измислиш нещо?

Сен притисна ръка към пода:

— Долавям нещо — каза тя. — Не ме харесва. Аз съм врагът. Генкралиците…! — Сен се изправи забързано с широко разтворени очи. — Всички са мъртви! Боже, всички до една.

— Сен, ето — капитан Анастейзия протегна ръка. Сен я взе. Мигът на контакт помежду им беше обич, сигурност, надежда. — Всичко е наред, всичко е наред.

— Може би Какс? — обади се Шарки. — Нали е с кралска кръв и тъй нататък.

— Да, все едно можеш да се довериш на този ми ти гущер — рече Макхинлит. — Не би уредила всичко това, за да ни подмами тук и да задейства нещо като капан, как мислите?

— Какс остава на мостика — каза капитан Анастейзия. — Еверет…

— Просто — отвърна Еверет. Докато Сен търсеше, той гледаше телефона си. Мобилната мрежа може и да не функционираше, но имаше други начини, чрез които телефоните и таблетите да комуникират. Всичко зависеше от това доколко буквално Господарите на Слънцето бяха прекопирали Доктор Квантум. Няколко почуквания по екрана. Едва не извика от удоволствие, когато се появи индикаторът НАЛИЧНО УСТРОЙСТВО. Всички останали държаха своите оръжия. Еверет държеше своето. — Блутут! О, да. Гениално!

— Блу-какво? — попита Макхинлит.

— Телефонно нещо — обясни Еверет.

— Изключително странна и перверзна равнина — каза Макхинлит.

Шарки вдигна ръка:

— Джиджу идва, то се знае, пръстът ми щом заиграе — каза той, като насочи пушката си с другата ръка към вратата на Слънчевата зала.

— Еверет, колко време ти е нужно? — попита капитан Анастейзия.

— Трябва да проникна в Инфундибулума и после да напиша малко код — отвърна той.

— Време! — извика тя.

— Пет… шест минути?

Възрастните се спогледаха. Капитан Анастейзия поклати глава:

— Шарки, Макхинлит…

— Слушам, мадам — отвърна всеки от тях.

— Сен, отбранявай го.

— Ма?

— Отбранявай го. Всички тук могат да бъдат жертвани с изключение на Еверет.

Еверет най-после чу барабаненето на тичащи ноктести крака, надигащ се хор от птичи гласове. Никога вече нямаше да се вслушва по същия начин в хора от птичи песни по изгрев.

Слънчевата зала се наводни от бяла светлина: ярък атом, който експлодира до кръг от бяла светлина. Какс изпадна приклекнало на пода от портала на Хайзенберг. Ореолът ѝ се завъртя като циркулярен трион.

— Какво? — обади се Еверет. — Как?

Какс почука айфона му с остър нокът, след като направи същото с главата си:

— Умен, но не чак толкова умен, Еверет Синг. Нещата на Земя 10 са лесни. Капитане, сестрите ми ще ви нарежат на парчета. Оставете ги на мен. Едни яйца, една кръв сме, ние сме принцеси. Спасявайте се.

— Но народът ти… — започна Еверет.

— Губиш ценно време за мислене, Еверет Синг! — изсъска Какс. — Ние сме лоши. Извършихме най-голямата неправда, която е извършвало живо същество, но не заслужаваме смърт. Господарите на Слънцето трябва да намерят по-добър начин. Може би разделени ще го открием. — След което се поклони като човек на Еверет и докосна гребена си по Джиджу начин, преди да се втурне надолу по коридора.

— Какс! — изкрещя Еверет. — Какс!

— Програмирай! — заповяда капитан Анастейзия.

Пръстите на Еверет полетяха по клавиатурата. Сепваше се и ругаеше при всеки пропуснат клавиш. Глупави, глупави, неудобни клавиатури на смартфони. За бавнозагряващи хора, които обичаха да сочат разни неща. Скоковите кодове бяха лесни: една проста аритметична функция щеше да генерира за част от секундата координатите за всеки от градовете кораби. Като по филмите обаче, измъкването беше трудната част. Готово. Но имаше едно последно парченце, което трябваше да напише сам. Трябваше да затвори и залости вратата на конюшнята. Трябваше да се увери, че Господарите на Слънцето ще останат заключени из милиардите си различни изгнаничества.

— Еверет — обади се капитан Анастейзия.

— Само едно последно парченце код.

Разбира се, че нямаше никакво време да го тества. Имаше право на един опит: един опит, съставен от три части, и всяка от тези части трябваше да проработи от първия път.

А после чу нещо. Не звук — нещо в главата си, подобно на шум, но повече като отсъствието на такъв. Не беше сигурен какво е, но не-звукът беше по-шумен от всички останали шумове в Слънчевата зала.

Еверет вдигна рязко глава от айфона си и погледна към коридора.

— Какс.

Разбра. Не знаеше как разбра, но беше факт. Нещо беше изчезнало от него. Нещо, изковано на горска поляна в сенките на тристаметрови дървета: всички те — вече нищо повече от пепел, заедно с ужасяващите, великолепни създания, живели сред тях. Прах. Изчезнали. Нещо, което докосваше ум в ум, на Джиджу и човек. Изчезнало.

— Какс!

— Еверет… — произнесе внимателно капитан Анастейзия.

— Съжалявам. Да. Не. Обратният портал трябва да се появи след… — За пореден път дискът от светлина се разтвори до портал на Хайзенберг с изглед към подканящия мостик на Евърнес. — Вървете, вървете, вървете, трябва да изпратя кода. Има петсекундно закъснение. И въведох команда, която ще изтрие Инфундибулума от всеки Джиджу компютър. За да сме сигурни, че няма да успеят да се върнат. Или че когато го направят, ще бъдем готови за тях! Вървете!

Сен премина последна през портала. Тя беше на мостика, той — в Слънчевата зала. Тракащи нокти: вече съвсем наблизо. И птичата песен бе прераснала в боен писък. Натисна бутона за изпращане в мига, когато воините на Джиджу нахлуха в Слънчевата зала. Ореолите им бяха пръстени от свирепи остриета. Еверет видя как към него полита вихрушка от мечове. Сен вдигна бойния жезъл на Генкралиците и го хвърли към Господарите на Слънцето, след което сграбчи Еверет за корабните шорти с двете си свободни ръце и го извлече обратно на кораба. Еверет се стовари здраво на палубата.

Порталът на Хайзенберг се затвори.

— Три — отброи Еверет. — Две. Едно…

41.

Из „Грийн лейнс“ стояха неподвижни хиляда души. Ученици, дядовци и баби с бебешки колички, млади жени с найлонови пазарски чанти, служители от общински съвет на Хакни в жълти светлоотразителни дрехи, бегачи за здраве и стари дами. Колите спираха, камионите и автобусите набиваха спирачки. Велосипедистите спускаха крака на земята и се взираха. Някъде надолу по пътя се разнесе удар и трясък, когато една кола се заби в друга. Шофьори и пътници напускаха превозните си средства. Хората излизаха от кафенета, цехове и офиси. Еверет М виждаше служители и работници по прозорците на горните етажи нагоре и надолу по улицата, които са се вторачили нагоре.

Еверет М имаше прекрасен изглед към нещото в небето. Черни сталактити, обърнати наопаки кули, контрафорси и издути надолу куполи; милиони греещи прозорци — това бяха хиляда готически катедрали на едно място, десет хиляди замъци в стил „Дисниленд“, сплетени в едно, сочещи надолу. Само в миг светът на всеки от тези хиляда човека по „Грийн лейнс“, на милионите други из Лондон, беше преобърнат наопаки. Каквото и да мислеха, каквото и да чувстваха, техните проблеми, радостите им, скърбите, сърцата, които бяха разбили, бяха отнесени надалеч. В небето имаше нещо толкова голямо, че скриваше слънцето. Той стисна юмруци, заповяда с воля на енергията да задейства оръжейните му системи на Трин. Силата го развълнува, както винаги. Ръцете на Еверет М се разтвориха. Силата се разпростря от тях. Нещото, което висеше над Лондон, зачерняше цялото небе. Беше широко километри. Разполагаше с пръстови лазери, електромагнитни импулсори, бързина, сила и усилени сетива. И всичко това го правеше толкова ефективен срещу нашественика в небето, колкото всеки останал по „Грийн лейнс“. Нямаше какво да направи. Но трябваше да направи нещо. Нали беше герой.

— Върви по дяволите, Шарлът Вилие — каза Еверет М.

Каквото и да беше решението му, нямаше да бъде онова, което тя иска.

Телефонът на Еверет М започна да изпълнява „Суидиш Хаус Мафия“: Райън.

— Това са Джиджу, нали? — попита Райън.

— Да.

— Онова нещо е огромно…

— Райън, трябва да се обадя на мама. Не зная колко дълго още ще функционира мрежата.

— Разбира се, разбира се.

— Рай, събери всички, които можеш, и ги изведи от Лондон.

— Татко е на работа…

— Направи всичко възможно, Рай. Трябва да звънна на мама. Ще поддържаме връзка.

Еверет М избра номера на Лора.

— Еверет, къде си? Добре ли си? Прибирай се веднага у дома.

— Мамо, Вики… Виктъри-Роуз у баба ли е?

— Не, с мен е, миличък. Еверет, прибирай се.

— Идвам. Мамо, трябва да напуснем Лондон. Отидете в леля Стейси.

На Земя 4 сестрата на Лора живееше в Бейсингстоук, място, което Еверет М винаги бе намирал за толкова отегчително, че в обратнопропорционален смисъл придобиваше странно интересна аура. Точно сега беше най-безопасното място, за което се сещаше. Извънземните никога не превземаха Бейсингстоук. Но първо трябваше да се измъкнат от Лондон. И това можеше да се окаже големият проблем.

При ударилите се коли бе избухнал спор. Витрината на магазин за дарени стоки внезапно се натроши и рухна на безброй захарни зрънца. Звукът разтревожи тълпата. Засвириха клаксони, шофьорите започнаха да опитват маневри, за да освободят хванатите си в капан автомобили. Един велосипедист забърса странично огледало, докато правеше опит да преодолее набелязания заплетен маршрут през задръстването. Избухна друг спор. Стара дама извика, жена се разкрещя за бебето си, внимавайте с бебето ѝ! Повишаваше се тон. Тревогата се предаваше от човек на човек и внезапно хилядата души по „Грийн лейнс“ се слепиха в едно: тълпа. Искаха надалеч, навън, у дома. Стълпотворението се завихри и устреми. Още една витрина избухна навътре. През главите на хората Еверет М зърна изплашеното лице на Нуми, приклещена от човешката преса на входа на кафене „Русалка“.

— Мамо, ще дойда след малко. Първо трябва да свърша нещо.

— Еверет…

— Ще ви намеря. Наистина.

Еверет М затвори очи, задейства мислено приставките си и с един скок се озова на покрива на най-близката кола.

— Ей! — изрева шофьорът на едно пежо, докато Еверет М скачаше леко от покрив на покрив.

— Какво по…

— Какво прави тоя, какво прави?

— Не можеш да…

Но повечето хора викаха един срещу друг, бутаха се и се блъскаха, протягаха ръце между приклещени тела, посягаха към… посягаха към какво? Еверет М не виждаше каквото и да е, за което можеха да се хванат, да се уловят като за здрава котва. Изгубила ума си жена с двойна бебешка количка, бе закъсала на входа на един магазин, ридаеше открито, ужасено. „Грийн лейнс“ бе посипана от натрошено стъкло от витрини и автомобилни прозорци.

Защо постъпват така? — запита се Еверет М. В небето има извънземен кораб град, а те правят всичко на сол. Препускаше от кола на кола, бърз, лек и силен с помощта на своите Трин приставки. Джиджу са там горе, каквото и да е това нещо, а ние се обръщаме един срещу друг. Всеки за себе си.

— Хлапето…

— Спрете хлапето…

— Не може да…

Еверет М скочи от покрива на едно мини пред кафене „Русалка“, като разблъскваше хората от пътя си. Мъж с обръсната глава в закопчано догоре яке върху суичър му прегради пътя, блъсна го здравата. Еверет М остана непоклатим като планина. Мъжът се поколеба стреснато, а после опита да събори Еверет М. Момчето сложи едната си ръка на гърдите му и го удържа надалеч от себе си.

— Не — каза той.

Захрани с енергия приставките си и раздели тълпата като водна повърхност.

— Нуми!

Чула името си, тя вдигна очи. Еверет М пристигна при входа на кафенето.

— Добре ли си?

— Всички ме изоставиха — каза тя. Очите ѝ бяха разширени от шока. — Най-добрите ми приятелки. Просто… ме изоставиха. Просто ме изоставиха.

— Ще те отведа у вас — произнесе Еверет М. — Обещавам. Нуми… всички онези неща, които наговорих… трябваше да ги кажа. Но не са истина. Казах ги, само за да бъдеш в безопасност.

— Еверет, моментът не е подходящ.

Тълпата вече се бе натъпкала плътно и преливаше в паника. Паникьосаните тълпи бяха ужасяващо нещо. Можеха да пострадат хора. Да загубят живота си. Пищящата стара дама, изплашената майка с близнаците, как само му се искаше на Еверет М да им помогне. Но не можеше да спаси всички. Това беше другата страна на могъществото: вината. За онези, за които не можеш да бъдеш от полза.

— Нуми, сложи ръце около врата ми.

Тя се подчини незабавно. Еверет М я вдигна и с едно потрепване на енергия в технологията на Трин скочи върху покрива на някаква вече изоставена кола.

Очите на Нуми бяха разширени от почуда.

— Еверет… не можеш да правиш така. Хората не умеят да вършат такива неща.

— Дръж се здраво.

Без да я изпуска от обятията си, Еверет М затича от покрив на покрив, между блъскащите се, изплашени хора надолу по „Грийн лейнс“. Голямото кръстовище на „Нюингтън грийн“ представляваше маса от автомобилно задръстване и паникьосани хора, които опитваха да се промъкнат, притискаха се, търсеха изход. Точно когато Еверет М се добираше със скок до покрива на един автобус, уличното осветление изгасна. Започнаха писъците.

— Еха! — произнесе Еверет М Синг и: — Дръж се! — докато с едно мигване включваше нощното си зрение на Трин.

Захрани приставките на краката си с енергия, за да скочи от автобуса на един бял микробус, а оттам на покрива на един камион. Претича през отпуснатото платнище на камиона, скочи на кабината, а от нея — на улицата.

— „Албиън роуд“ — каза той.

— Добре, сега можеш да ме пуснеш, Еверет.

„Албиън роуд“ премигваше от лъчите на десетки фенерчета от мобилни телефони. Телефонът на Еверет М засвири „Суидиш Хаус Мафия“.

— На M25 съм. Има още едно от тези неща над „Хемъл хемпстед“. Осветлението изгасна. Взел съм си очилата за нощно…

Телефонът замлъкна като мъртъв. С нощното си зрение Еверет М виждаше как очите и зъбите на Нуми греят. „Албиън роуд“ беше пълна с инфрачервени призраци.

— Виждам майка ти и баща ти. Ще те отведа при тях.

— Еверет — Нуми го удари лекичко по гърдите, като котенце. — Благодаря ти, че ме спаси. Но… не искам да бъда момичето, което се нуждае от спасяване. Така че: ура! Точки. Но и минус точки.

— О — и точно там, в тъмното, в лудницата, сред виковете и рева на изплашените и объркани хора по „Нюингтън грийн“, докато корабът на Джиджу висеше над главите им и кой знае колко още подобни на него из цялата страна, из цяла Европа, по целия свят, думите на Нуми му се сториха най-ужасното нещо.

— Сделка, Ев. Ти ме спаси. По някое време, може би не точно тази седмица, може би не тази година, може би когато не тичаме наоколо, не подскачаме от кола на кола и така нататък, аз ще спася теб — тя протегна ръка. Инфрачервеното ѝ лице беше изключително сериозно.

— Сделка.

— Още нещо: кой си ти?

Еверет М преглътна. Тази част беше трудната.

— Минимален стандарт: истина, честност, грижа?

— Минимален стандарт.

— Помниш ли онази първа среща за писане на домашни, когато споменах, че може да съм извънземен киборг двоен агент от паралелна вселена?

— И си се появил на мястото на истинския Еверет Синг. Ев… не.

— Да. Ето защо…

Тя докосна устните му с пръст. Намери ги без усилие в тъмното:

— Не ми се иска да го повярвам, но май донякъде се налага.

— Не казвай на никого. Не е безопасно.

Нуми почука с пръст по устните му:

— Шш.

— Нуми, онези неща, които казах, съжалявам…

— По-зле не се бях чувствала, Еверет.

— Наговорих ужасни неща, за да те нараня и отблъсна…

— Да, направи го. И не ти е напълно простено. Може би на около седемдесет процента. Но сега не му е моментът, Еверет.

— Имам тайни, които нараняват хората. Хората, които са близо до мен, страдат.

— Шш. Знаех си, че има нещо. Паралелна вселена. Еха. Откачено е, но не по-откачено от онова, което се случва в момента. Този Еверет ми харесва повече. Сега трябва да вървя — Нуми вдигна пръст от устните на Еверет М. Той вкуси сол и череша. Светът свършваше; по това време утре Лондон можеше и да е на пепел, всички можеха да са мъртви, но само с пет думи Нуми беше препълнила вселената му със сърце и надежда. Този Еверет ми харесва повече.

— Мамо! — извика тя. — Татко!

Греещите инфрачервени фигури се обърнаха надолу по „Албиън роуд“. Към Нуми затанцуваха фенерчета от мобилни телефони.

— Ами ти, Еверет? — попита тя.

Истината се стовари около него. Майка му, Виктъри-Роуз — не знаеха къде е той, дали е в безопасност, дали ще се върне. Измъкнете се от Лондон, това беше последното, което ѝ каза. Но телефоните не работеха, а сега чуваше сирени в далечината, както и рев на самолети, а корабът на Джиджу пращеше от синьо електричество. Трябваше да се прибере у дома.

— Майка ми — каза Еверет М и се затича.

Този път без да ограничава скоростта. Отвори усилените си способности на Трин до последната резка на скалата. Вече усещаше как студът затяга хватка около сърцето и жизненоважните му органи. Изгаряше собствените си телесни мазнини. Еверет М натисна всяка част от технологията на Трин до предела ѝ. Тичаше по-бързо от всеки олимпийски атлет, прескачаше коли, преодоляваше стени като звезда по паркур, профучаваше из задни улички, ориентираше се единствено с помощта на нощното си виждане.

— Идвам!

„Уорфърд роуд“. „Стоук Нюингтън Хай стрийт“. През парка, собствената му стара ловна територия, където ловуваше за Наан. „Роудинг роуд“. И после имаше светлина. Внезапно, ослепителна светлина навсякъде около него, която принуди Еверет М да набие спирачките и да се изпързаля, за да спре. Ослепителна, болезнена светлина. Той мигна, за да изключи нощното си зрение на Трин. Корабът на Джиджу беше изчезнал. Гледаше към ясно януарско небе в късния следобед.

Там. Една мисъл включи оптичното му увеличение на Трин. Въздушен кораб — по-точно развалината на въздушен кораб — в небето на северозапад. Беше разказал на Райън лъжата за вълшебния въздушен кораб, който може да повика, когато светът е в опасност. Но не беше лъжа. Ето го и него. Над „Уайт Харт Лейн“. Фен на „Спърс“. Можеше да е само един човек. И Еверет М нямаше никакви съмнения, че тъкмо неговото копие е помел Джиджу от небето.

Ще се срещнем друг път, помисли си Еверет М. Точно сега имам по-важни неща за вършене. Неговата майка — не, майката на другия Еверет, — Лора: както и да е: стоеше при колата, вдигнала ръце към лицето си, и плачеше от радост при вида на своето момче, което се задава нагоре по „Роудинг роуд“. И когато и да се срещнем, копие-Еверет, няма да бъде като врагове.

— Мамо — каза той.

42.

Шарлът Вилие премигна във внезапната, ясна, бляскава слънчева светлина. Зимното слънце беше слабо, но обърнатото ѝ нагоре лице го усещаше чисто и свято. Толкова ясно небе, че виждаше чак до покрайнините на космоса. Нямаше никакви съмнения, че в същия момент, в който командният кораб на Джиджу е изчезнал от мястото си над Лондон, всеки друг кораб град е изчезнал от всеки от Десетте свята. И въобще не се съмняваше кой го е направил.

Момчето си го биваше. Може би поне колкото нея.

Шарлът Вилие бе стигнала заедно с откраднатия мотопед на разносвача на пици чак до центъра на Стоук Нюингтън. Тя извади един малък, деликатно изработен монокуляр от Земя 3 от чантичката си и огледа небето. Червените ѝ устни се оформиха в усмивка. Отне ѝ само секунда да открие въздушния кораб над футболния стадион. Беше развалина, летяща черупка, удържана от газ и надежди.

Ще трябва да го ремонтирате, капитан Сикссмит, помисли си Шарлът Вилие. А аз ще ви очаквам.

Сирени по „Стоук Нюингтън Хай стрийт“. Сини светлини: полиция и тъмнозелени военни автомобили. Над главата ѝ изтракаха хеликоптери. Шарлът Вилие подушваше пожар. Хората излизаха от къщите си, от закъсалите автобуси, в градините си, по улиците си, запиляваха се из общинския парк, за да погледнат в небето. Вдигаха фотоапарати, телефони и таблети, за да направят снимка на дълбоко синия януарски следобед.

Сега всичко се промени, помисли си Шарлът Вилие. Политиците ви не могат да лъжат, укриват, завоалират в лицето на милиард домашни видеоклипове, из целия свят. Истината, че сте само една Земя в Множество от трилиони паралелни Земи вече не може да остане скрита. Изгря епохата на Целостта. И в ужаса и шока, които Джиджу оставиха след себе си, аз мога да разширя влиянието на Ордена и да направя този свят свой. Не само този свят. Всички Познати светове. Тези хора знаят, че мултивселената е голяма, по-голяма, отколкото могат да си представят, а техните собствени десет свята са само едно мъничко ъгълче от ъгълчето ѝ. За момент зърнаха реалността. Видяха дълбоките сенки там навън. Сега са изплашени. Изплашените хора се контролират с лекота. Ти спаси Целостта, Еверет Синг, но отново ти си най-голямата заплаха за нея. Така че сам ми подсигури войната. Ще се погрижа на никой от Десетте свята да няма дом за теб. Мога да обърна целия Президиум срещу теб с възможно най-лекото усилие от упражнена власт. Целостта на Познатите светове ще те преследва през всички дни и всички нощи, без да се изморява, без да скланя глава за сън, без жалост, без милост, светове без край. Аз победих.

В центъра на „Стоук Нюингтън комън“, докато хората от улиците се движеха около нея, Шарлът Вилие свали монокуляра си и много бавно, изключително преднамерено започна да пляска с ръце.

— Браво! — извика тя. — Браво!

Събралата се тълпа не успя да разбере добре частните аплодисменти на Шарлът Вилие, но се присъедини ентусиазирано към жеста, като ръкопляскаше, викаше, подскачаше и махаше към ясното небе.

Далечно проблясване над градските покриви. Шарлът Вилие отново вдигна монокуляра. Въздушният кораб беше изчезнал. Трябваше да се добере обратно до „Даун стрийт“. Трябваше да председателства събрание на Ордена, на друг свят.

43.

Сен се спотайваше във вратата на каютата и изтезаваше косата си до максималното ѝ афро великолепие с един гребен с дълги зъбци. Под официалната си корабна куртка носеше изрязана фланелка и беше обула златистите си шорти върху клина, външен вид, който бе усвоила от света на Еверет. Златната мешка и сребристозелените очна линия и червило довършваха вида ѝ и заявяваха: Излез с мен, Еверет Синг.

— О, еха — произнесе Еверет Синг.

Сен изглеждаше ледено-призрачно, студено-горещо.

Сен позира, издаде дупе, разтърси рамене:

— Добре се получавам с малко грим.

Еверет не искаше да казва, че намира Сен в парти екипировката ѝ за леко заплашителна и доста пораснала.

— Ще ходиш ли някъде? — попита той.

— Може. Бристол е бона. Не толкова бона, колкото Хакни, но защото не съм бристолско момиче. Аз съм хакни полони.

В празното небе над Лондон от З_10, капитан Анастейзия беше дала на Еверет координати за Земя 3. Още докато изтребителите „Тайфун“ от Кралските военновъздушни сили правеха нов заход, за да прихванат този последен остатък от извънземните нашественици над лондонското въздушно пространство, Еверет вече завършваше калкулацията, задействаше скоковия контролер и с последните останали енергийни запаси на акумулаторите отваряше портал на Хайзенберг и караше Евърнес да се появи на хиляда метра над Земя 3.

— И от тук са изчезнали — възкликна Сен и добави: — Не че се съмнявах…

— Изчезнали са отвсякъде — каза Еверет. Истина беше, във всеки един смисъл на това изречение.

— Снижи ни, бавно, към дома — произнесе капитан Анастейзия.

Гласът ѝ бе много, много изморен, кожата ѝ — посивяла от изтощение. Сен премести внимателно лостовете за тягата: стенещи, протестиращи, лоялни; Евърнес реагира. Капитан Анастейзия насочи кораба си бавно срещу течението на Ейвън. Окаченият мост на Клифтън се изплъзна под краката на Еверет. Беше посетил паралелни вселени, Световното колело на Джиджу, могъщо, отвъд способността на човешкия ум да го проумее, което в този момент беше нажежен до червено диск от екзотична материя, но никога не бе ходил по-надалеч западно в Англия от Крайпътни услуги „Лий Деламиър“ на магистрала M4. Покрай реката имаше подредени въздушни кораби, привързани по четири на док. Радиото се пробуди; поздравления, остроумни забележки от страна на другите капитани на въздушни кораби и контролната кула „Сайон хил“. Главните канали все още бяха препълнени с объркване, изумление и радост след инвазията и изчезването на Джиджу — толкова внезапно и пълно, колкото беше започнало всичко. От къде бяха дошли, какво бяха, къде изчезнаха. Щяха ли да се върнат? Министър-председателят щеше да направи изявление в седем същата вечер. На тайните, кодирани канали на ветровиците слуховете и спекулациите се вихреха с пълна сила. И сред всичко това завръщането на капитан Анастейзия във Въздушното пристанище беше отбелязано, отпразнувано и посрещнато с не по-малко слухове, особено от онези, които умееха да поправят въздушни кораби, тихомълком и на определена цена. Капитаните сигнализираха с прожектори, надуваха тръбите си за мъгливо време като виковете на самотни дълбоководни същества, непознати на човешката наука.

— Ще излизаш, облечена така? — попита Еверет.

Сен завъртя очи:

— И преди сме водили този разговор. Да, ще изляза, облечена така. Не, не си ми майка.

— Къде е майка ти?

— На посещение при нейната майка.

— Шарки и Макхинлит?

— Макхинлит дрънка в машинното с омитата от Портисхед. Шарки все едно не е отишъл да потъргува с някоя полони. Ела с мен, Еверет Синг. Ще те разведа из Бристол. Ще се позабавляваме. Заслужаваш си го. Спаси вселената. Най-малкото, което мога да направя, е да ти взема буваре. Буваре бира? Няма значение. Ще ти дойде добре. Жужирай се. Премени се с партакешите, които ти купих. Ще те заведа в „Сийуърдс“. Има боеве… с голи юмруци. Бонару.

Но Еверет не успяваше да се зарази от настроението за парти на Сен:

— Съжалявам, Сен. Ти върви. Не мога да си изкарам някои неща от главата.

Сен свали сгъваемата седалка отзад на вратата и кацна на нея.

— Какво да си изкараш от главата, Еверет Синг?

— Тях. Всички Джиджу. Щях да ги изпратя обратно, Сен. Обратно в огъня. Но капитанът ме спря. Как е възможно да постъпя така? Що за човек съм?

— Но не го направи.

— Но щях. С едно помисляне. И тя беше права: така нямаше да съм по-различен от Императрицата на слънцето.

— Императрицата е от лошите. Злодеят. Тя уби всички онези Джиджу. Зная го, Еверет, почувствах го. Вече започва да ми се губи, но все още е там. Още съм бижу изплашена и винаги ще е така.

— Казваш: тя е злодеят. Известно ми е. Но аз ли съм героят?

— Тук сме. Живи сме. Корабът е тук. Инфундибулумът е в теб. Джиджу ги няма. Не знам къде са, не ме е грижа. Просто ги няма. Ти ги надви, Еверет. Ти си героят.

— В мен видях неща, които не ми харесаха, Сен. Извърших неща… Също като в училище, когато виждах две момчета да се бият… Мислех си го, когато Какс уби своята съперница. Мои приятели изведнъж се сбиваха. И след това вече не гледах на тях по същия начин.

— Аз обичам тупалки — рече Сен, след което забеляза съмненията и уязвимостта на Еверет. — Извинявай.

— Сякаш изобщо не ги познавах. Сен, мисля, че сега съм един от тях. Аз съм побойник и нищо вече няма да е същото, нито зная кой съм.

— Еверет, винаги си Еверет. Аз бих знаела.

— Като другото ми аз… моето копие. Така и не разбирах откъде извират гневът и желанието му за сражение. Но сега разбирам. Вършил съм същото.

— Може пък да те гушна, Еверет Синг, но трябва да обещаеш, че няма да ми развалиш асока.

Еверет протегна ръка, а Сен разтвори ръце за прегръдка.

— Еха — каза тя и се отдръпна.

— Не съм достоен, Сен. Не го заслужавам.

— Няма значение.

— Има. За мен. И, Сен, помниш ли как те помолих да си свалиш фланелката? Не биваше да постъпвам така. Не беше правилно. Не беше добрият начин.

— Не съм правилна? — произнесе Сен и се престори на възмутена.

— Не, нямах предвид това. В моя свят момчетата и момичетата на наша възраст… не бива да го вършим.

— Еверет Синг, не забравяй, че аз казах не, но ти постъпи не. Никакви трябваше или не трябваше по въпроса. Върши или не върши. В палари няма дума за трябваше, Еверет Синг.

— Аз не съм от добрите.

— Никой не е. Всички сме добри и лоши, млади и стари, герои и злодеи. Това е начинът Му.

— Не и там, откъдето аз идвам.

— Тук също не е така, на повечето места, но откъдето идвам аз, всички сме тези неща. Черни и бели. Хайде.

Еверет поклати глава:

— Трябва да обмисля някои работи.

— Съвсем самичко на големия, студен кораб? Не. Не бива така. Идваш с мен, Еверет Синг, дори и за да свършим една дреболия, която трябва да свърша.

— Дреболия?

Сен извади една карта таро „Евърнес“ с драматичен жест. Обърна я с лицето нагоре. Слънчевата императрица. Императрицата на слънцето. Веселата, закръглена жена на трона си, стиснала две магически пръчки.

— Пенсионирам тази карта. Не я искам в колодата си. Всичко онова, което Генкралиците сложиха в главата ми… оставям го в картата.

Еверет дори не можеше да си представи как подобно нещо е възможно да проработи в какъвто и да е реален, физически смисъл, но беше жизненоважно за Сен. Така виждаше света тя, с добавените му цветове и оттенъци.

— Когато я няма, останалите карти ще проговорят отново. Истината. Искам да я пусна над Въздушното пристанище. Идваш ли, Еверет Синг?

Еверет поклати глава.

— Е, мога и сама да я пусна във водата. Просто си помислих, че… Нее… Еверет, прегръдка. Не напускам тази лати, докато не си я получиш.

Еверет се изправи. Изпитваше болка, вътрешна и външна. Позволи на Сен да го обгърне с ръце. Беше малка, кожа и кости, и сухожилия, като въздушен кораб, но пък бе топла и мила, и неустрашима, но най-вече — там. Сам я прегърна. Тя го задържа дълго, силно, близо до себе си, без да каже дума. Знаеше, че Сен ще остане там, докато има нужда от нея. Вдъхна сладкия ѝ, мускусен аромат на Сен. Еверет опита да си представи градовете кораби на Господарите на Слънцето, пръснати из милиард случайни паралелни вселени. В тези вселени можеше да живеят хора. Току-що им беше изпратил инвазия на извънземни. Нямаше правилно разрешение. Само избор между злини. Беше избрал от името на собствения си народ за сметка на непознати. Беше направил онова, което трябва. Злодеят беше Императрицата на слънцето, Голямото Зло. Всичко сторено, беше сторил заради нея.

Не ти унищожи собствената си цивилизация, Еверет Синг. Не ти извърши геноцид — екоцид, паницид. Не ти нападна Десетте свята с милиард кораби градове.

Какс…

Той зарови лице в косите на Сен.

— Хей! Не разрошвай асока — произнесе тя.

— Да — каза Еверет.

— Какво?

— За излизането. Ще дойда, да.

— Ура! — Сен се измъкна от прегръдката му и заподскача навътре в коридора. — Ще бъде забавно, Еверет; баровете и музикалните клубове, и боксовите срещи…

— Може би без боксовите срещи…

— Какво му е на бокса? Големи мъже се налагат едни други. Бона. Ще си паднеш. А сега се дръпни — Сен го изблъска встрани и отиде до шкафа, където той пазеше дрехите си. Започна да ровичка из корабните му шорти и ризи, чорапи, клинове и фланелки. — Ще те издокарам както си трябва, като от нашите.

— Сен.

Тонът му я накара да вдигне стреснато очи.

— Какво?

— Нищо. Просто. Това — много бързо, много лекичко, внимателно като утринна мъгла, той целуна Сен по леденозелените устни. Очите ѝ се разшириха, а после тя поклати глава и се разсмя:

— Не, Еверет Синг. Жужирай се. Да вървим бристол-тип-топ и в изрядност.

44.

Пол Маккейб беше последен. Дълго след като останалите от комитета бяха тръгнали, той продължи да се размотава из апартамента на Шарлът Вилие, като подхвърляше коментари за изгледа ѝ към Темза, за обозначителните светлини на въздушните кораби, които преминаваха бавно над Лондон, за качеството на порцелана ѝ.

— Минг?

— Чинг. Канжи — нямаше си и най-малка представа от китайски порцелан от Средното царство.

Дори след като Шарлът Вилие му беше благодарила за участието по време срещата, давайки да се разбере, че събитието е приключило и че се натрапва във времето ѝ, Пол Маккейб прояви внезапен интерес към гравюрите в антрето ѝ.

— От Земя 5 са — обясни Шарлът Вилие и незабавно съжали, че е коментирала, защото той незабавно се зае да изучава внимателно уличните сцени на чуждоземния за него Лондон.

— Харесва ми как артистът е окарикатурил хората в различни категории — каза той.

— Няма нищо общо с карикатурата — отвърна остро Шарлът Вилие. — На З_5 има пет различни човешки вида — ако кажеше нещо повече, щеше да остане да ѝ гостува през цялата нощ. Изумително бавносхващащ човек. Приятелите му, ако имаше такива, навярно изпитваха непрестанни опасения, че може да се появи на организираните от тях партита. Първи пристигнал, последен тръгнал си. — А сега, имам лични дела за…

Люис донесе палто, шал и ръкавици, извика такси, което да откара Пол Маккейб до небостъргача „Тайрон“, отвори вратата, за да се увери, че ще излезе, и го изпрати до асансьора.

— Люис, ти си съкровище.

— Благодаря, мадам.

— Тази вечер повече няма да се нуждая от теб.

Устоя на подтика да избърше мазните отпечатъци на Пол Маккейб от порцелана си.

Чу как Люис затваря входната врата и изчака асансьорът да издрънчи и забръмчи. Срещата на Ордена бе надминала очакванията ѝ. Нищо не концентрира човешкия ум така, както инвазията от извънземни. З_3 бързо се бе завърнала към нормалното. Вестниците и телевизията вече го бяха нарекли Трийсетминутната инвазия. Градове в небето — истински ли бяха, или просто някаква масова квантова халюцинация? Възможно ли беше световете просто да са се презастъпили в продължение на няколко минути несигурност? Можеше ли някой да бъде истински сигурен какво се е случило през онзи луд трескав половин час? Каквото и да се бе случило, сега беше приключило. Отново имаше електричество, небето беше празно, а имаше януарски сметки за плащане, работа за вършене… и януари си оставаше все така противен. От прозореца на апартамента си на последния етаж Шарлът Вилие се загледа надолу към трафика из нощния Лондон: преминаващите влакове, хората из улиците, ярко осветените ресторанти, театри и кина, навигационните светлини на корабчетата по Темза, вечно променливите шарки, рисувани от светлините на въздушните кораби високо над облените от прожектори ангели и богове на лондонските кули. Нищо различно, но всичко се бе променило. Световете никога повече нямаше да са същите. З_4 се беше сражавала с Джиджу. Разумът на Трин бе отворил портални проходи във вътрешността на градовете кораби. Милион Мадам Луна бяха влезли в битка с воини на Господарите на Слънцето. Шарлът Вилие дори не можеше да си представи касапницата. Радиата и телевизиите на З_3 бяха пълни с догадки по въпроса защо са изчезнали градовете кораби на Джиджу. Шарлът Вилие знаеше, а сега знаеше и Орденът. Съвсем скоро и Президиумът щеше да научи.

Часовникът на бюфета припя единайсет.

Почти беше време.

Апартаментът на Шарлът Вилие се състоеше от дванайсет просторни помещения в жилищна сграда на „Съдърк шор“. Двойни врати, високи прозорци и тавани, препълнени със светлина и свеж въздух. Едно от помещенията до втората спалня за гости винаги оставаше залостено и запечатано. Никой освен Шарлът Вилие не можеше да влиза вътре. Нито чистачът, нито дори Люис. Шарлът Вилие извади ключ от чантичката си и отключи вратата. Стаята не беше голяма, може би малко повече от килер. Огромна част от нея бе заета от метален пръстен. До пръстена водеха три махагонови стъпала. Пред тях се възправяше конзола, красиво изработена от същия тъмен махагон. В него имаше вграден месингов панел с бутони от слонова кост. Шарлът Вилие извади кърпичката си и избърса прахта. Без да си сваля ръкавиците, натисна поредица от клавиши. След което металният пръстен се препълни с ослепителна светлина. Тя си сложи чифт тъмни очила. Още натиснати клавиши. Светлината се проясни, за да отвори прозорец към елегантна всекидневна, богато мебелирана, драпирана, осветена от лампиони и вътрешна топлина.

Шарлът Вилие изкачи стъпалата до гостната. Зад нея порталът на Хайзенберг се затвори.

Тя се отдалечи от портала и се огледа. Топлина откъм въглищната жарава в камината. Светлина, която се отразяваше остро в ъгловатото стъкло на гарафи за вода. Предци, гледащи смръщено от опушени портрети. Клони, блъскащи под напора на зимния вятър по цветните стъкла на прозорците. Парфюмен аромат от пчелен восък, старо дърво, дим от дърво и книги.

Шарлът Вилие забеляза, че един иконом с официални панталони и фрак надникна в гостната и влезе тържествено.

— Стори ми се, че нещо просветна. Добре дошла у дома, мадам Вилие. Измина дълго време.

— Благодаря ти, Бейнс. Не беше малко.

— Вярвам, че работата ви е приключила успешно.

— Ако броиш за успех отблъскването на инвазия в Десетте свята от интелигентни динозаври, тогава, да.

— Звучи плашещо, мадам. Нека Му благодарим, че нищо подобно не ни заплашва тук. Равнината ни е от спокойните.

— И дано задълго си остане такава, Бейнс.

Часовникът с махало отброи за четвърт час. Шарлът Вилие пъхна тъмните си очила в чантичката.

— Налага се да побързаме, Бейнс.

— Ще имам грижата при завръщането ви да ви очаква чай.

— Какво бих правила без теб, Бейнс? Сдобих се с просто изумителна рецепта за горещо какао. Трябва да ти я дам.

Осем минути. Шарлът Вилие отвори вратата към стълбите за прислугата и слезе по спираловидното стълбище до старите кухни. Работата около Целостта я бе откъснала от последните две Прояви и вече почти не мислеше за къщата в Кеймбридж като за свой дом. За нея домът беше апартаментът ѝ на „Съдърк“, топъл и комфортно обзаведен според вкуса ѝ. Домът ѝ беше Лондон. Земя 3. Тази равнина, този свят, на който беше родена и откъдето беше поела по своя път, взимайки теоремите на баща си, за да ги превърне в реалност, за него тя мислеше като за Земя 3а.

Лабораторията заемаше старата кухня, килера с провизии на иконома и винарската изба. Осветлението премигна: Проявата се зараждаше и се захранваше с енергия от пролома между вселените. Шарлът Вилие знаеше, че съседите ѝ в това зелено академично предградие са се оплаквали неведнъж от прекъсващото електрическо захранване и се чудят защо това винаги се случва в единайсет и двайсет и три вечер, на всеки шест седмици и два дни.

Бейнс поддържаше оборудването изрядно чисто, но никога не докосваше големия, покрит с кадифена покривка обект в средата на пода. Шарлът Вилие свали с един замах платнището. Порталът беше празна рамка. Две вертикални и две хоризонтални греди, оплетени в кабели и изолационни проходи. Врата за никъде. Врата за навсякъде. Комптаторните екрани премигнаха под увеличителните лупи и изгаснаха. Из къщата крушките сигурно помръкваха в полилеите си. На писалището, в тежки месингови поставки, бяха подредени стари, прашни свещи, разтечени и с почернели фитили. Шарлът Вилие ги запали една по една. Усещаше концентрацията на енергии във въздуха, в който се надигаше прах. Почувства как косъмчетата по тила ѝ настръхват.

— Накарай го да проработи — бяха последните думи на баща ѝ към нея, докато лежеше на смъртен одър в леглото с балдахин на горния етаж. — Всичко, което направих аз, е просто да го зърна. Сенки на сенките. Зърнати! Трябва да отидеш. Да отидеш и да го видиш.

Направих много повече от това просто да видя и отида, татко, помисли си Шарлът Вилие. Видях чудеса. Видях ужас. Светове отвъд представимото и могъщество на способността да повярваш. Цялото могъщество. Крайното могъщество. Скрито сред онези уравнения, които ти позволиха да отвориш магическия си фенер и да ми покажеш смътните, призрачни образи от живота на една друга Земя. Видях Плеромата[9].

Една минута.

Сега единствената светлина идваше от свещите. Пламъчетата им се накланяха към портала, който бе започнал да сияе в призрачно синьо.

— О, любов моя — прошепна Шарлът Вилие. — Толкова дълго ме нямаше. Прости ми.

Всички часовници показваха единайсет и двайсет и три.

Шарлът Вилие си сложи тъмните очила.

И порталът загоря във врящо синя светлина.

Тя приближи портала, докато лицето ѝ не се озова на сантиметри от равнината закривено синьо. Синевата огряваше лицето ѝ. Синята светлина от мястото между равнините пращеше в стъклата на очилата ѝ. Вятърът отвъд вселената издуха назад косите от лицето ѝ.

Проломът. Дупка, разкъсана между световете, между всички светове. Рана в реалност, където всички равнини кървяха и се докосваха. И там долу, там вътре, в сърцето на пролома, беше Плеромата. Сърцето, от което протичаше реалността на всички. И там вътре, в сърцето на сърцевината на всичко, беше Лангдън Хейн.

Шарлът Вилие помнеше вечерта, когато отвориха портала. Делото на живота на баща ѝ, останало недовършено от рака, който бе изгризал костите и мечтите му, напълно реално. Години проучвания, изследвания, отдаденост, работа, работа, работа; тя — най-добрият математик, който се е появявал в колежа ѝ от век насам, той — инженерът, който можеше да превърне онези идеи в метал, електричество и фундаментални физични сили. Едно натискане на прекъсвача щеше да отвори вратата към онази друга Земя, която баща ѝ беше показал на своя квантов фенер. Свят, толкова подобен на този, че им трябваха внимателни и продължителни проучвания на записаните образи, за да разберат, че са различни. Едно щракване на прекъсвача, и този свят беше само на крачка, през Портала на Вилие.

Тя помнеше вълнението, връхлитащото разтреперване, докато гледаха прекъсвача и се питаха един друг Да го направим ли, да го направим?. А после решиха да го направят заедно, две ръце върху лоста. Но не можеха да минат едновременно през портала. Някой трябваше да остане на контролното управление.

Ти отиди, беше казала тя.

Не, ти отиди, настоя той. Идеята е твоя.

Хвърлиха ези-тура. Оставиха нещата на неопределеността. И във вълнистата светлина пристъпи той.

Всички часовници показваха единайсет и двайсет и три.

— Лангдън?

И ето че беше там, лице, заровено в гънките на безкрайното синьо, като човек, излизащ от дълбоки води или дете, увито в топли одеяла в студена нощ. По-студена от всяка нощ там някъде, уловена между светове. Толкова близо, че можеше да го докосне; лицата им бяха на милиметри едно от друго. Но никога не успяваше да го докосне. Да прекрачи прага означаваше да попадне в притеглянето на пролома, да бъде пръсната от Множеството на световете, без най-малкия комфорт на този единствен миг, на всеки няколко седмици в точното време, когато Лангдън Хейн беше пристъпил в отворения портал. И Лангдън Хейн се бе споил с Плеромата, квантовата реалност, който бе фундаменталната вселена на мултивселената. Никъде и навсякъде.

Пръстите ѝ се поколебаха над лицето му.

— Любов моя — каза тя.

Той се усмихна.

Нямаше как да я е чул, но можеше да разчете думите по устните, в очите ѝ. Устните му оформиха думи: И аз те обичам. След което синята светлина го закри, завихри го надалеч и го нямаше, издухан в поредната случайна вселена, призрак, чиито неразбираеми стенания се чуват в стените на света.

— Ще те върна, любов моя — произнесе Шарлът Вилие.

Вече знаеше каква е била грешката ѝ и как да я поправи. Изчисленията на баща ѝ бяха грешни с цял порядък. Световете влизаха в контакт не чрез сила, която разкъсва тъканта на реалността, а чрез финото сдвояване на енергии, подобно на музикални инструменти, които улавят тоналността си. Първият портал бе пробил дупка право през Плеромата. Но Плеромата, самото вещество на реалността, можеше да бъде манипулирана. В крайна сметка всичко опираше до математиката. Инфундибулумът беше инструмент за настройване на мултивселената. Еверет Синг и баща му не осъзнаваха приложението на тяхната машина: скачането от всяка точка на всяка вселена до коя да е друга ставаше възможно, защото Инфундибулумът имаше достъп до Плеромата. Инструмент, който можеше да освободи с хирургическа точност Лангдън Хейн от Плеромата, се превръщаше в инструмент за контрол на самата реалност.

Пламъците на свещите се полюшнаха и изгаснаха във вятъра отвъд, щом порталът премигна и се затвори. Осветлението премигна на свой ред и се включи, а лабораторията забръмча от звука на рестартиращите се комптатори.

Единайсет и двайсет и пет.

Шарлът Вилие отново зави портала с тежката кадифена покривка.

Първо работата. Целостта се бе разминала с катастрофата. В тази катастрофа се състоеше и нейната възможност. Орденът беше обединен и силен. Едва ли имаше по-подходящо време да заяви властта си. Ибрим Ходж Керим знаеше прекалено много. С времето щеше да го неутрализира. А Еверет Синг сега беше преследван враг из всички Познати светове. Имаше много за вършене и възможности, от които бързо трябваше да се възползва. Тази вечер щеше да се върне на Земя 3. След чая на Бейнс. Следващия път щеше да го накара да приготви рецептата от кафене „Русата мечка“. Кулинарията на Земя 7 беше наистина изключителна.

— Ще те върна — каза Шарлът Вилие на правоъгълника от дебела тъкан. — Обещавам.

Светлина!

Светлина: навсякъде около него, която го обгръщаше, струеше през него толкова силно и толкова дълго, че усещаше как избелва органите в тялото му. Вграден в светлината. Сам светлина.

Първичната светлина, която сияе между вселените. От колко време беше тук? Безсмислен въпрос. Тук не съществуваше време и пространство. Намираше се навсякъде, намираше се никъде; беше всичко и нищо.

А после светлината се натроши като прозорец от бомбена експлозия и тъмнината нахлу. Пропадна в мрак. И мракът беше добро. Огромен, мек и безкраен.

На това прилича смъртта, помисли си той.

Жив ли е?

Така че не беше мъртъв.

Жизнените показатели са добри, първи министър. Разбира се, няма гаранции, че вътре има каквото и да е.

Чувам ви! Опитвам да ви проговоря! Опитвам се да кажа нещо, чуйте ме, чуйте ме, можете ли да ме чуете?

Колко време е бил вътре?

Технически в състояние на Планк не съществуват нито време, нито пространство. Не в това е въпросът.

Заради мен, моля ви, професоре. Не съм учен.

Девет дни след слънцестоене. Дори не бяхме сигурни какво е. Определено не очаквахме човек. Разполагахме само със слаб резонанс. Прихванахме го и извлякохме модела. Досега работихме по оплитането му с нашата вселена.

Модела… И той идва от?

Друга вселена.

Друга вселена. Как да ви опиша какъв хлад ме лъхва от тези думи? Един момент. Видях устните му да помръдват.

— Чувам ви.

Сестра, промийте му очите.

— Кои сте вие?

Мека, сладка мокрота, която попиваше очите му, отмиваше втвърдените люспи и корички.

Аз съм Първи министър Есва Дариензис от Обединените острови. Намирате се в болницата.

Той отвори очи. Извика: истинска, реална светлина. Премигна болезнената светлина. Флуоресцентна тръба на тавана и лица, които гледаха надолу към него, мъж в костюм с висока яка, добре облечена жена, жена в бяла качулка. Отвъд светлината: друга светлина, голям прозорец. Той се изправи с мъка на лакти, привлечен от светлината от света извън света. Кули, безкрайни небостъргачи, върхове и блещукащо стъкло; инверсионни следи от самолети, панделки от високи облаци, арки от светлина, които се движеха през високо, синьо небе.

— Къде съм?

Намирате се на Земята.

— Земята? Земята? Тогава какво е онова?

Той вдигна ръка и посочи. Отвъд градския хоризонт, отвъд самолетите, облаците и дори тези по-високи, мистериозно движещи се светлини, имаше друг син свят, увиснал в небето, толкова огромен, че не можеше да го закрие с длан. Свят от морета и зелени гори, кафяви пустини, бял пясък, накъдрени облаци.

Внимателно, внимателно.

Изпаднали сте в шок.

Сега сте в безопасност.

Внимателно, внимателно.

Името ви…

Помните ли името си?

— Името ми — каза той, все така вторачен в другия свят в небето — е Теджендра Синг.

Речник на езика палари

Аламо: падам си по него/нея.

Амрия: клетва, обещания или ограничение, които не могат да бъдат нарушени (от ромски).

Лелинеля: слушам, чувам.

Лели нели: уши.

Тупалки: сбиване.

Бижу: малко/дребно (означава „скъпоценност“ на френски).

Благост; благувам: услуга; събирам/прося за услуга/взимам, без да плащам.

Бона: хубаво.

Бонару: чудесно, отлично.

Буваре: питие (от остарялата италианска bevere или от лингва франка bevire).

Бугарело: израз на нетърпение и отвращение, думата е измислена от Макхинлит.

Ча: чай. Въздушните кораби се задвижват от него.

Челяк: приятел/индивид/персонаж.

Карси, хази: тоалетна.

Чарперирам: претърсвам (от италианското chiappare, залавям).

Чави: дете.

Пиленце: млад мъж, момче.

Партакеши: дрехи.

Код: наф, противен.

Динари: пари (може би от италианското denaro).

Гозба: задник, дупе, гъз.

Дивано: съвет на кораб на ветровиците.

Дона: жена (от италианското donna или от лингва франка dona), уважително обръщение.

Доркас: гальовно обръщение, „някой, който го е грижа“. Дружеството „Доркас“ е дамска църковна асоциация от деветнадесети век, която прави дрехи за бедните.

Дус: чист (от френската douce).

Ицил/ил: лице (сленг на обратно). Ил е съкращение от ецил.

Фантабулоза: знаменито/прекрасно.

Фили: дете/дребосък/момиченце.

Гаферия: традиция при ветровиците, която повелява гостоприемство и отдаване на подслон на пътешественици (от жаргона на крадците).

Женчо: в Хакни Грейт Порт — умерена обида.

Гелт: пари (идиш).

Крис: дуел на честта в културата на ветровиците (от ромски).

Лакоди: тяло.

Лали: крака.

Лати: стая или каюта на въздушен кораб.

Лили: полиция, полицейски.

Манджари: храна (от италианското mangiare или лингва франка mangiaria).

Мийзи: обикновен, грозен, противен (от идиш meeiskeit: гнусен, отвратителен, ненавистен).

Мешигенер: луд, побъркан, куку (от идиш).

Мецас: пари (италиански mezzi: средства, възможности).

Наф: ужасен, безинтересен, безвкусен.

Нанте: не, няма, никакъв (италиански: niente).

Пуля: гледам, възхищавам се.

Оми: човек/мъж.

Оми-палони: женствен мъж или хомосексуалист.

Асок: коса (сленг на обратно).

Паларе: разговор.

Полони: жена/момиче.

Саби: да знам, да разбирам (от лингва франка: sabir).

Скарпирам: да избягам (от италианското scappare, да се измъкна или да избягам).

Шарпи: полицай (от чарперирам и оми).

Шарпи палони: жена полицай.

Нашите: част от вътрешния кръг на ветровиците (например: „От нашите ли е той?“).

Тарбилу! — предупреждение при ветровиците за хора в ниското: Там долу! (от англ. „There below!“).

Тролвам, троля, тролирам: разхождам се наоколо и търся някаква работа или възможност.

Увардвам: да видя/погледна (на) (от италиански диалект vardare = guardare — гледам).

Ненки: гърди.

Юси: очи (от френското yeux).

Жужирам: разкрасявам, излагам на показ, смилам на дребно (ромски: zhouzho — чисто, спретнато).

Жужи: наперен, претенциозен.

За автора

Иън Макдоналд е автор на научна фантастика и живее недалеч от Белфаст, в Северна Ирландия. Автор е на двайсет романа и сборници с разкази — за възрастни и тийнейджъри — и освен това е писал за екрана и театралната сцена. Номиниран е за всички големи награди за фантастика и дори е печелил някои от тях. Императрицата на слънцето е третата част от поредицата Евърнес.

1

От favela (португ.) — прозвище за бедняшки бразилски гета; по оксиморона на Брус Стърлинг. — Б.пр.

2

Бивш самостоятелен град, сега част от Глазгоу. — Б.пр.

3

(Санскр.) земя, страна — ендонимен етноним като самоидентификация за родов произход от страните на индийския субконтинент. — Б.пр.

4

Срещата се провежда на игрище с маркировка и за ръгби. Линията на мъртва топка се намира на десет метра зад головата линия. — Б.пр.

5

(Фр.) всеки да се спасява както може. — Б.пр.

6

You’ll Never Walk Alone — химн на ФК „Ливърпул“. — Б.пр.

7

(Фр.) Господарка, управителка на голям дом или замък, кастелана. — Б.пр.

8

(Англ.) корабоубиец. — Б.пр.

9

(Гр.) плерома: онова, което изпълва, допълва; в гностицизма — духовната вселена, местопребиваването на Бог, целокупността на божествените сили и начало. — Б.пр.

Content

Иън Макдоналд
Императрицата на слънцето
Евърнес  #3

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

Светлина!

Речник на езика палари

За автора

1