Лесь Подерв'янський

Рiзні п'єси

Діана

Дійові особи

Жора, невизначеного віку мужик, схожий на чорта, якого виперли з пекла за профнепридатність.

Василь Гнатович, вождь палати хворих, статечний мужик, схожий на Сталіна епохи підписання Ялтинської угоди.

Сірьожа, середнього віку мужик, хитрий і наївний, як вовк у казці.

Валєрік, молодий мужик, хворий на голову.

Енгельс Гасанович, ліцо кавказьськой національності.

Діна, юна, спокуслива і спортивна медсестра з довгими ногами, широкими плечима і античною шиєю.

Санітари

Дія відбувається в лікарні.

Палата відділення щелепнолицевої хірургії по вулиці Зоологічній, в палаті на кроватях лежать Василь Гнатович, Жора, Сірьожа, Валєрік і Енгельс Гасанович з забинтованими в різних місцях і синіми, як баклажан, їбальниками. Найбільша кількість бинтів пішла на Валєріка. Він має на голові пишну прикрасу, розмірами і вагою схожу на чалму турецького султана. Над кроваттю Валєріка висить картина «Охотнікі на привалє» художника Сєрова. Хворі лежать смирно, як дрова, що чекають на холодну зиму, але це оманлива смирність. В їхніх червоних оченятах світиться бойове завзяття і жадоба життя.

За вікном палати розташований зоопарк, з якого інколи долинають тваринні звуки його волохатих мешканців, такщо якщо заплющити очі, можна уявити себе в Африці.

Голос тигра за вікном. Унгх, унгх, аоунгх!

Жора. Десять часов, блядь, можна і на годинник не дивиться!

Голос тигра. Аум!!!

Сірьожа. Ти бач, проснувся, проклятий, і гризти хоче…

Голоси вовків. Ауууу!.. (А потім знову тигра.) Аум!

Валєрік при останніх словах тигра б'є головою в стіну.

Сірьожа. Я колись у школі працював, учителем труда. Така робота, шо нема шо спиздить. Так харашо шо у мене жінка бєрємєнна була. Вона мєл гризла. То я їй мішками таскав. Главноє шо інтересно, вона той цвітний не дуже любила гризти. А в основном отой, квадратний.

Голос тигра. Унгх, унгх, аоунгх!

Василь Гнатович. Ач як розпиздівся!

Жора. Він жерти хоче.

Василь Гнатович. А ми випить хочемо. Жора, харош лежать, як стерво, катай лишень за двері, подивись, чи та пизда сігодня діжурить. (До Сірьожи.) А ти шо лежиш, як Ісусік? Бистро вставай і ріж ковбасу!

Сірьожа і Жора з насолодою виконують накази вождя, який дістає з матрацу пляшку з мутною рідиною і розливає в гранчаки, з яких перед тим позабирав зубні щітки. Валєрік за звичаєм б'є головою в стіну.

Василь Гнатович. Валєрік, тихіше, картина на голову упаде.

Валєрік. Діана, Діана!

Валєрік розкачується на кроваті, притримуючи обома руками чалму і час від часу пиздить головою об стіну.

Жора. Совсєм приїхав пацан.

Сірьожа. Чого це він?

Василь Гнатович. То він мабуть за англійську царівну переживає, шо її машина задавила. (До Енгельса Гасановича.) Гасанович, вставай, ще наспишся…

Енгельс Гасанович (злякано.) Шито, апят?

Василь Гнатович. Оп'ять, оп'ять, Гасанович. Ми з тобою тут старші і должни молодьожи подавать примєр. (З цими словами Василь Гнатович виймає з гранчака Гасановича зубні щітки і наливає туди самагонки.)

Василь Гнатович (ефектно простягає гранчак і виголошує тост). Мир землі, здоров'я в хаті й гарна баба на кроваті!

Голос тигра. Аум!

Валєрік б'ється головою в стіну. Всі випивають.

Василь Гнатович. Валєріку більше не наливать.

Енгельс Гасанович. Хароший малшик, маладой. Тинь хочешь? Тинь силаткий, викусний. Кушай! (Енгельс Гасанович дістає з-під краваті диню…)

Валєрік. Діана! Діана!

Енгельс Гасанович. Зачєм тібє етот дєвушка, гилупий!

Василь Гнатович. Щас всі випиваєм по другій і расказуєм охотничі і рибальські історії!

Сірьожа (запопадливо.) Правильно, Василь Гнатович…

По команді вождя компанія випиває.

Василь Гнатович. От ти і починай, щоб багато не пиздів. Гасанович на очереді.

Сірьожа. Ну слухайте. Гасанович, не совайте там рукою под одіялом, а то не слишно буде. Значить, прийшов кум на ставок, сів у ризову лодку, закинув собі мастирку на ліща, сидить. А його собака був такий, з довгими вухами, волохатий…

Жора. Ето спанієль!

Сірьожа. Ну цей спанієль, значить, поліз у воду купаться, поплив за лодкою. Кум, значить, сидить, ліща ловить однією рукою, а другою одганя того спанієля, шоб не мішав. Коли тільки раз! Спанієль почав кричати. Кум дивиться — тоне, блядь! Кум його за вуха, давай тягти — хуя тобі, не витягне, отакена щука вчепилась! Кум за вуха собаку витяг і ото вмєстє з щукою кидає в лодку. Ну ніг, канєшно, в собаки вже немає, а щука погризла ризову лодку, воздух вийшов, і кум чуть не потонув. А щука пішла собі… Десь кілограм на триста…

Жора. Ховайте стакани! Діна йде!

Входить Діна, освітлюючи своєю красою убоге приміщення.

Валєрік. Діана! Діана!

Діна. Хлопчики, Валєріку не наливаєте, йому сьогодні на ампутацію, і приберіть закуску, професор буде на обході.

Василь Гнатович. А ми і йому наллєм!

Діна, спокусливо посміхаючись, розчиняється в повітрі.

Сірьожа. От інтересно, шо йому будуть ампутіровать? Може вуха?

Валєрік. Діана!

Енгельс Гасанович. Чито ти переживаєш, гилупий! Етот дєвушка — все животниє.

Василь Гнатович. Гасанович, давай, твоя черга.

Енгельс Гасанович. У нас бань єсть. Називаєтся «Фантазія». Етот бань «Фантазія» малшик работаєт, Мухтарчик, жопф, как куруш, силадкий, викусний. Я пирихожу, говорю, банщик, гидє етот малшик? Он говирит, малшик занят, єсть дєвушк. Я говорю, зачем минє етот животноє? Я хочу малшик…

Василь Гнатович. Ти, Гасанович, получаєш штрафне очко. Ето історія не риболовна і не охотнича.

Енгельс Гасанович. Какой охотничий-махотничий, етот історія пиро животних…

Василь Гнатович. Гасановичу не наливать, Жора, давай.

Всі, крім Валєріка і ображеного Енгельса Гасановича, випивають.

Жора. У мене друг Микола. Він прапором служить у спецназі. Їде машиною по Африці. Коли раз! Отакенна анаконда в кустах лежить! Метрів сто п'ятдесят! Біла, блядь! Микола виходить з машини, бере монтіровку і її по жопі, хуяк! Змотав, поклав в багажнік і в штаб полка. То потом по ту анаконду приїхали учьониє її ізучать, чого вона побіліла. То казали, шо вона виповзла з пещери. А в тій пещері дуже енергія кльова. Там навіть хрест стоїть, і якщо людина хворіє, то її на три дні на тому хресті розпинають…

Сірьожа. А якщо срати захоче?

Жора. Ну як це срати? Якщо в бога не віре, то і не вилікується!

Сірьожа. Та нє! Людина — це ж жива істота, вона пісять хоче!

Голос тигра. Аум!

Жора. От кому єсть шо про охоту розказать!

Сірьожа (запопадливо). Тепер хай Василь Гнатович розкаже. Він мабуть таке знає, шо і тигру нєхуй дєлать!

Василь Гнатович витримує акторську паузу і починає розповідь страшним хрипким голосом, зловісно рухаючи вусами в різні боки.

Василь Гнатович. Дев'ять душ дітей пропало в ставку, потом ще двоє. Стали люди радитись. Наварили каші. П'ять казанів! І всю кашу вивернули в ставок! Він іззів…

Всі хором. Хто?

Василь Гнатович (страшним голосом). Сом! Йому в середині розпуклося і він вивернувся!

Всі хором. І шо?

Василь Гнатович. Дві пари волів впрягли, відвезли на кладовище і там поховали!

Жора. Ніхуя собі!

Валєрік. Діана!

Входять санітари під керуванням Діни. Вони грузять Валєріка на лікарняну каталку і увозять в операційну.

Сірьожа (до санітарів). А шо ви йому відрізати будете?

Санітар (шуткує). А голову відріжем нахуй.

Василь Гнатович. Ти, Сірьожа, довиябуєшся, шо вони і тобі шось відріжуть.

Сірьожа. Та вже нема чого відрізать… Так свербить, проклята, під гіпсом, а палець не дістає.

Жора. Тобі милом треба було перед тим голову вимить…

Сірьожа. Та! Те мило до пизди. От я вам розкажу про мило. У мене дід був. Він корови пас. Коли це іде большаком і бачить, в канаві вовк лежить. Здоровенний такий волчара, лежить і спить! Дід підійшов і батагом як переїбе! Вовк підскочив вверх метрів на двадцять, ні, на двадцять п'ять! І всього діда обісрав. Дід приходе додому, взяв мило, і давай митися, ну він був одєт в труси і майку, це літом було. Значить, миється, миється, ніхуя не получається, бздить і всьо. Жінка прийшла і вигнала його з хати. Так у нього вся жизнь перевернулась у хуйову сторону. І на роботу не міг устроїться, бо від нього бзділо, і жінка пішла, і в армію не взяли. А він хотів буть воєнним, а не вийшло через вовка… То коли вмер, поховали разом з вовком, я до баби в село приїхав з жінкою, хотів на могилу сходити, а баба каже: «Ви, діточки, до того вовка і не ходіть, бо бздить досі», ото тобі й мило!

Енгельс Гасанович. Самий обідний, чито когда я етот дєвушка, етот животноє воспользовался, банщик пириходит і говорит: «Малшик освободился». А я ситарий человєк…

Василь Гнатович. Усім налить, Гасанович штрафну пропускає. Жорі приготуватися.

Тигр. Аум!

Жора. У мене оцей друг Микола, шо оце прапором в спєцназі служить, ну їде він машиною по Африці, коли бачить, отакенний орьол сидить біля дороги і спить. Метра три завбільшки. Ну Микола вилазить з машини, бере монтіровку і його по жопі — хуяк! Так орьол взлетів, взяв камінь і як хуйне в прапора! Він в падєнії через себе очередь з акаеса як дасть! Попав раз десять! Но орьол все одно улетів.

Василь Гнатович. Ці тварюки взагалі дуже живучі і злі. У мене в хазяйстві кроль був. Здоровий, кілограм на п'ятдесят, а злий, як собака. Він собі в дитинстві дротом око виколов, то ми його Кутузовим прозвали. Бувало, хтось іде до хати, то він зараз до штанів і порве! То я його на ланцюг посадив, бо у двір було ніяк зайти. Ну правда, він не гавкав, брехать не буду, але гарчав добряче.

Сірьожа. А чим ви його годували, Василь Гнатович?

Василь Гнатович. А він у мене все їв. Гарбузи йому порубаю — їсть, картоплі — відро міг втоптати. Но найбільше м'ясо любив. Ми як кабана заколемо, то я йому відразу свіжини покладу, то він сидить такий довольний, вухами соває, морда вся в крові! Тільки мене одного признавав! Я і на охоту з ним ходив. Так ті зайці, лисиці для нього було так, тьху! Він вовка доганяв льогко!

Жора. А зараз де він?

Василь Гнатович. Помер наш Кутузов. Вже років три. Сусіди отруїли, бо він їхніх курей погриз.

Енгельс Гасанович. У меня адін асьол біл, жопф как персік…

Жора. Енгельс Гасанович, мовчіть раді бога, з вашою порнографією, якщо випить хочете, бо Василь Гнатович не наллє!

Енгельс Гасанович. Я ситарий человєк, всє пиро животних, і я пиро животних…

Василь Гнатович (милостиво). Ну, Жора, налий і Гасановичу, хай він хоч засне, бо інакше вночі тигр спати не дасть!

Тигр. Аум!

Вовки. Ауууу! (А потім знову тигр). Аум!

Компанія випиває, закусюючи ковбасою і динею Енгельса Гасановича. Входять санітари з прооперованим Валєріком на каталці. Валєрік спить під дією наркоза, на голові замість чалми турецького султана легенька пов'язка. Один з санітарів тримає відпиляні від Валєріка добрячі оленячі роги.

Сірьожа. Це його?

Санітар. А чиї ж? Півчаса пиляли. Хай як випишеться над кроваттю приб'є. На всю жизнь пам'ять буде. (Санітар кладе роги на тумбочку).

Валєрік (марить). Діана!

Жора. Переживає пацан!

Санітар. Всьо, хлопці, кінчайте базар, всім отбой. (Санітар тушить світло і зачиняє за собою двері).

Місяць, який заглядяє в палату, обливає своїм срібним сяйвом хворих, схожих у своїх бінтах та халатах на клан бедуїнів в пустелі. Тихо, наче з повітря, з'являється Діна. Вона в короткій, вище колін туніці, так що нам видно її божественні коліна. У руці у неї лук, за спиною сагайдак з стрілами. Біля ніг Діни маленька і струнка лань, їхні тіла світять зсередини місячним сяйвом. Діна підходить до Валєріка, цілує його в нещасний лоб і разом з ланню випливає в вікно під шалений акомпанемент вовків, тигрів, гієн, і всіх інших істот, котрим не спиться вночі.

Валєрік (маніякально бурмоче уві сні). Діана!

Енгельс Гасанович. Гилупий, какой ти гилупий, малшик!

Голос тигра. Аум!

Завіса

Жан Маре та iншi

Пригодницька мелодрама.

Дiйовi особи

Жан Маре, улюбленець глядача.

Вiолєтта i Травiата, блядi, котрих їбе Жан Маре.

Кардiнал, ворог Жана Маре.

Рошфор, друг Кардинала.

Фантомас, друг Жана Маре.

Йобана обiзьяна, Єбiческа сила, потустороннi сили зла.

Дiя перша.

На сценi нiчого немає, крiм темного кола на якому намальовано могили та хрести. На сцену входить Жан Маре вправно помахуючи пiдораскою. Назустрiч йому, теж помахуючи пiдораскою iде Фантомас.

Жан Маре. (зупиняється) Де Кардинал?

Фантомас. В жопi!

Дiя друга.

Жопа. В нiй сидить Кардинал. Входить Рошфор.

Рошфор. Кардинал! Ми захопили двох блядєй.

Кардинал. Чиї вони?

Рошфор. Кажуть нiчиї.

Кардинал. Пиздять! Допитати!

Дiя третя.

Катiвня з необхiдними iнструментами. В нiй: Вiолєтта, Травiата i Рошфор. Рошфор катує блядєй.

Рошфор. Чиї ви?

Блядi. (харкають Рошфору в морду) Нiчиї!

Рошфор. (витирається) Пиздите.

Рошфор продовжує катувать блядєй. Вiн пиздить їх великим дрючком, б'є ногою по зубах i по печiнцi. Тим часом в загратоване вiкно влазять Жан Маре i Фантомас. В зубах у них пiдораскi. Жан Маре виламує грати, обидва з криками вламуються в катiвню i пидорасками пиздять Рошфора. Рошфор тiкає.

Вiолетта i Травiата. (хором) Ми нiчого не сказали!

Жан Маре. А чого в очi не дивитесь, суки?

Жан Маре пиздить блядєй, Фантомас йому помага. Свiтло на сценi поступово згасає, але i в темнотi можна розiбрати, що десь когось пиздять.

Дiя четверта.

Жан Маре i Фантомас сидять в барi i п'ють коктейля.

Жан Маре. (зухвало) Менi Вiолетта часи подарила. П'ятьсот карбованцiв стоять. (дiстає часи Орiєнт i пиздить їми об стол) Бачиш! А їм нiхуя!

Фантомас. (переконано) Це не нашi. Менi Травiата теж галстук подарила, щоб не пиздив. (обидва регочуть)

Дiя п'ята.

На сценi чорний фон з могилами i хрестами. Входить Кардинал.

Кардинал. От блядь! Всi мої плани накрились пиздою.

Кардинал рве на собi волосiння. Раптом могили вiдкриваються i з них вилазять Єбiчєская сила i Йобана обiзяна, обидвi страшнi.

Єбiчєская сила i Йобана обiзяна. Ага попалась стара пизда!

Кардинал. Дiвчата! За шо!?

Кардинал тiкає, але Йобана обiзяна кидає грудку i влучає Кардиналу в спину. Кардинал падає як жаба. Входить Жан Маре i Фантомас з блядями. Йобана обiзяна i Єбiчєская сила шикуються в шеренгу.

Єбiчєская сила. (командує) Рiвняйсь! Струнко!

Жан Маре приклавши пiдораску до чола пiтляє строєвим шагом.

Йобана обiзяна. (прриклавши лапу до дегенеративного лоба, докладає) Товаришу начальник! Передовий пiдроздiл у складi старшого сержанта Йобаної обiзяни i єфрейтора Йєбiческой сили впиздили якусь стару пизду.

Фантомас. (пiзнає) Ето ж Кардинал!

Нiма сцена. Жан Маре роняє важку пидораску, яка падає на пол з сильним стуком. Всi стоять витрищiвши їбальники i мовчать.

Завiса.

Множення в умi, або Плиннiсть часу

Дiйовi особи

Арнольд, людина-крокодил.

Феофан, людина-сiтка.

Борис, людина-пташеня…

Сабур, людина-скамiйка…

Кербабай, людина-дверi.

Максуд, людина-крейда.

Дiя перша.

Плiт. На ньому знаходяться всi вищезгаданi дегенерати. Мимо них проплива середньоросiйський пейзаж так, що здається, нiби плiт пливе. На плоту встановлено iржавого залiзного листа з крейдяним написом: «25,4×16,4», бiля листа стоїть Максуд i множить.

Арнольд (повзе на животi вздовж люта). Води кругом, твою мать у кишки!

Борис (сидить навкарачках i помахує коротенькими ручками, широко роззявляючи рота). Поналивало, мабуть.

Феофан (стрибає по плоту неприємними стрибками). Поналивало, поналивало, салабон!

Сабур (стоячи раком). Може десь труби прорвало?

Феофан. А тебе хто пита? Раз переїбу, й харош.

Максуд множить. Сабур нiяково мовчить.

Феофан. Що мовчиш? Шо не ясно? Зараз, бачу, Кербабая вiдчинено!

Сабур швидко вiдчиняє Кербабая, який скрипить, i знову становиться раком. Максуд витирате, що помножив.

Арнольд (сiда на Сабура). I нахуя отой мудак множить? (Показує на Максуда).

Феофан (сiда на Сабура). Щоб було дохуя.

Борис (противним пiсклявим голосом). Мамка кудись залетiла пiд три чорти, а я тут сижу i їсти хочу.

Арнольд (Феофану). Накрий його, щоб не пиздiв.

Феофан накрива Бориса своїм тiлом. Деякий час тихо, тiки Максуд страшно стучить крейдою по залiзу.

Арнольд (Сабуру). Закрий Кербабая, дме!

Арнольд важко плюхається з Сабура i повзе вздовж плота. Сабур зачиняє Кербабая, який знову скрипить. Максуд множить. Весь цей час Феофан стоїть раком, накриваючи Бориса.

Феофан. I довго менi отак стоять?

Кербабай рипить. Максуд стучить крейдою по залiзу.

Арнольд. Вже весь плiт обповз, твою мать у кишки!

Борис (з-пiд Феофана). Я манав оце повзання! Я їсти хочу!

Арнольд. Ти диви, його накрили, а вiн пиздить!

Сабур. Ач, який! Їсти хоче! А ми не хочемо?

Феофан. Салага хуєв! Зараз, бачу, Кербабая вiдчинено!

Сабур вiдчиняє Кербабая i знову становиться раком. Кербабай рипить. Максуд витирате, що помножив, здирає ржаву дошку i пиздить її ногами. Всi з пострахом дивляться на Максуда. Максуд викида дошку у воду, де вона тоне. Зачиняє Кербабая, садиться на Сабура i витирає пiт.

Максуд. Пiздєц.

Всi з пострахом дивляться на Максуда. Плiт пливе.

Завiса.

Утопiя

Дiйовi особи

Микола Гнатович, сiльський утопiст.

Цицькiн, сiльський детектив.

Кiндрат Омелянович, сiльський учитель.

пiдарас Вєня, сiльський недоумок.

На сценi невеличкий будиночок. Злiва на будиночку напис — «Карасiн», справа напис — «Магазiн». Бiля магазину лежать недбайливо покинутi в пилюку лiсапеди. В невеликому промiжутку мiж написами «Карасiн» i «Магазiн» сидить Микола Гнатович, сiльський утопiст, i пале «Сєвєр». Входить Кiндрат Омелянович, сiльський учитель.

Кiндрат Омелянович. Ви чули, Микола Гнатович, амєрiканскiй авiаносєц взорвался. Много погiбло, но говорят тiка боцман успєл зiскочить, но пальцi на ногах всi геть чисто поодривало.

Микола Гнатович. У нiх развєдка дуже харашо работаєт. Када у нас хто iдьот срать, то онi уже i знают.

Кiндрат Омелянович хмикає.

Микола Гнатович. Хи, а як ви думали!

Обоє замислено мовчать, при чому Микола Гнатович пальцем видовбува з вуха чималий шмат сiрки i з цiкавiстю на нього дивиться. Входить Цицькiн, сiльський детектив. Пiд час розмови Миколи Гнатовича i Кiндрата Омеляновича вiн з насолодою сцяв у холодку i все чув.

Цицькiн (застьобує штани). Та развєдка щас до пизди, шоб ви знали. Щас хто пєрвий нажмьот кнопку, той i буде кашу наябувать.

Микола Гнатович. Колись нiяких кнопок не було, а люди були здоровi i жили сто двадцять лiт.

Цицькiн (застьобує штани i цинiчно спльовує). Ви утопiст, дiду. От вчора Омищенко спiймав в кущах тьолку. Єблась, сука. Так ми її пиздим, а вона каже: «Хлопцi, катаємо в кущi, я там труси покинула.»

Микола Гнатович. Ранiш люди нiколи не умивалися. I їли сало. А захоче помидора чи диню — то так зiрве, навiть i не миє. I от таки в усiх пики були!

Кiндрат Омелянович (тяжко зiтха). Утопiя…

Цицькiн (застьобує штани). Хуйня, дiду: зараз Б-52 пустять — i до пизди те здоров'я.

Микола Гнатович. Колись нiяких Б-52 не було. А Миронiв Грицько випивав пiввiдра самогону, а потiм пиздив бугая кулаками.

Кiндрат Омелянович. А шо потiм було?

Микола Гнатович. Шо було, шо було?! Пiздєц бугаю, шо було.

Цицькiн (застьобує штани). Я єбу…

Микола Гнатович (заводиться). А Василь, Йосипа шуряк?! П'ятдесят разiв бабу єбав. Один раз десять штук так задєлав, вони показилися всi, а їв тiки сало i картоплю.

Цицькiн (застьобує штани). Я тiй тьолцi теж засунув, щоб не мудохатись.

Микола Гнатович (кричить). З отакенними пиками i сто п'ятдесят рокiв жили!!!

Мимо проїзжає на лiсапєдi пiдарас Вєня, сiльський недоумок. Вєня виябується: сидить на багажнiку, а педалi крутить руками.

Цицькiн (кричить до Вєнi). Вєня, катай сюда! Подрочиш — дам десять копiйок.

Вєня. Не наєбеш?

Цицькiн. От менi нема чого робить, всяких пiдарасiв наябувать.

Кiндрат Омелянович. Наябувать непедагогiчно. Макарєнко казав: «Якщо не можеш — то так i скажи, а не наябуй.»

Пiдарас Вєня дрочить. Всi дивляться з виглядом страшенної нудьги, без всякої цiкавостi.

Пiдарас Вєня (до Цицькiна). Давай грошi!

Цицькiн. Залупу тобi, а не грошi! На! (Цицькiн дає пiдарасу Вєнi лузгана.)

Пiдарас Вєня плаче.

Микола Гнатович (мрiйливо). От у Панаса Iванова залупа була як макогон, їй-бо не брешу. Вчетверо бiльша нiж у Вєнi. Як бувало дiстане — то ми всi смiємося. А вiн нам: «Чого смiєтесь, дураки?»

Цицькiн (спльовує). Там не бува такого, дiду, казки це дiдуся Панаса.

Пiдарас Вєня. Казали десять копiйок дасте, а не дали. (плаче).

Кiндрат Омелянович. Макарєнко казав: «Нiколи не треба просити. Просьба зайобує людську гiднiсть. Якщо хочеш щось мать — то терпи, може дадуть. А не дадуть — так i не треба.»

Микола Гнатович. Це не дiдуся Панаса казки, а в старину так люди жили. Омелько Пилипiв на хуй дiжу вiшав i повну тiстом набивав. А пика в його отака була, їй-бо не брешу. А Грицько встромляв в сраку дишло i бiг з ним три километри. А дядько Мирон, вже старий був, а за один раз вiдривав у корови вим'я.

Старий белькоче все тихiше i тихiше. Свiтло на сценi поступово згасає. Написи «Карасiн» i «Магазiн» поступово згасають. Не видно нiчого крiм трьох цигаркових свiтлячкiв.

Content

Лесь Подерв'янський
Рiзні п'єси

Діана

Жан Маре та iншi

Множення в умi, або Плиннiсть часу

Утопiя