Олександр Грін

ФАНДАНҐО

I

Взимку, коли від холоду тьмяніє обличчя та, засунувши руки в рукави, дико бігає по кімнаті людина, позираючи на холодну піч, — добре думати про літо, бо влітку тепло. Мені уявилося запалювальне скельце і сонце над головою. Припустимо, це — липень. Гостра сліпуча цятка, спіймана блискучою сочевицею, куриться на кінці підставленої цигарки. Спека. Треба розстебнути коміра, витерти мокру шию, чоло, випити склянку води. Одначе далеко до весни, і тропічний візерунок замороженого вікна безглуздо настеляє прозоре пальмове листя.

Закоцюбнувши, дрижачи, я не міг зважитися вийти, хоча це було вкрай необхідне. Я не люблю снігу, морозу, льоду — ескімоські радощі чужі моєму серцю. А головніш за все — мої одяг та взуття були геть нікудишні. Старе літнє пальто, старий капелюх, чоботи зі зношеними підошвами — лише цим міг я протистояти грудню та двадцяти семи градусам.

С. Т. доручив мені купити у художника Брока картину Горшкова. З боку С. Т. це було добросердим дарунком, бо картину він міг би купити й сам. Жаліючи мене, С. Т. хотів вручити мені комісійні. Про це я розмірковував тепер, насвистуючи «Фанданґо».

У ті часи я не гребував ніяким заробітком. Цю невеличку картину я побачив, зайшовши тиждень тому до Брока за деякими пожитками, бо нещодавно займав ту саму кімнату, яку тепер займав він. Я не любив Горшкова, як не люблять потиску холодної, пітної та млявої руки, але, знаючи, що для С. Т. важливо «хто», а не «що», сказав про знахідку. Я додав також, що не впевнений у законності придбання картини Броком.

С. Т. — огрядний, у халаті, задумливо шкребучи бороду, позіхнув, мовивши: «Так-так…» — і затарабанив по столі червоними пальцями. Я тоді пив у нього справжній китайський чай, їв шинку, хліб із маслом, яйця, був голодний, ніяковий, говорив із набитим ротом.

С. Т. поколотив у склянці візерунчатою золоченою ложечкою, підняв її, сьорбнув і сказав:

— Ви, теє, сторгуйте її. П’ятнадцять відсотків дам, а що менше двохсот — ваше.

Я називаю гроші їхнім справжнім ім’ям, бо тепер мені важко було б вирахувати, який рядок нулів ставився тоді після двохсот.

На той час тридцять золотих карбованців по відчуттю життя дорівнювали нинішній тисячі. Маючи в кишені тридцять карбованців, кожен розумів, що «людина — це звучить гордо». Вони важили п’ятнадцять пудів хліба — півроку життя. Але ж я міг іще виторгувати собі менше двохсот, заробивши таким чином більш, ніж тридцять карбованців.

Я відчув поштовх до дії, заглянувши у шафку, де стояли порожні каструлі, сковорода і горщик. (Я жив, наче Робінзон). Вони тхнули голодом. Було трошки рудої солі, чай із брусниці з написом «добірний любительський», сухі скоринки, картопляне лушпиння.

Я боюся голоду, ненавиджу його і боюся. Він — спотворення людини. Це трагічне, але й найбанальніше почуття не жаліє й найніжнішого коріння душі.

Справжню думку голод підміняє фальшивою думкою, — і образ її той самий, тільки іншої якості. «Я лишаюся чесним, — каже людина, що голодує жорстоко та довго, — бо я люблю чесність; але я тільки раз уб’ю (вкраду, збрешу), бо це необхідно заради можливості й надалі лишатися чесним». Людське ставлення, самоповага, страждання близьких існують, але немовби загублена монета: вона є і її нема. Хитрощі, лукавство, настирливість — все послуговує травленню. Діти наполовину з’їдять кашу, видану в їдальні, доки донесуть додому; адміністрація їдальні вкраде, лікарні — вкраде, складу — вкраде. Отець сімейства врізає собі в комірці хліба і тайкома наминає його, намагаючись не наробити шуму. З ненавистю зустрічають знайомого, що придибав на жалюгідний дух жебрацької, героїчно здобутої трапези.

Але це не найгірше, бо воно з лісу; найгірше, коли старанно загримована лялька, дуже схожа на мене (тебе, його…) нахабно витісняє душу зі знесиленого тіла і радісно біжить за окрайцем, чітко й раптово упевнившись, що саме вона і є та людина, яку вона зацапала. Такий уже все втратив, все спотворив: смаки, бажання, думки свої та істини. У кожної людини свої істини. І він завзято каже: «Я, Я, Я», — маючи на увазі ляльку, яка торочить те саме, з тим же значенням. Я неодноразово відчував, задивляючись на сири, окости чи хлібини, майже духовне перевтілення отих «калорій»: вони видавалися списані парадоксами, метафорами, найтоншими аргументами найсвятковіших, найсвітліших тонів; їхня логічна вага дорівнювала кількості фунтів. І навіть був етичний аромат, тобто власна голодна жадоба.

— Напевне, то і є — казав я собі, — отой природний, розумний, отой простий шлях од прилавку до шлунку…

Так, бувало й таке, з усією хибною прямодушністю таких затьмарень, а тому я, як уже казав, голоду не люблю. Оце саме зараз я натрапляю на чудернацько збудованих людей з дуже живою згадкою про восьмушку вівса. Цей спогад перемінився в них на романтичний лад, і я не розумію цієї музичної вібрації. Її можна розглядати як оригінальний цинізм. Наприклад: стоячи перед дзеркалом, хтось дає собі помірного ляпаса. Це — неповага до себе. Якщо такий дослід проведено привселюдно, — це означає неповагу і до себе, і до інших.

II

Я переборов мороз тим, що закурив і, тримаючи палаючого сірника в долонях, зігрів пальці, насвистуючи мотив іспанського танцю. Вже кілька днів володів мною цей мотив. Він починав звучати, як тільки я замислювався.

Я нечасто бував похмурий, а тим паче у ресторані. Звичайно, я кажу про минуле, наче про сьогодення. Лучалося мені приходити до ресторану веселим, просто собі веселим, без ідеї про те, що, мовляв «от, як гарно бути веселим, бо…» і т. ін. Ні, я був веселий за правом людини перебувати у будь-якому настрої. Я сидів, слухаючи «Осінні скрипки», «Пожалій ти мене, моя мила», «Чого тобі нада? Нічого не нада» і тому подібне бездарно-істеричне безглуздя, яким росіянин зазвичай попирає свої веселощі. Коли мені це набридало, я кивав дириґентові, і, протягуючи крізь пальці шовкового вуса, румун слухав мене, беручи другою рукою, наче лікар, складену купюру. Трохи відвернувши від мене обличчя, напівголоса він говорив оркестру:

— Фанданґо!

При цьому енергійному, короткому слові на мою голову лягала ніжна рука у латній рукавиці, — рука танцю, стрімкого, наче вітер, лункого, наче град, і милозвучного, наче глибоке контральто. Легкий холод перебігав од ніг до горла. Ще п’яні німці, грюкаючи кулаками, голосно вимагали розчуливше їх: «Пошалій ти мене, мая мила», але стукіт палички об пюпітра давав знати, що із цим покінчено.

«Фанданґо» — ритмічне вселяння пристрасті, жагучого та дивного торжества. Найімовірніше, що він — транскрипція солов’їної трелі, возведеної у найвищу ступінь музичної виразності.

Я одягся, вийшов; була одинадцята ранку, холодно та безнадійно світло.

По бруківці поспішала в комісаріати довга низка службовців. «Фанданґо» звучало глухіше, воно пішло у пульс, у подих, але ще був явний стрімкий переліт такту — навіть у ледь чутному наспіві крізь зуби, що вже перетворився на звичку.

Перехожі були вдягнені в пальта, перелицьовані з солдатських шинелей, кожушки, лосині куртки, сірі шинелі, френчі та чорні шкіряні бушлати. Якщо зустрічалося пальто цивільне, то неодмінно старе, вузьке пальто. Миловидна панянка у хустці чалапала по снігу величезними валянками, клубочучи ротом синю та білу пару. Незграбною від рукавиці рукою притискала вона портфеля. Вивітрена, наче вапняк, — до дір на грайливих щоках, — жваво дріботіла бабця, підстрижена «у кружок», у жовтих черевиках з високими каблуками, курячи товстий «Зефір». Похмурі молодики прямували з нетутешнім виглядом. Не раз, цікавлячись усім на світі, запитував я, чому перехожі уникають ходити тротуаром, і різні отримував відповіді. Один казав: «Бо менше зношується взуття». Другий відповідав: «На тротуарі треба сторонитися, думати, коли дати дорогу, а коли й штовхнути». Третій пояснював просто й мудро: «Так нема ж коней» (тобто, екіпажі не заважають іти). «Ідуть усі, — заявляв четвертий, — іду і я».

Серед цієї картини завважив я деякий єралаш, спричинений виглядом групи, що різко відрізнялася від усіх. То були цигани. Циганів багато з’явилося у місті того року, і зустріти їх можна було щодня. Кроках у десяти від мене зупинилася їхня бродяча трупа, щось балакаючи між собою. Густобровий, сутулий дід був у високому повстяному капелюсі, інші двоє чоловіків у синіх нових картузах. Дід був у старому ватяному пальто тютюнового кольору, а у зморшкуватому вусі блищала тонка золота сережка. Дід, незважаючи на мороз, тримав пальто розстібнутим, показуючи строкату оксамитову жилетку з глухим коміром, облямовану малиновою тасьмою, плисові шаровари та добре начищені, високі чоботи. Другий циган, років десь тридцяти, у стьобаному картатому каптані, прикрашеному на попереку величезними перламутровими ґудзиками, мав бороду чаркою і чудові, пишні вуса смоляного кольору; подовжені підусниками, вони нагадували ковальські кліщі, що схопили упоперек обличчя. Молодший, ставний циган, із худим злодійкуватим обличчям був схожий на горця — черкеса, гуцула. В нього були полум’яні очі з синявою кругом горбатого перенісся, і він тримав під пахвою гітару, загорнену в сіру хустку; на циганові був новий кожушок зі смушковою облямівкою.

Старий ніс цимбали. З-за пазухи середнього цигана стирчав мідний кларнет. Крім чоловіків, тут були дві жінки: молода та стара.

Стара несла тамбурин. Вона була закутана у дві рвані шалі: зелену і коричневу; з-під їхніх кутів виступала крайка брудної червоної кофти. Коли вона змахувала рукою, що нагадувала пташину лапу, — виблискували масивні золоті браслети. Суміш злодійкуватості та пихи, нахабства та душевної рівноваги була на її темному потворному обличчі. Може буть, що замолоду вона була не гірша за молоду циганку, що стояла поруч, від якої віяло теплом і здоров’ям. Але переконатися в цьому зараз було б дуже важко.

Гарна молода циганка мала небагато циганських рис. Губи в неї були не товсті, а лише пухляві. Правильне свіже обличчя з допитливим уважним поглядом, здавалося, дивиться крізь тінь у листі, — настільки затінене було її обличчя довжиною та блиском вій. Поверх теплої кацавейки, перекинута через згини рук, висіла шаль із бахромою; зверху шалі розквітала шовкова турецька хустка. Важкі бірюзові сережки погойдувалися в маленьких вухах; з-під шалі, аж за бахрому, спускалися чорні, жорсткі коси з карбованцями та золотими монетами. Довга спідниця кольору настурції майже закривала нові черевики.

Небезпідставно я так докладно описую цих людей. Побачивши циганів, мимоволі намагався я вловити слід отої незвіданої стародавньої тропи, якою йдуть вони повз автомобілі та газові ліхтарі, наче отой Кіплінґовський кіт: кіт, що «ходив сам по собі, всі місця називав однаковими та нікому нічого не сказав». Що їм історія? епохи? сполохи? переполохи? Я бачив тих самих бродяжок із магічними очима, яких побачить це саме місто 2021 року, коли наш нащадок, одягнений у каучук і штучний шовк, вийде з кабіни повітряного електромотора на майданчик алюмінієвої повітряної вулиці.

Погомонівши трохи своєю дикою говіркою, про яку я знав тільки, що то одна з найдавніших мов, цигани рушили до провулка, а я пішов навпростець, розмірковуючи про зустріч із ними та пригадуючи такі самі колишні зустрічі. Завжди вони йшли навперехрест усякому настрою, прям-таки пересікали його. Зустрічі ці були подібні до міцної кольорової нитки, яку неодмінно можна побачити в облямівці однієї матерії, назву якої забув. Мода змінює малюнок матерії, блиск, товщину та ширину; ринок призначає їй довільну ціну, і носять її то навесні, то восени, на різний фасон, але в облямівці весь час та сама строката нитка. Отак і цигани — самі по собі — ті самі, що й учора, — гортанні, чорняві створіння, що вселяють невизначену заздрість і образ диких квітів.

Ще доволі багато передумав я про це, аж поки мороз не вичавив із мене південь, що забіг усупереч сезону до південного закуточка душі. Щоки, здавалося, свердлить лід; ніс теж аж ніяк не палав, а між одірваною підошвою та закоцюблим до нечутливості мізинцем понабивався сніг. Я помчав щодуху, дістався до Брока і став стукати у двері, на яких було написано крейдою: «Дзвін. не прац. Прошу добре стук.»

III

Гострі дрібні риси, цапина борідка чехівського героя, горбкуваті лопатки й довгі руки, при худорлявій статурі та окулярах, які робили тьмяні запалі очі ненормально блискучими, — ця фігура вийшла відкрити мені двері. Брок був у довгому сірому піджаку, чорних штанях і коричневій жилетці, вдягненій поверх светра. Його рідке волосся, пригладжене, але не кругом повторююче спадини черепа, де-не-де стирчало назад, горизонтально, немов у різних місцях він попідкладав брудне пір’я. Він балакав неквапливо й густо, наче диякон, дивився спідлоба, поверх окулярів, схиляючи голову набік, потирав мляві руки.

— Я до вас, — мовив я (у квартирі були також інші мешканці). — дозвольте, однак, перш за все зігрітися.

— Що, мороз?

— Так, сильний мороз…

Говорячи на цю тему, прослідкували ми темним коридором до світлого ромба напіввідчинених дверей, і Брок, увійшовши, добре закрив їх, потім підклав дровець у палаючу залізну грубку і, недбало покручуючи цигарку, всівся на запилену отоманку, де, облокотячись і схрестивши витягнуті ноги, підсмикав вище штани.

Я сів, простягши долоні до грубки, і, дивлячись на рожеві, крізь світло полум’я, пальці, упивався млосним теплом.

— Я вас слухаю, — сказав Брок, знімаючи окуляри та протираючи очі кінцем заслиняної хустки.

Зирнувши ліворуч, я побачив, що картина Горшкова на місці. Це був болотний пейзаж із димом, снігом, обов’язковим, безвідрадним вогником серед ялин і парою ворон, що летіли від глядача.

З легкої руки Левітана у картинах такого роду передбачається навмисна «ідея». Здавна боявся я цих зображень, мета яких, звичайно, не могла бути іншою, як тільки викликати мертвотне відчуття порожнечі, покірності, бездіяльності, — у цьому передбачалося, однак, поривання.

— «Сутінки», — сказав Брок, зауваживши, куди я дивлюся. — Найвидатніший витвір!

— То окрема розмова, але що б ви хотіли за неї?

— Тобто, як? Купити?

— Еге ж!

Він підхопився та, ставши перед картиною, потяг борідку кінчиками пальців уперед.

— Е-е… — сказав Брок, косячись на мене через плече. — Та у вас і грошей стільки не буде. Я ще подумаю, чи оддати за двісті, та й то лишень тому, що треба гроші. Так у вас і грошей нема!

— Знайду, — сказав я. — Я того й прийшов, щоб поторгуватися.

Далеко, у парадному, постукали в двері.

— О, то вже до мене!

Брок кинувся до дверей, виставив у щілину з коридору борідку та кинув мені:

— Одну хвилинку, я зараз вернуся поговорити з вами.

Поки його не було, я роздивлявся кругом за звичкою проводити час більше з речами, аніж з людьми. Знову впіймав я себе на тому, що насвистую «Фанданґо», мимоволі відгороджуючись мотивом від Горшкова та Брока. Тепер мотив цілком відповідав моєму настрою. Я був тут, але дивився на все навколишнє здалеку.

Це приміщення було вітальнею, досить просторою, з вікнами на вулицю. Коли я тут жив, в ній не було надлишку речей, завезених Броком після мене. Мольберти, гіпс, ящики та кошики з накиданими на них білизною та одягом, захаращували прохід між стільцями, розставленими довільно. На роялі стояли тарілки стосиком, з ножиком та виделкою зверху, між очистками з огірка. Запилені портьєри були розсунуті кутом, дуже неохайно. Старий килим, весь у дірах, слідах підошов і тирсі, димівся біля грубки там, де на нього впало розжарене вугілля. Посередь стелі горіла електрична лампочка; при денному світлі нагадувала вона клаптик жовтого паперу.

На стінах було багато картин, почасти написаних Броком. Але я не роздивлявся їх. Зігрівшись, рівно й тихо дихаючи, я думав про невловиму музичну думку, тверде відчуття якої з’являлося завжди, як я прислухався до цього мотиву — «Фанданґо». Добре знаючи, що душа звуку незбагненна для розуму, я, проте, пильно наближав цю думку, і, чим більше наближав, тим більш далекою ставала вона. Поштовх новому відчуттю дало тимчасове пригасання лампочки, тобто в сірому її склі з’явився червоний дріт — знайоме всім явище. Поблимавши, лампочка засвітилася знов.

Щоб зрозуміти подальший дивний момент, необхідно пригадати звичайне для нас відчуття зорової рівноваги. Я хочу сказати, що, перебуваючи в будь-якій кімнаті, ми зазвичай відчуваємо центр ваги простору, що містить нас у собі, залежно від його форми, кількості, величини та розташування речей, а також від напрямку світла. Все це доступно лінійній схемі. Я називаю таке відчуття центром зорової ваги.

У той час, коли я сидів, я відчув — може, на мільйонну частку миті, — як одночасно крізь мене та поза мною промайнув простір, у який я дивився поперед себе. Почасти це нагадувало рух повітря. Воно супроводжувалося нагальним неспокійним відчуттям переміщення зорового центру, — так, замислившись, я, нарешті, зазначив переміну настрою. Центр зник. Я підвівся, потираючи чоло та вглядаючись кругом себе з бажанням зрозуміти, що сталося. Я відчув нічим не виражену визначеність, причому центр, відчуття зорової рівноваги вийшло за межі, ставши прихованим.

Чуючи, що Брок вертається, я знову сів, не в змозі позбутися відчуття цієї зміни навколишнього, у той час як усе кругом було тим самим і таким самим.

— Ви, мабуть, зачекалися? — сказав Брок. — Нічого, грійтеся, паліть.

Він увійшов, тягнучи чималу картину, але сподом до мене, тож я не бачив, що то за картина, і поставив її за шафу, кажучи:

— Купив. Вже втретє приходить цей чоловік, і я купив, аби тільки здихатися.

— А що за картина?

— А, дурниці! Мазанина, поганий смак! — сказав Брок. — Подивіться краще мої. Осьо написав дві останнім часом.

Я підійшов до вказаного на стіні місця. Овва! Так от що було в його душі!.. Одна — пейзаж горохового кольору. Неясні обриси дороги та степу з неприємним закуреним колоритом; і я, покивавши, перейшов до другого «витвору». Це також був пейзаж, складений із двох горизонтальних смуг; сірої та сизої, з зеленими кущиками по ній. Обидві картини, позбавлені таланту, викликали тупу, холодну напруженість.

Я одійшов, нічого не сказавши. Брок глянув на мене, покашляв і запалив.

— Ви жваво пишете, — зауважив я, щоб не затягти мовчанку. — Ну, то що ж Горшков?

— Так, як і сказав, — двісті.

— Це за Горшкова двісті? — вирвалося в мене. — Дорого, Броку!

— Ви це сказали тоном, про який дозвольте вас запитати. Горшков… Як він вам?

— Це — картина, — сказав я. — Я мав намір її купити; про те й мова.

— Ні, — заперечив Брок, уже роздратований і моїми словами, і байдужністю до його картин. — За неповагу до великого національного художника ціна з вас буде тепер триста!

Як це часто буває з нервовими людьми, я, розлютившись, не міг утриматися від гострого питання:

— Що ж ви візьмете за цю капусту, як я скажу, що Горшков всього лише поганий художник?

Брок упустив з губ цигарку і довго та злостиво подивився на мене. Це був тонкий, пронизуючий погляд заскоченої зненацька ненависті.

— Добре ж ви розумієтеся… Цинік!

— Навіщо лаятися, — сказав я. — Що погано, те погано.

— Ну, та все одно, — заявив він, суплячись і дивлячись у підлогу. — Двісті, нехай так і буде, як було: двісті.

— Не буде двісті, — буде сто.

— Отепер вже ви починаєте…

— Добре! Сто двадцять п’ять?!

Ще більше образившись, він похмуро підійшов до шафи та витяг з-за неї картину, яку був приніс.

— Оцю я оддам даром, — сказав він, потрясаючи картиною, — бо вам саме до смаку; можете забрати за двадцять карбованців.

І він підняв урівень з моїм обличчям, правильно повернувши картину, дещо приголомшуюче.

IV

Це була довга кімната, сповнена світла, зі скляною стіною ліворуч, оповитою плющем та квітами. Праворуч, над рядком старовинних стільців, оббитих зеленим плюшем, висіло по горизонтальній лінії кілька невеличких гравюр. Удалині були напіввідчинені двері. Ближче до переднього плану, зліва, на круглому горіховому столі з блискучою поверхнею, стояла висока скляна ваза з квітами, що вже осипалися; їхні пелюстки були розсипані по столі та підлозі, облицьованій полірованим каменем. Крізь скло стіни, змурованої з шестигранних рам, були видно плоскі дахи невідомого східного міста.

Слова «дещо приголомшуюче» можуть, таким чином, здатися примхою переказу, бо мотив звичайний і його трактування позбавлене не тільки разючої, але й будь-якої оригінальності. Так, так! — Проте, ця простота картини була сповнена нагального відчуття застиглої літньої спеки. Світло було гаряче. Тіні прозорі та сонні. Тишу — цю особливу тишу спекотного дня, сповненого безмовності потайного, насиченого життя — було передано невідчутною експресією; сонце горіло на моїй руці, коли, притримуючи раму, дивився я перед собою, силкуючись побачити мазки — оту розхолоджуючу математику фарб, яку, наблизивши до себе картину, ми бачимо на місці облич і речей.

У кімнаті, зображеній на картині, нікого не було. З різним успіхом використовували цей прийом сотні художників. Однак, найвища майстерність ще ніколи не досягала того психологічного ефекту, який, у цьому випадку, негайно заявив про себе. Ефект цей являв собою несподіване переміщення, викрадення глядача в глибину перспективи, що аж я відчув себе всередині тої кімнати. Я немовби зайшов і побачив, що в ній нема нікого, крім мене. Таким чином, порожнеча кімнати змушувала оцінювати її з точки зору особистої моєї присутності. Крім того, виразність, матеріальність зображення була вищою над усе, що доводилося мені бачити такого роду.

— Саме так, — сказав Брок, завваживши, що я мовчу. — Звичайнісінька мазанина. А ви кажете…

Я чув калатання свого серця, але заперечувати не хотів.

— Що ж, — сказав я, відставляючи картину, — двадцять карбованців я знайду та, якщо хочете, зайду ввечері. А хто малював?

— Не знаю, хто малював, — сказав Брок із досадою. — хіба мало таких картин кругом. Але ж: Горшков… Поговоримо про цю справу.

Тепер я вже боявся сердити його, щоб не пішла з моїх рук картина сонячної кімнати. Я був трохи приголомшений; я став неуважний і терплячий.

— Так, я куплю Горшкова, — сказав я. — Я неодмінно його куплю. То це ваша остаточна ціна? Двісті? Гаразд, що вже з вами поробиш. Як і сказав, увечері прийду та принесу гроші, двісті двадцять. А коли вас можна застати?

— Якщо вже напевне, то о сьомій чекатиму на вас, — сказав Брок, кладучи показану мені картину на рояль, і, всміхаючись, потер руки. — Оце я люблю: раз, два — і по руках, — по-американському.

Якби С. Т. був тепер удома, я негайно пішов би до нього за грошима, але в цей час він і сам тинявся по місту, розшукуючи стару порцеляну. Тому, яким би великим не було моє нетерпіння, від Брока я пішов до «Будинку вчених», або КУБУ, як скорочено називали його, дізнатися, чи зарахували мене на пайок, про що я подавав прохання.

V

Тепло вдягненій людині з холодною душею мороз міг би здатися вишуканим задоволенням. Насправді, — все кругом уклякло та посиніло. Чи й не захоплення? Під білим небом мерзло закоцюбле місто. Повітря було неприємне, напівпрозоре, наче у холодній лікарні. На сірих будинках вікна були засліплені памороззю. Мороз надав усьому примарного змісту: забиті дошками магазини з заметами на східцях під’їздів, з розбитими дзеркальними вітринами; гробове мовчання парадних дверей, зруйновані кіоски, трактири з виламаними підлогами, без вікон і дахів, і ніде нема візників, — от, здавалося б, як жорстоко розпорядився мороз. Автомобіль, що їхав собі, але раптом забубнів на місці, бо зіпсувався механізм, — і той здавалося, втрапив у зуби морозу. Ще більше нагадували про нього дії людей, направлені на тепло. По бруківці, тротуарах, на руках, санчатах та підводах, зі скрегочучою неквапливістю вже звичного відчаю, повзли дрова. Вози скрипіли, як скрипить на морозі сніг: пронизливо й жахливо. Обледенілі колоди волочилися по тротуарах руками знемагаючих жінок і підлітків із тих, що знають весь неприйнятний у гарному товаристві лексикон і просять «прикурити» басом. Між іншим, серед промислів, яких ще не бачило місто, за винятком «домашнього пастухування» (сіно, розсипане по приміщенню, наче трава, для кіз) і «нове-старе» (блискуча ілюзія новизни, що надається знайденому на смітнику «взуттю»), про що розповідає А. Реньє у своїй цікавій книзі «Задвірки Парижа», варто було б тепер відзначити також професію «продавців щепи». Ці обірвані люди продавали в'язки щепи вагою не більше п’яти фунтів, тримаючи їх під пахвою, тим, хто міг дозволити собі цю вкрай обачну розкіш: тримати, запалюючи одну за другою, щепи під денцем чайника або каструлі, поки не закипить у них вода. Крім того, з санчат продавалися малі порції дров, в'язанки, — кому що по грошах. Проїжджали важко навантажені дровами підводи, і візник, ідучи поруч, стьобав батогом злодюжок-дітей, що крали на ходу полінця. Подекуди, саме впавши з воза, поліно розпалювало пристрасті: до нього мчали стрімголов перехожі, але здобич здебільшого діставалася якому-небудь вусаню-пройдисвіту, — із тих, що за солдатчини варять кашу з сокири.

Я йшов швидко, майже біг, відскрипуючи квартал за кварталом і розтираючи обличчя. На одному дворі я побачив юрбу благодушно настроєних людей. Вони виламували з кам’яного флігеля дерев’яні частини. Мимоволі я призупинився, — був у цьому видовищі широкий діловий тон, щось із того, що лаконічною мовою психології нашої називається: «Нумо, хлопці!..» Вилетіли подвійні двері, підлогова балка завалилася кінцем у сніг. У кутку дворища двоє, гиркаючи один на одного, пиляли товстий, наче діжка, обріз колоди. Я зайшов у двір, переживаючи відчуття людської солідарності, і сказав сонному дядькові у синій чумарці, що слідкував за роботою:

— Громадянине, чи не дасте ви мені пару дощок?

— Що таке? — сказав той після довгої натягнутої мовчанки. — Я не можу, це ламають на артіль, а справа від установи.

Нічого не второпавши, я збагнув, однак, що дощок мені не дадуть і, не наполягаючи, пішов.

— Як?! Ледве зустрілися, а вже й розстаємося, — подумав я, згадуючи приказку однієї інтересної людини: «Зустрічаємося без радості, розстаємося без суму»…

Між тим вигнана на деякий час морозом картина сонячної кімнати знову настільки збентежила мене, що я спрямував усі думки на неї та на С. Т. Здобич була приваблива. Я зробив відкриття. Між тим стало пекти у щоки, стріляти в носі та вухах. Я подивився на пальці, їхні кінчики побіліли, ставши майже нечутливими. Те ж саме відбулося з щоками та носом, і я став терти відморожені місця, доки не повернув їм чутливість. Я не закоцюб, як у сиру погоду, але все тіло нестерпно ломило та крутило. Аж дубіючи від холоду, побіг я на Мільйонну. Тут, біля воріт КУБУ, я відчув удруге дивний простір, що мигнув перед очами, але, переживаючи, не настільки був здивований цим, як у Брока, — лишень потер чоло.

Біля самих воріт, серед візників і автомобілів, перед мої очі з’явилася група, на яку я звернув би більше уваги, будь хоч трошки тепліше. Центральною фігурою групи був високий чоловік у чорному береті зі страусовим білим пером, із шийним золотим ланцюгом поверх оксамитового чорного плаща, підбитого горностаями. Довгасте обличчя, руді вуса, що розходилися іронічною стрілкою, золотава борода вузьким гвинтом, плавний і владний жест…

Тут увага моя послабшала. Мені ще здалося, що за цією довготелесою, блискучою фігурою, погойдуючись, зупинилися криті носилки з пір’ям і бахромою. Троє смаглявих рослих молодців у плащах, закинутих через плече по нижню губу, мовчки стежили, як із воріт виходять професори, тягнучи на спині мішки з хлібом. Ці троє чоловіків становили, так би мовити, почет. Але не було місця подальшій цікавості в такий мороз. Не затримуючись довше, я пройшов у двір, а за моєю спиною відбулася розмова, тиха, мов перебір струн.

— Це той самий будинок, сеньйоре професор! Ми прибули!

— Чудово, сеньйоре кабальєро! Я йду до головної канцелярії, а ви, сеньйоре Евтерпо, і ви, сеньйоре Аруміто, підготуйте подарунки.

— Буде негайно виконано.

VI

Вуличні роззяви, глашатаї «незаперечного» й «достовірного», а також просто собі допитливці здерли б із мене шкіру, довідавшись, що я не поштовхався кругом загадкових іноземців, не понюхав хоч би й повітря, яким вони дихають у тісному проході воріт, під червоною вивіскою «Будинку вчених». Але я давно вже привчив себе нічому не дивуватися.

Вищезгадана розмова велася чистою кастильскою говіркою, тож, оскільки я досить непогано знаю романські мови, мені зовсім неважко було зрозуміти, про що розмовляють оті люди. «Будинок учених» час од часу отримував речі та провізію з різних країн. Отже, прибула делегація з Іспанії. Ледве я зайшов у двір, як цей здогад підтвердився.

— Бачили іспанців? — сказав пузатий професор худому своєму колезі, що, у хвості черги за солоними лящами, видаваними надворі у лабазі, задумливо жував цигарку. — Кажуть, багато всього привезено, а наступного тижня роздаватимуть нам.

— І що ж даватимуть?

— Шоколад, консерви, цукор і макарони.

Велике подвір’я КУБУ було зайняте посередині, майже до головного внутрішнього під’їзду, довгою будівлею челядень великої княгині, якій раніше належав цей палац. Ліворуч і праворуч челядень були вузькі, погано мощені проходи зі сходами й коморами, де, час од часу, видавалися на пайок риба, картопля, м’ясо, мармелад, цукор, капуста, сіль тощо для кухонного постачання. У коморах надворі видавалося головним чином усе, що утрудняло видачу інших продуктів із центральної комори на нижньому поверсі колишнього палацу. Там кожному члену КУБУ, у раз і назавжди призначені для нього день тижня та годину, вручався основний тижневий пайок: порції крупи, хліба, чаю, масла й цукру. Ця цікава, сильна й активна організація ще чекає свого історика, а тому ми не будемо скупо зображувати те, чому слід коли-небудь розгорнутися повною картиною.

Зміст оцих моїх зауважень у тому, що надворі було багато народу переважно з інтелігентів. Народ цей, якщо не ходив по дворі, то стояв у чергах біля дверей кількох комор, де прикажчики рубали сокирами м’ясні кістки або звалювали з ваг у відро купу мокрих оселедців. В одній крамниці роздавали лящів, фунтів десять на людину, і я запримітив іржаво-бляшаного хвоста цієї риби, що стирчав із розірваного мішка, поставленого на маленькі санчата. Власник поклажі, старий із сильно зарослим обличчям і так само довгим волоссям, підхопивши ліктем мотузку санчат, хотів оддати понурій, літній жінці якогось папірця, але марно шукав його в пачці документів, витягнутих з бічної кишені пальто.

— Почекай, Люсі, — говорив він, мало-помалу роздратовуючись, — подивимося ще. Гм… гм… рожева — банна картка, біла — кооперативна, жовта — на основний пайок, коричнева — на сімейний, це — талон на цукор, це — на недоотриманий хліб, а тут що? — свідоцтво будкомбіду, анкета вузу, старий прострочений талон на оселедці, квитанція на ремонт годинника, талон на пральню, талон на… Господи! — закричав він, — я загубив другу білу картку, а сьогодні останній день цукрового пайка!

Отак скрикнувши, скрикнувши гірко, бо вже вп’яте перегортаючи свої папірці, мав зізнатися собі у втраті, він поспішно запихав усе жужмом назад у кишеню і додав:

— Якщо тільки я не забув її на кухні, де чистив чоботи!.. Я встигну! Я повернуся! Я побіжу й буду через годину, а ти почекай мене!

Вони домовилися, де зустрітися, і старий, намотавши мотузку на рукавицю, задріботів, тягнучи санчата, до воріт. Од різкого поруху лящ випав із діри на сніг, і я, піднявши його, закричав:

— Риба! Риба! Ви загубили рибу!

Але старий уже зник у воротях, а жінки не було. Тоді, по хворобливому відчуттю знахідки чогось їстівного, без особливого практичного міркування та без жагучої радості, лише тому, що лежала біля ніг їжа, я підняв ляща та сунув його до кишені. Потім я став перетинати різні черги, раз у раз спотикаючись об повзучі санчата. Крізь тісну юрбу першого коридору я дістався канцелярії з метою довідатися про свою заяву.

Секретар із похмурим обличчям, стіл якого обступили дами, діти, старі, художники, актори, літератори та учені, кожен по своїй тоскній справі (був тут і особливий вид — пайкові авантюристи), розкопав нарешті купу паперів, де й розшукав позначку проти мого прізвища.

— Вашу справу ще не вирішено, — сказав він. — Чергове засідання комісії відбудеться у вівторок, а сьогодні п’ятниця.

Трохи охоловши від надій, з якими пробирався до стола, я рушив нагору, до буфету, де міг за останню свою тисячу випити склянку чаю зі шматком хліба. Рух навколо мене був настільки великий, що нагадував бал або банкет з тією різницею, що всі були в пальто і шапках, а на спині тягли мішки. Двері хлопали по всьому будинку, нагорі та нанизу. Кругом уже поширилася чутка про іноземну делегацію, що привезла подарунки; про це балакали на кожному повороті, у буфеті й кулуарах.

— Ви чули про делегацію з Аргентини?

— Не з Аргентини, а з Іспанії.

— З Іспанії, егеж.

— Ой, то все одно, але скажіть — що? що? жири? А чи є матерія?

— Та кажуть, багато всього і роздаватимуть наступного тижня.

— А що саме?

Хтось авторитетний, зичний, іноді поглядаючий зверхньо кругом з-під арки брів, стверджував, що делегація прибула з острова Куби.

— А не з Саламанки?

— Ні, з Куби, з Куби, — говорили, проходячи, всезнаючі акторки.

— Як, із Куби?

Уже народився каламбур, і я чув його двічі: «Кубу від Куби». Двоє молодих дівчат, збігаючи по сходах, як це звичайно роблять дівчата, тобто через сходинку, зупинили своїх знайомих, крикнувши:

— Шоколад! Отак!

Оживилися навіть баби та оті сутулуваті, короткозорі люди в окулярах, з обличчями, позбавленими помітної рослинності, які видаються байдужими до всього і яким завжди вузьке пальто. У поглядах з’явилася ознака душевної рівноваги. Голодні обличчя, з напруженою думкою про їжу у втомлених очах, поспішали переказати новину, а дехто вже направився до канцелярії, щоб уже точно дізнатися про все.

Так пройшло трохи часу, поки я штовхався по мармурових сходах, прикрашених статуями, і пив у буфеті чай, сидячи за скляним столом під пальмою, — раніше в приміщенні цьому був зимовий сад. Не розуміючи, чого це хліб пахне рибою, глянув я на руку, помітив налиплу луску, і згадав про ляща, що стирчав із кишені. Засунувши зручніше ляща, щоб не тер мені ліктя хвостом, я підняв голову і побачив Афанасія Терпугова, давно знайомого мені кухаря з ресторану «Мадрид». Це був сухорлявий, пришиблений чоловічок з нишпоркуватим поглядом і деякою манірністю на обличчі; тонкі, піджаті його губи були поголені, а дивився він поверх окулярів.

На ньому були довге, наче труба, пальто та тісна смушкова шапка. Чоловічок цей, шуткуючи, смикав за хвіст мого ляща.

— Із припасом вас! — сказав Терпугов. — А я спершу думав, то сікачка, боявся порізатися, хе-хе-хе!

— А, вітаю, Терпугов, — відповів я. — Ви що тут робите?

— Та один знайомий підшукував мені роботу в крамниці або на кухні. Так я зайшов йому сказати, що відмовляюся.

— І де ж ви найнялися?

— Як, де? — сказав Терпугов. — Втім, ви цього діла ще не знаєте. Одне вам скажу, — приходьте завтра до «Мадриду». Я орендував ресторан і відкриваю його. Кухня — моє шануваннячко! Ну, так ви ж знаєте, ви мої розтягаї, як бува, хильнете, на згадку брали з собою, пам’ятаєте? І казали: «На стінку повішу, у рамку вставлю». Хе-хе! Було, було! А то ще польські колдуни з маслом… Ну, та я вже вас не дражнитиму. Потім — оркестр, вищий клас, який тільки спромігся знайти. Багато з вас не візьму, та ще й на честь відкриття заграємо вам іспанські танці.

— Одначе, Терпугов, — сказав я, поперхнувшись од здивування, — ви думаєте, що кажете?! Що ж це, вам одному, всупереч усім правилам, дозволять таку справу, як «Мадрид»? Це двадцять першого року?

Тут відбулося зі мною щось подібне на всім відомий момент роздвоєння зору, коли все бачиш подвоєним. Щось заважало дивитися, чітко бачити перед собою. Терпугов віддалився, потім став видимий іще далі, і, хоча стояв він поруч зі мною, навпроти вікна, я бачив на тлі вікна, неначе вдалині, як він нюхає тютюн із замисленим обличчям. Він говорив, немовби й не звертаючись до мене, а убік:

— Ви там собі як хочте, але приходьте. Та ще й оддайте-но мені ляща, а я його вимочу, вичищу — та оброблю під кашу та хрін зі сметаною, вже такі будете задоволені! Я так собі думаю, що у вас і дров нема.

Продовжуючи дивуватися, я протер очі та знову опанував зором.

— Хоч ви й кажете дурниці, — сказав я з досадою, — ляща, однак, візьміть, бо мені його не приготувати самому. Беріть! — повторив я, оддаючи рибину.

Терпугов уважно оглянув її, покрутив хвоста і навіть заглянув у рота.

— Риба гарна, жирна, — сказав він, ховаючи ляща за пазуху. — Будьте спокійні, Терпугов своє діло знає, — всі кісточки повиймаю. Поки що до побачення! Та не забудьтеся, завтра в «Мадриді» о восьмій відкриття!

Він торкнув шапочку, шаркнув ногою, серйозно подивився на мене і зник за скляними дверима.

— Бідолаха з глузду з’їхав! — сказав я, виходячи на сходи до різьблених дверей Рожевої Зали. Я зігрівся, голод уже не так докучав мені, і я, згадавши Терпугова, посміхнувся, думаючи: «Лящ потрапив до Терпугова. Яка дивна в ляща доля!»

VII

Масивні подвійні двері зали були напіввідчинені. Ледве я підійшов до них, як кілька осіб з вищої адміністрації, з портфелями та без, увірвалися повз мене у двері один за другим, заглядаючи через голови передніх, — настільки всі вони квапилися побачити щось, без сумніву, пов’язане з іспанцями. Я пам’ятав розмову біля воріт, а тому заглянув і сам, і побачив, що велика зала повна людей. Знизавши плечима, на знак рівноправ’я, статечно ввійшов і я, а оскільки було досить тісно, то став трохи осторонь, спостерігаючи, що ж відбувається.

Зазвичай ця зала був зайнята канцелярською роботою, але тепер столи були посунуті до стін, а машинки кудись зникли. Один великий стіл, застелений синім сукном стояв ближче до дальньої від дверей стіни, між дзеркальними вікнами з видом на занесену снігом ріку. По правому кінці стола сиділа президія КУБУ, а по лівому — отой рудий чоловік у береті та плащі з горностаєвим відкладним коміром, що я його бачив коло воріт. Він сидів прямо, злегка відкинувшись на тверду спинку стільця, і обводив поглядом товариство. Його права рука лежала перед ним на столі, зверху паперів, а лівою він недбало перебирав шийного золотого ланцюга, оздобленого перлами. Троє його супутників стояли позаду нього, виявляючи обличчям та позою терпіння й увагу. Перед столом громадилася барикада з тюків, зашитих у шкіру та полотно, і я тільки й дивувався, що адміністрація дозволила занести сюди стільки краму.

Роздивляючися вкрай уважно, я одночасно чув, що говорять і шепотять з усіх боків. Публіка була звичайна, пайкова публіка: лікарі, інженери, адвокати, професори, журналісти та чимало жінок. Як я дізнався потім, набилися вони всі сюди поступово, але швидко, привернені оригіналами-делегатами.

Основною якістю «чутки» є найтонша еманація факту, завжди істинна по природі своїй, якої б виродливої форми не надав їй наш апарат сприйняття та поширення, тобто розум та його лукавий служник — язик. Тому я слухав небайдуже. Дихаючи мені в потилицю, хтось казав сусідові:

— Цей іспанський професор — дивна людина. Кажуть, великий оригінал, зі страшенними примхами: їздить по місту в носилках, наче за середньовіччя!

— Та чи професор він? А знаєте, що я чув? Кажуть, що він не той, за кого себе видає!

— От тобі й на!

— А що накажете думати?!

Бабця, що стояла поперед мене, пропхалася назад, підслуховуючи їх і негайно взяла участь в обговоренні справи.

— Що ж це таке і як це розуміти? — прошамкала вона жаб’ячим ротом; сірі жадібні її очі таємниче просвітліли. Вона понизила голос:

— А мене, мене, а слухайте мене, чуєте? Кажуть, нібито перевірили повноваження, а печатка ж не та, нє-є-є…

Я зрозумів, що громадський нюх працює. Але не було часу дослухатися до шепоту інших, бо комісія зажадала усунення сторонніх.

Іспанець, підвівшись, коротко повів рукою.

— Ми просимо, — сказав він сильним і звучним голосом, — дозволити залишатися тут усім, бо ми маємо бути раді знаходитися в товаристві тих, кому привезли скромні наші дарунки.

Перекладач (це був літератор, що вже видав у світ кілька томів іспанської словесності) виявився не дуже обізнаним у мові. Він перевів: «ми маємо бути» невірно, що, проштовхавшись наперед, я негайно ж зазначив.

— Сеньйор кабальєро володіє іспанською? — звернувся до мене прибулець зі звабливою зміїною посмішкою і раптом задивився на мене так пильно, що я зніяковів. Його чорно-зелені очі з гострою сталевою зіницею втупилися в мене поглядом, що нагадує холоднокровно оголену руку, зануривши яку в мішок аж на саме дно, невблаганно намацує там людина розшукувану річ.

— Володієте іспанською? — повторив іноземець. — Хочете бути перекладачем?

— Сеньйоре, — заперечив я, — я володію іспанською, наче рідною, хоча ніколи не був у Іспанії. Я знаю, крім того, англійську, французьку та голландську; але ж перекладач уже є?!

Відбулася загальна перехресна розмова між мною, іспанцем, перекладачем і членами комісії, причому з’ясувалося, що перекладач усвідомлює своє недосконале знання мови, а тому охоче передає мені свою роль. Іспанець жодного разу не глянув на нього. Очевидно, він захотів, щоб перекладав я. Комісія, втомившись від переполоху, теж не заперечувала. Тоді, звернувшись до мене, іспанець назвався:

— Професор Міґуель-Анна-Марія-Педро-Естебан-Алонсо-Бам-Ґран, — на що я відповів як звичайно, тобто:

— Олександр Каур (моє ім’я), — після чого засідання знов набуло офіційного характеру.

Поки що я перекладав звичайний обмін вітаннями, що висловлювалися по черзі комісією та іспанцем, які було складено в дусі того часу і які не заслуговують сьогодні на докладний переказ. Потім Бам-Ґран зачитав список подарунків, надісланих ученими острова Куби. Список цей викликав загальне вдоволення. Два вагони цукру, п’ять тисяч кілограмів кави та шоколаду, дванадцять тисяч — маїсу, п’ятдесят бочок оливкової олії, двадцять — апельсинового варення, десять — хересу та сто ящиків манільських сигар. Усе вже було зважено та занесено до комор. Але ті тюки, що лежали перед столом, містили речі, щодо яких Бам-Ґран сказав тільки, мовляв, з дозволу пайкової комісії, він «матиме честь негайно показати товариству все, що є в тюках».

Тільки-но я переклав ці слова, як по залі прокотився схвальний гул: очікувалося видовище, вірніше, подальший розвиток видовища, на яке вже перетворилася присутність делегації. Всім, а також і мені, стало напрочуд весело. Ми були свідками щедрого та мальовничого жесту, картинного, наче на малюнках, де зображено прибуття мандрівників у далекі краї.

Іспанці перезирнулися та тихо забалакали між собою. Один із них, простягши руку до тюків, раптом посміхнувся та доброзичливо подивився на юрбу.

— Всі дорослі — діти, — сказав йому Бам-Ґран досить чітко, так що я розчув ті слова; потім, зрозумівши по моєму обличчю, що я розчув, він нахилився до мене та заглядаючи в очі лезом своїх блискучих зіниць, шепнув:

«На півночі дикій, над морем,

Самотня, височить сосна.

Дрімає, і снігом сипучим

Засипана, стогне вона.

Їй сниться: посередь долини,

В країні п’янкої весни,

Зеленая пальма… Віднині

Нема інших снів у сосни…»

VIII

Так м’яко, так вишукано пожартував він, лише пожартував, звичайно, але мені немовби міцно потисли руку, і я, з калатаючим серцем, не звернувши навіть уваги, наскільки сміливо та легко він надав своїм дивним натяком особливого змісту віршу Гейне, — зміст якого безмежний, — спромігся лишень мовити:

— Правда? Що хотіли ви цим виразити?

— Ми знаємо дещо, — сказав він звичайним своїм голосом. — Отже, приступайте, кабальєро!

Ледве цей настрій, оцей момент, подібний до несподіваного бриніння струни, завмер серед метушні, що піднялася навколо тюків, як я був знову занурений у свою справу, уважно слухаючи уривчасті слова Бам-Ґрана. Він говорив про поспішність свого від’їзду, вибачаючись, що привіз менше, ніж це було можливо. Тим часом руки іспанців, зі зграбністю котячих лап, піднялися з-під плащів, блиснувши вузькими ножами; повернувши тюки, вони порозрізали мотузки, потім швидко розпороли шкіру й полотно. Запанувала тиша. Глядачі юрбилися навколо, чекаючи, що ж буде. Тільки й чутно було, як за дверима сусідньої кімнати телеграфічно тріскотить друкарська машинка під похмурою, до всього байдужою рукою.

На цей момент зала вже була настільки набита клієнтами й службовцями КУБУ, що бачити, що відбувається могли лише ті, хто стояв попереду. Вже іспанці вийняли з тюка коробки з темними, короткими свічками.

— Ось! — сказав Бам-Ґран, беручи одну свічку і вправно запалюючи її. — Це ароматичні свічки для освіження повітря!

Сухою, блідою рукою підняв він вогника, і по просмерділій поганим тютюном залі війнуло тонкими пахощами, схожими на духмяне тепло саду. Багато хто засміялися, але тінь здивування лягла на деякі вчені фізіономії. Не розчувши мого перекладу, ці люди сказали:

— А, свічки, це добре! Мабуть, буде й мило! — однак по більшості облич ковзнуло розчарування.

— Якщо всі подарунки такі… — сказав сивий чоловік із червоним носом парубкові, що стояв, схрестивши руки, розчервонілий од надміру похмурості, — то що ж це?

Юнак презирливо зіщулив очі та сказав:

— Отож…

Тим часом робота посувалася жваво. Ще три тюки розповзлися під порухами гострих ножів. З’явилися відрізи чудового кольорового шовку, візерунчатий серпанок, білі панами, сукно й фланель, панчохи, рукавички, мережива та багато інших матерій, побачивши колір і блиск яких, я міг тільки здогадатися, що вони найкращої якості. Розрізаючи тюка, іспанці брали відріз або зразок, розгортали його та опускали до ніг. Із шелестом, одна за одною перетікали зі смаглявих їхніх рук тканини, і незабаром утворилася гора, наче у магазині, коли прикажчики викидають на прилавок все нові й нові зразки. Нарешті матерії скінчилися. Лопнули, впали мотузки нового тюка, і я побачив морські раковини, що розсипалися зі сухим стукотом; за ними посипалися червоні й білі корали.

Я аж відступив, настільки гарні були ці квіти дна морського серед складок шовку й полотна, — вони зберігали блиск підводного променю, що пронизує зелену воду. Вже стало смеркатися, у залі засвітили електрику, яка змусила ще більше блищати купи подарунків.

— Це — рідкісні раковини, — сказав Бам-Ґран, — і нам буде дуже приємно, якщо ви візьмете їх на згадку про наші відвідини та про океан, що отам, далеко!.. Він звернувся до помічників, жестом кваплячи їх:

— Швидше, кабальєро! Не затримуйте враження! Сеньйоре Каур, перекажіть товариству, що п’ятдесят гітар і стільки ж мандолін доставлено нами; ось ми зараз покажемо вам зразки.

Тепер шість найбільших і найдовших тюків було поставлено перед нами на підмостка; розгорнувши, іспанці оголили пальмове дерево тонких, міцних ящиків і обережно зламали їх. Там, перекладені вовняною ватою, лежали нові інструменти. Виймаючи гітари, одну за одною, обережно, наче сплячих дітей, іспанці витирали їх шовковими хустками, ставлячи потім біля столу чи опускаючи на купу кольорових матерій. Але скоро вже нема куди було класти, як лишень одну на другу, і довелося прохати глядачів розступитися. Грифи, а також деки гітар кольору темної сигари були прикрашені перламутровою інкрустацією, а де-не-де й золотою тонкою різьбою.

Поки з ними возилися, стояв примарний дзенькіт; іноді поштовх гітари об дерево зводив цей безладний передзвін у ніжний акорд.

Невдовзі з’явилися й мандоліни, також прикрашені перламутром і золотом. Мандоліни, поширюючи кругом мимовільний та гострий металевий дзенькіт од поруху людей, що торкалися їх, зайняли весь стіл і весь простір під ним. Роботу цю було закінчено доволі нескоро, так що я мав час подивитися в обличчя членам комісії та збагнути їхній вкрай напружений стан.

Справді, те, що відбувалося, стало набувати характеру драматичної сцени з сильним декоративним елементом. Канцелярія, короваї хліба, гітари, херес, телефони, апельсини, друкарські машинки, шовки й аромати, валянки й оксамитові плащі, олія й корали утворили на наших очах дивно дегустовану суміш, зневажаючу сірість установи бринінням струн, зі звуками іноземної мови, що нагадула про теплу країну. Делегація ввійшла в КУБУ, наче гребінь у волосся, утворивши хай недовготривалий, але яскравий і незвичний центр уваги, в той час, як центри адміністративний і продовольчий мимоволі уступали прибульцеві першість і характер жесту. Тепер господарями становища були оці церемонні смагляві оригінали, і гостинність не дозволяла навіть і найлегшого натяку на бажання припинити дійство, що стало апофеозом безпосередності й розкинуло строкатий свій табір у канцелярії «громадського постачання». Всупереч заведеному, робочий день став. Службовці посходилися звідусіль — із крамниць, приймалень, агентур, комор, паливного відділу, з лазні, перукарні, пральні, з буфету й службових кімнат, з бібліотеки й санітарії, і якщо навіть прийшли не всі, то в тих, хто не прийшов, не могла рушити з місця жодна цидулка. Пайовики, що поприходили за пайком, облишили отримання своїх продуктів, не бажаючи надати перевагу буденності над таким рідкісним інцидентом. Деякі з пронир, що все винюхують кругом, уже побігли у відділи клопотатися про видачу їм шоколаду й хересу, щоб, одержавши, таким чином, талони, уникнути подальших черг.

Хоч я й придивлявся до настрою членів комісії, але мав також зауважити, що вже тільки один тюк — найдовший, ретельніше за всі інші запакований, лишився недоторканим. Вже була майже четверта, так що більше, ніж півгодини делегація в цій залі пробути не могла. Зала, звичайно ж, після цього мала бути замкнена для обліку та збирання розкиданого краму, а іспанці мали перейти в кімнату засідань для ділового закінчення свого візиту до КУБУ. Виходячи з цього, я був впевнений, що неприємностей не станеться.

Іспанці вхопилися за довгого тюка і поставили його вертикально. Ножі відтягнули мотузки тупим кутом, і вони, надрізані, лопнули, впавши навколо тюка змією. Тюк був зашитий у кілька шарів полотна. Розгортаючи його, накидали цілу купу білих смужок. Тоді, розцвічуючись і золотячись, вийшов із саженного кокону величезний сувій шовку, шириною футів п’ятнадцять і довжиною майже на весь зал. Тріпаючи й розпушуючи його, іспанці розійшлися серед юрби, що розступилася до протилежних кутів приміщення, причому один з них, зігнувшись, розгортав згортка, а два інших на руках, витягуваних усе вище, донесли кінець до стіни й там, ставши на стільці, прикріпили його цвяхами аж попід стелю. Таким чином, похило спускаючись із віддалення, ліг на все оте безладдя куп краму чудовий митецький візерунок, що зміївся по золотавому шовку кармінним пір’ям фламінго та пір’ям білої чаплі — дорогоцінним пір’ям Південної Америки. Перли, срібні й золоті блискітки, рожевий і темно-зелений стеклярус у поєднанні з іншими матеріалами являли собою дику і яскраву красу, овіяну ніжністю композиції, основний мотив якої, мабуть, був запозичений з малюнка мережива.

Шумлячи, ойкаючи, множачи шум гулом і серед гулу стаючи ще більш галасливими, глядачі змішалися з комісією, підступивши до блискучого виробу. Нахлинула безладна втіха — щирий стан єства нашого. І покривало заколихалося в десятках рук, що торкалися його з різних боків. Я витримав атаку ентузіасток, які вимагали негайно запитати в Бам-Ґрана, хто й де витворив таку рідкісну розкіш.

Дивлячись на мене, Бам-Ґран повільно й переконливо вимовив:

— Це витвір дівчат острова Куби. Його зробили дванадцять найпрекрасніших дівчат міста. Півроку вишивали вони цього візерунка. Ви праві, дивлячись на нього із заслуженою втіхою. Прочитайте імена рукодільниць!

Він підняв крайок шовку, щоб усі могли бачити невеличкого віночка, вишитого латинськими літерами, і я переклав вишите: «Лаура, Мерседес, Ніна, Пепіта, Конхіта, Паула, Вінсента, Кармен, Інеса, Долорес, Анна та Клара».

— Ось що вони прохали передати вам, — голосно продовжував я, беручи поданий мені іспанським професором аркуш паперу: «Далекі сестри! Ми, дванадцять дівчат-іспанок, обіймаємо вас здалеку й міцно притискаємо до свого серця! Повісьте вишитого нами килима на найхолоднішій стіні. Ви будете дивитися на нього, згадуючи нашу країну. Хай обдарує вас доля турботливими женихами, вірними чоловіками і дорогими друзями, серед яких — усі ми! А ще ми бажаємо вам щастя, щастя й щастя! Це все. Простіть нас, диких іспанських дівчат, що зросли на берегах Куби!» Я скінчив перекладати, і якийсь час стояла мертва тиша. Така тиша буває, коли всередині нас шукає виходу мова, що не перекладається будь-якими іншими мовами…

«Далекі сестри…» Була в цих словах граціозна чистота смаглявих дівочих пальців, що проколюють голкою шовк заради невідомих їм півничанок, щоб у сніжній країні втомлені очі посміхнулися фантастичній і гарячій вишивці. Дванадцять пар чорних очей схилилися здалеку над Рожевою Залою. Південь, сміючись, кивнув Півночі. Він дотягся своєю гарячою рукою до відморожених пальців. Ця рука, духмяна від троянди й ванільних стручків, — легка рука нервового, наче гірська кізка, створіння з дванадцятьма іменами, додала до повісті про картоплю й холодні квартири наївного малюнка, подібно до того, як це робить на полях своїх книг Сетон-Томпсон: арабеск із пелюстків і променів.

IX

На вістрі цього враження почувся біля дверей шум, — наполегливі слова невідомого чоловіка, що хотів пропхатися на середину зали.

— Дозвольте пройти! — говорив чоловік цей похмуро й багатозначно.

Я ще не бачив його. Він викрикував голосно, підвищуючи свій верескливий голос, якщо його затримували:

— Кажу вам, — пропустіть! Громадянине! Ви хіба не чуєте? Громадянко, дозвольте пройти! Вдруге кажу вам, а ви робите вигляд, що то вас не стосується. Дозвольте пройти! Дозво… — але вже глядачі розступилися поспішно, як звикли розступатися перед будь-яким сердитим телепнем, що мав себе за велике цабе.

Тоді за два кроки від мене просунувся лікоть, що відштовхув останнього, хто заслоняв дорогу до професора і на самий край дорогоцінного покривала ступив чоловік невизначеного віку, з товстими губами й високо задертою щіткою рудих вусів. Був він малий на зріст і весь набундючений — дуже прямо тримав короткий свій стан; був одягнений у кожушок, валянки та капелюх-«котелок». Він став, випнувши груди, піднявши голову, розчепіривши руки й ноги. Окуляри його зухвало блищали; під ліктем стирчав портфель.

Здавалося, в обличчі цієї людини був наявний отой невимовний бабський вираз, що зазвичай супроводжує істерику. Його ніс нагадував тривимірний трефовий туз, надуті щоки торкалися ніздрів, погляд блищав таємниче й зарозуміло.

— Отже, — сказав він тим самим тоном, яким гарячився, протискуючись, — ви маєте знати, хто я такий. Я — статистик Єршов! Я все чув і бачив! Це якесь очманіння! Дурниці, нісенітниці, неподобство! Цього не може бути! Я не… вірю, не вірю нічому! Нічого цього нема, і нічого не було! Це фантоми, фантоми! — прокричав він. — Ми або одержимі галюцинацією, або вчаділи біля жаркої залізної грубки! Нема цих іспанців! Нема килима! Нема плащів і горностаїв! Нема нічого, ніяких цяцьок-ляльок! Бачу, але заперечую! Чую, але відкидаю! Отямтеся! Ущипніть себе, громадяни! Я сам вщипнуся! Мені все одно, можете мене гнати, проклинати, бити, засмажити або повісити, — я кажу: нічого нема! Нереально! Невірогідно! Дим!

Члени комісії повскакали й вибігли з-за столу. Іспанці перезирнулися. Бам-Ґран теж підвівся. Закинувши голову, високо піднявши брови та взявши руки в боки, він грізно посміхнувся, і посмішка ця була мудрою, наче ребус. Статистик Єршов дихав важко, немов у нестямі, і зухвало дивився всім в очі.

— У чому справа? Що з ним? Хто це?! — почулися вигуки.

Бігун, секретар КУБУ, поклав руку на плече Єршова.

— Ви з глузду з’їхали! — сказав він. — Отямтеся й поясніть, що означає ваш лемент?!

— А те й означає, що я більше не можу! — закричав йому в обличчя статистик, весь вкриваючись червоними плямами. — Я в істериці, я волаю та скандалю, бо вже дійшов! Скипів! Килим! На чорта мені килим, та чи й існує він у реальності?! Я кажу: це психоз, видіння, чорти забирай, а не іспанці! Я, я — іспанець, у такому випадку!

Я перекладав наскільки міг швидко й точно, ставши ближче до Бам-Ґрана.

— Так, ця людина — не дитя, — глумливо сказав Бам-Ґран. Він заговорив повільно, щоб я встигав перекладати, з трохи злостивою посмішкою, що оголила його білі зуби. — Я запитую кабальєро Єршова, що має він проти мене?

— Що я маю? — закричав Єршов. — А от що: я приходжу додому о шостій вечора. Я ламаю шафу, щоб хоч трошки зігріти свою халупу. Я печу в буржуйці картоплю, мию посуд і перу білизну! Прислуги в мене нема. Дружина померла. Діти замурзані, занехаяні. Вони ревуть. Масла мало, м’яса нема, — ревище! А ви мені кажете, що я маю отримати раковину з океану та видивлятися іспанські вишивки! Я в океан ваш плюю! Я з троянди цигарку скручу! Я вашим шовком законопачу віконні рами! Я гітару продам, чоботи куплю! Я вас, заморські птахи, на рожен насаджу та, не обскубавши, запечу! Я… ех! Нема, вас, нема, бо я не дозволю! Зникни, видіння, амінь, роз-сип-ся!

Він розійшовся, загримів, став тупотіти ногами. Ще якусь хвилину тривало заціпеніння, і потім, зітхнувши, Бам-Ґран випростався, тихо киваючи головою.

— Безумний! — сказав він. — Безумний! Нехай матимеш все, чим торкнуте серце твоє: дрова й картоплю, масло й м’ясо, білизну й дружину, але більше зась! Справу зроблено. Образу нанесено, і ми йдемо, йдемо звідси, кабальєро Єршов, у країну, де ви не будете ніколи! Ви ж, сеньйоре Каур, у будь-який день, якщо матимете бажання, приходьте до мене, і я заплачу вам за вашу працю перекладача всім, чим ви побажаєте! Запитайте у циганів, і вам кожен з них скаже, як знайти Бам-Ґрана, якому більше нема сенсу ховатися. Прощавай, учений світе, хай живе блакитне море!

Мовивши так, причому навряд чи я встиг вимовити й десять слів перекладу, — він нагнувся й узяв гітару; його супутники зробили те саме. Тихо й зарозуміло сміючись, вони відійшли до стіни, ставши поруч, відставивши ногу й піднявши обличчя. Їхні руки торкнулися струн… Похоловши, зачув я швидкі, глухі акорди, різкий удар так добре знайомої мелодії: задзвеніло «Фанданґо». Гримнули, наче поцілунок у серце, міцні струни, і в цей набігаючий темп увійшло сухе клацання кастаньєт. Зненацька електрика згасла. Сильний поштовх у плече змусив мене заточитися. Я впав, скрикнувши від різкого болю в скроні, і посередь гулу, лементу, біснування темряви, що блискала громом гітар, знепритомнів.

X

Я отямився важко, наче прикутий. Я лежав на спині. Зі стелі світила під зеленим абажуром електрична лампа.

У голові, біля правої скроні, відчувалося неприємне оніміння. Коли я повернув голову, оніміння перейшло в тупий біль.

Я став роздивлятися. Вузька, вся біла кімната з підлогою, критою білою клейонкою була, очевидно, амбулаторією. Стояла тут вузька скляна шафа з інструментами та ліками, два табурети та білий порожній стіл.

Я не був роздягнений, тож упевнився, що нічого небезпечного не сталося. Мій кашкет лежав на табуреті. В кімнаті нікого не було. Помацавши собі голову, я виявив, що вона забинтована, отже, я розсік собі шкіру о край столу чи об якийсь інший твердий предмет. Я зняв пов’язку. Забите місце за вухом горіло та стріляло.

На круглому стінному годиннику стрілки показували пів на п’яту. Тобто, я провів у цій кімнаті хвилин десять, п’ятнадцять.

Мене поклали, перев’язали, потім залишили самого. Ймовірно, це була випадковість, і я не ремствував на неї, бо міг наразі вийти. Я поспішав. Пригадавши все, я відчув млосне гостре занепокоєння та нестримне прагнення до руху. Але я був іще слабкий, у чому переконався, підвівшись і застібаючи пальто. Однак медицина й допомога нероздільні. Ключі висіли в замку скляної шафи, і, швидко розшукавши спирт, я налив собі повно у більшу мензурку, випивши її з полегшенням і превеликим задоволенням, бо в ті часи горілка була рідкістю.

Я приховав сліди свого самовольства, потім вийшов по вузькому коридорі, дійшов до порожнього буфету та спустився по сходах. Минаючи двері Рожевої Зали, я поторсав їх, але двері були замкнені.

Я постояв, прислухався. Службовці вже пішли з установи. Жодна душа не стрілася мені, поки я йшов до вихідних дверей; лише у вестибюлі сторож замітав сміття. Я поостерігся запитати його про іспанців, бо не знав напевне, чим усе закінчилося, але сторож сам дав мені привід для розмови.

— Оце які в двері виходять, — сказав він, — то буде правильно. Не так, як ото привиди чи нечиста сила!

— Чи у двері, чи у вікно, — відповів я, — яка різниця?!

— У вікно… — сказав сторож, замислившись. — У вікно, скажу я вам, то одне діло, якщо воно відкрите. А іспанці після скандалу вийшли поперек стіни. Та ще, кажуть, якраз на Неву, а в тому місці, чули, де опустилися, начебто лід тріснув. Оце побіжимо дивитися.

— І як же це розуміти? — мовив я, сподіваючись дізнатися щось іще.

— Там розберуться! — Сторож поплював на долоні та став замітати далі. — Чудасія!

Залишивши його осилювати незрозуміле, я вийшов надвір. Сторож біля воріт, у здоровій шубі, не кваплячись, підвівся з лави з ключами в руці та, придивляючись до мене, пішов відкривати хвіртку.

— Чого дивишся? — крикнув я, бачучи, що він настирливо стежить за мною.

— Така моя робота, — заявив він, — дивлюся, бо маю наказ не випускати підозрілих. Чули про таке?!

— Авжеж, — сказав я, і хвіртка з тріском зачинилася. Я зупинився, розмірковуючи, де і як розшукати циганів. Я хотів бачити Бам-Ґрана. Це було жагуче й безвихідне відчуття, уявлення про яке можуть мати гравці, що даремно шукають капелюха, захованого дружиною.

О моя голова! Їй було завдано роботи в несумісних умовах вулиці, морозу й порожнечі, що перерізувалася вогнями автомобілів. Здивований, я мав би сісти біля каміну в глибоке й зручне крісло, що саме по собі сприяє перебігу думок. Я мав би віддатися тихим крокам натхнення та, попиваючи столітнє вино вишневого кольору, слухати неспішний бій годинника, розглядаючи золоте вугілля. Поки я йшов, утворився осад, у якому вже не можна було відкинути виникаючі питання. Хто був отой чоловік в оксамитовому плащі, зі золотим ланцюгом? Чому він проказав мені вірша, вклавши в тон свого шепоту винятковий зміст? Нарешті, «Фанданґо», виконане вченою депутацією в розпалі скандалу, раптова темрява й зникнення, і я, кимось перенесений на ліжко амбулаторії, — яке пояснення мало вгамувати оту жагу сенсу, у той час як надрозумове безтурботно всотувало рясну алмазну вологу, не даючи собі клопоту вселити розумовому апарату хоча б слабке уявлення про втіху, що воно її відчувало беззаконно й абсолютно, — втіху саме тої незв’язності й нез’ясовності, які становлять найгіршу муку кожного Єршова, і, позаяк у кожному сидить Єршов, хоч би й цикнутий, я був настроєний щодо цього доволі допитливо.

Я зупинився, намагаючись визначитися, де тепер знаходжуся, після напівбезпам’ятного поривання вперед і без гадки про напрям. По деяких домах я зрозумів, що йду поблизу вокзалу. Я сунув руку в кишеню, щоб закурити, і торкнувся незнайомого твердого предмета, витягши який, роздивився при світлі якогось із вікон жовту шкіряну торбинку, дуже туго зав’язану. Вона важила не менше двох фунтів, і лише гарячковістю своєю я пояснюю свою попередню неуважність до цієї ваги, що відтягувала кишеню. Натиснувши, я намацав крізь шкіру ребра монет. «Гублячись у здогадах…» — казали раніше у таких випадках. Не пам’ятаю, чи губився я тоді в здогадах. Вважаю, настрій мій був тоді якомога схильний очікувати непояснимих речей, і я поквапився розв’язати торбинку, думаючи більше про її вміст, аніж про причини її появи. Однак було небезпечно розміщатися на вулиці, наче у себе вдома. Я нагледів неподалік руїни й попрямував до їхніх сніжних проламів по пагорбу з заметів і щебеню. Всередині цього хаосу розходилося в різні боки безліч брудних слідів. Тут валялися ганчірки, задубілі нечистоти; просвіти чергувалися з простінками та балками, що вже завалилися. Світло місяця сплітало ями й тіні в єдиний похмурий візерунок. Зайшовши якомога далі, я сів на якісь цеглини та, розв’язавши жовту торбинку, витрусив на долоню частку монет, одразу впізнавши золоті піастри. Порахувавши й перерахувавши, я визначив їхню кількість у двісті штук, не більше й не менше, і, трохи ослабішавши, замислився.

Монети лежали в мене між колін, на полі пальто, і я ворушив їх, прислухаючись до виразного прозорого стукоту металу, який дзенькає лишень в уяві або коли дві монети лежать на пучках пальців і ви постукуєте ними одна об одну. Отже, під час моєї непритомності мене відшукала чиясь доброзичлива рука, поклавши в кишеню цей невеличкий капітал. Я ще не був спроможний робити уявні покупки. Я просто дивився на гроші, послуговуючись, мабуть, мимоволі настановою однієї чудової людини, яка навчала мене мистецтву споглядання. На його думку, осягти душу предмета можна лише коли погляд позбавлений нетерпіння й зусилля, коли він, спокійно поєднавшись із річчю, поступово переймається складністю й характером, прихованими в гаданій простоті всього.

Я настільки заглибився у своє заняття, — споглядати та перебирати золоті монети, — що дуже нескоро став відчувати якусь наче заваду, присутність сторонньої сили, тонкої й точної, немовби з одного боку відбувався легесенький порух повітря. Я підняв голову, міркуючи, що б це могло бути, та чи не назирає за моєю спиною бродяга або ж бандит, мимоволі передаючи мені свою жадібну напруженість? Ліворуч-праворуч я повільним поглядом обдивився руїни та не побачив нічого підозрілого, але хоч було й тихо, а крихку, запанувалу кругом тишу було б різко порушено найменшим скрипінням снігу або шерехтінням щебеню, — я не насмілювався обернутися, аж поки не розгнівався на себе. Я обернувся раптово. Стукіт крові луною відбився на серці та у голові. Я підхопився, розсипавши монети, але вже був готовий захищати їх і схопив каменюку… Кроках у десяти від мене, серед мішаних і нечітких тіней, стояв довготелесий, худий чоловік, без шапки, з худим усміхненим обличчям. Він набичив голову й, опустивши руки, мовчки розглядав мене. Його зуби блищали. Погляд був спрямований поверх моєї голови так, наче задумуються, що сказати в скрутній ситуації. Через його потилицю тягнулася вгору чорна пряма лінія, край її був захований од мене верхнім краєм амбразури, крізь яку я дивився. Зворотний поштовх крові, що знову прилинула до серця, відновив подих, і я, ступнувши ближче, роздивився труп. Було важко визначити, що це — самогубство чи вбивство. Мрець був одягнений у чорну сатинову сорочку, досить непогане пальто, нові штиблети, неподалік валявся шкіряний кашкет. Мав покійний десь років із тридцять. Ноги на фут не сягали землі, а мотузку було пов’язано на стельову балку. Те, що він не був роздягнений, а також якась дбайливість у прикріпленні мотузки до балки та насамперед дрібні безхарактерні риси обличчя, окресленого по провалах щік русявою борідкою, схиляло до визначення самогубства.

Перш за все я позбирав гроші, утрамбував їх у торбинку та заховав у внутрішню кишеню піджака; потім завдав кілька питань порожнечі й мовчанню, що оточували мене в глухому кутку міста. Хто був цей безрадісний і безжурний свідок мого розрахунку з непояснимим?

Чи вколовся він об шип, намагаючись зірвати троянду? Чи може він — зневірений дезертир? Хтозна, що бува приводить людину до руїн з мотузкою в кишені?! Чи може, переді мною висів невдаха-адміністратор, відступник, розчарований, торгівець, що втратив чотири вагони цукру, або винахідник «перепетуум-мобіле», що ненароком глянув у дзеркало на своє обличчя, коли перевіряв механізм?! Або хижак, якого родичі ревно тягали за бороду, примовляючи: «Ось тобі, шуліко, нагорода за життя злодійськеє твоє!» — а він не переніс цього і занапастив себе?

І це, і будь-що інше могло статися, але мені вже було нестерпно тут сидіти, і я, поминувши лишень один квартал, побачив саме те, що розшукував, — окрему чайну.

На підвальному поверсі старого й похмурого будинку жовтіла вивіска, частину тротуару було освітлено знизу запотілими від сирості вікнами. Я спустився по крутих і вузьких сходах, увійшовши у відносне тепло просторого приміщення. Посередині кімнати жарко тріскотіла цегельна піч із залізною трубою, що йшла попід стелею в напівтемні надра, а світло сочилося з потьмянілих електричних ламп; вони горіли в сирому повітрі тьмяно й червоно. Біля печі дрімала, позіхаючи та чухаючи під пахвою, простоволоса жінка у валянках, а буфетник, сидячи за стійкою, читав замацану книгу. На кухні хтось навалював дрова. Майже нікого не було, лише в другому приміщенні, де столи були без скатертин, сиділо в кутку чоловік десь п’ять погано вдягнутих людей, мабуть, подорожніх; біля ніг їхніх та під столом лежали мішки. Ці люди їли та балакали між собою, тримаючи обличчя над паруючими блюдечками з гарячим цикорієм.

Буфетник був молодий хлопець нового типу, з солдатським сухорлявим обличчям і розумним поглядом. Він глянув на мене, лизнув пальця, перегортаючи сторінку, а другою рукою вирвав із зеленої книжки чайного талона і загримів у бляшаному ящику з цукерками, одночасно видавши мені талона і цукерку.

— Сідайте, подадуть, — сказав він, знову занурюючись у читання.

Тим часом жінка, зітхнувши та прибравши за вухо волосся, пішла на кухню за окропом.

— Що ви читаєте? — запитав я буфетника, бо побачив на сторінці слова: «принцесу мою світлооку…»

— Хе-хе! — відповів той. — Так собі, театральна п’єса. «Принцеса Мрія». Твір Ростанова. Хочте подивитися?

— Ні, не хочу. Я читав. Вам подобається?

— Та так, — сказав він нерішуче, нібито соромлячись свого враження, — фантазія… Про любов. Сідайте, — додав він, — зараз подадуть.

Але я не відходив од стійки, забалакавши вже про інше.

— Чи бувають у вас цигани? — запитав я.

— Цигани? — перепитав буфетник. Його, мабуть, здивував різкий перехід до буденного від незвичайної для нього книги. — Бувають. — Він механічно кинув погляд на мою руку, і я вгадав наступні його слова: — Це поворожити, чи що? Чи навіщо?

— Хочу робити малюнок для журналу.

— Розумію, ілюстрацію. То ви, громадянине, — художник? Дуже приємно! — Але я все ж таки заважав йому, і він, посміхнувшись, настільки міг приязно, додав: — Ходять їх туто два кагали, одні чомусь ще не були сьогодні, мабуть, незабаром прийдуть… Вам подано! — і він показав пальцем на стіл за грубкою, де жінка розставляла посуд.

Один золотий був затиснутий у мене в руці, і я звільнив його приховану силу.

— Громадянине, — сказав я таємниче, наскільки вимагали обставини, — я хочу трохи підживитися, поїсти та випити. Візьміть оцього кружочка, з якого навіть ґудзика не зробиш, бо в ньому нема отворів, і відшкодуйте мені цей незначний збиток пляшкою справжнього спирту. До нього щось м’ясне або ж рибне. Удосталь хліба, солоних огірків, шинки або холодного м’яса з оцтом і гірчицею.

Буфетник облишив книгу, підвівся, потягнувся та розібрав мене по кісточках гострим, наче пилка, поглядом.

— Гм… — сказав він. — Чого схотіли!.. То що, якась монета?

— Це монета іспанська, золотий піастр, — пояснив я. — Її привіз мій дід (тут я збрехав рівно наполовину, бо дід мій, по матері, жив і помер у Толедо), але ж ви знаєте, зараз не ті часи, щоб дорожитися такими дрібничками.

— Оце правильно, — погодився буфетник. — Чекайте, я сходжу в одне місце.

Він пішов і повернувся через дві-три хвилини з прояснілим обличчям.

— Прошу сюди, — оголосив буфетник, заводячи мене за перебірку, що відокремлювала буфет від першого приміщення, — сідайте туто, зараз усе буде.

Поки я розглядав кімнатку, до якої він мене привів — вузьку, з жовто-рожевими шпалерами, табуретами та столом зі скатертиною в масних плямах, — буфетник з’явився, прикривши ногою двері, з підносом із лакованого заліза, прикрашеним посередині букетом фантастичних квітів. На підносі стояв великий трактирний чайник, синій із золотим візерунком, і така сама чашка з блюдцем. Окремо з’явилася тарілка з хлібом, огірками, сіллю та великим шматком м’яса, гарнірованим картоплею. Як я й здогадався, у чайнику був спирт. Я налив і випив.

— Здачі не буде, — сказав буфетник, — і, будьте ласкаві, щоб тихо-мирно.

— Тихо-мирно, — підтвердив я, наливаючи другу порцію.

У цю мить, заскреготавши, грюкнули вхідні двері, і низький, гортанний голос незвично пролунав серед підвальної тиші російської чайної. Стукнули каблуки, обтрушуючи сніг; кілька людей забалакали водночас, голосно, швидко й незрозуміло.

— Вже й заявилися, фараонове плем’я, — сказав буфетник, — хочте, подивіться, які вони, може й не годяться!

Я вийшов. Посередь зали, оглядаючись, куди присісти або з чого почати, стояла та сама компанія циганів з п’яти чоловік, яких я бачив зранку. Завваживши, як я пильно придивляюся до них, молода циганка швидко пішла до мене, дивлячись безсоромно, прям наче як кішка, що зачула рибу.

— Дай поворожу, — сказала вона низьким, грудним голосом, — щастя тобі буде, що хоч, скажу, думки взнаєш, добре житимеш!

Наскільки раніше я миттю припиняв отой банальний речитатив, виставивши лівою рукою так звану «джеттатуру» — умовний знак, що зображує роги равлика двома пальцями, вказівним і мізинцем, — настільки ж тепер, поспішно й охоче, відповів:

— Ворожити? Ти хочеш поворожити? — сказав я. — Але ж скільки тобі заплатити за це?

У той час як цигани-чоловіки, блискаючи чорнющими очами, сіли кругом столу, очікуючи, поки їм принесуть чаю, до нас підійшов буфетник і баба-циганка.

— Заплатити, — сказала баба, — а заплатити, громадянине, скільки твоє серце схоче. Мало даси — то й нехай, багато даси — спасибі скажу!

— Ну то поворожи, — сказав я, — втім, я наперед сам тобі поворожу. Ходи сюди!

Я взяв молоду циганку за — о боже! — маленьку, але таку брудну руку, що з її можна було зняти копію, приклавши до чистого паперу, і потяг у свою конуру. Вона йшла охоче, сміючись і щось кажучи бабі циганською, мабуть, зачувши поживу. Зайшовши, вони зирнули кругом, і я усадив їх.

— Дай хоч окрайчика, — одразу ж забалакала моя смаглява піфія та, не чекаючи відповіді, вправно схопила шматок хліба, водночас одламавши половину огірка; потім заходилася їсти з характерною й природньою безсоромністю дикої степової натури. Вона жувала, а баба раз-поза-раз повторювала:

— Позолоти ручку, щастя тобі буде! — і, витягши колоду аж чорних од лепу карт, обслинила великого пальця.

Буфетник заглянув у двері, але, побачивши карти, махнув рукою та щезнув.

— Циганки! — сказав я. — Ворожити будете після мене. Я перший ворожу.

Я взяв руку молодої циганки та став удавано вдивлятися в лінії смаглявої долоні.

— От що скажу тобі: ти побачила мене, але не знаєш, що мусиш робити найближчим часом.

— Ну то скажи, будеш циган! — зареготала вона. Я продовжував:

— Ти скажеш мені… — і тихо додав, — як знайти людину на ім’я Бам-Ґран.

Я й не сподівався, що це ім’я матиме таку силу. Циганки враз перемінилися на обличчі. Баба, стягнувши хустку, прикрила лице, по якому судомою перебіг жах, і зігнулася, наче гідна була крізь землю провалитися. Молода циганка силоміць випростала з моєї руки свою та приклала її до щоки, дивлячись прямо й дикувато. Обличчя її побіліло. Вона скрикнула, підхопившись, пхнула стільця, потім, щось коротко шепнувши бабі, похапцем повела її, оглядаючись, наче я міг погнатися. Бачучи, що я всміхаюся, вона отямилася і, вже на порозі, кивнувши мені, важко й уривчасто дихаючи, сказала не своїм голосом:

— Мовчи! Все скажу, туто чекай; тебе не знаємо, балакати будемо!

Не знаю, чи злякався я, коли таким навальним і разючим чином підтвердилася сила дивного імені, але думки мої «заледеніли», наче серед ночі над вухом, чутливим до мовчанки, пролунала сурма. Нервово щулячись, випив я ще чашку спеції, добряче закусивши м’ясом, але наче байдуже, не почуваючи голоду крізь туман почуттів, що беззвучно кипіли в мені. Стривожений невідомістю, я повернув голову до перебірки, прислухаючись до загадкового тембру циганської розмови. Вони радилися довго, сперечаючись, то репетуючи, то притишуючи голос до ледь чутного шепоту. Це тривало чимало часу, і я вже встиг трошки заспокоїтися, як увійшли троє, обидві циганки та дід-циган, що зирнув на мене ще з порогу двозначним, різким поглядом. Уже ніхто не сідав. Говорили всі стоячи, з хвилюванням, аж їх кинуло у піт; його краплі блищали на чолі діда та скронях циганок і, зітхнувши, витерли вони його кінцем торочкуватої хустки. Лише старий, не звертаючи на них уваги, дивився мені просто в очі, мовчки, немовби хотів узнати враз, поспіхом, що скаже моє обличчя.

— Нащо таке слово маєш? — мовив він. — Що знаєш? Кажи, брате, не бійся, ми люди свої. Як розповіси, самі скажемо; як не розповіси, віри не ймемо!

Припускаючи, що це з якоїсь причини входить до плану порозуміння зі мною, я, наскільки міг просто й зрозуміло розповів їм історію з іспанським професором, багато чого призабувши, але назвавши місце й перечисливши аксесуари. При кожному дивному пригадуванні цигани переглядалися, промовляючи кілька слів і киваючи, причому, захопившись, на мене тоді не звертали уваги, але, скінчивши балакати між собою, всі разом втупилися мені в обличчя тривожними поглядами.

— Все вірно кажеш, — сказала мені баба, — щиру правду сказав. Слухай мене, що тобі кажу. Ми, цигани, його знаємо, тільки йти не можемо. Сам іди, а вже як — потім скажу. По картах тобі буде, що маєш робити, — сам побачиш. Погано по-вашому балакаю; не все сказати можна; дочка моя тобі пояснюватиме!

Вона витягла карти та, перетасувавши їх, пильно глянула мені в очі; потім поклала чотири ряди карт, один на другий, знову змішала та дала мені зняти лівою рукою. Після цього витягла вона сім карт, розташувавши їх неправильно, і повела пальцем, тлумачачи циганською молодій жінці.

Та, кашлянувши, з надзвичайно серйозним обличчям нагнулася до столу, слухаючи, що каже їй баба.

— Осьо, — сказала вона, піднявши пальця і, мабуть, шукаючи потрібні слова, — місце, де був сьогодні, знову туди йди, звідти й до нього підеш. Що за місце, не знаю, але там серце твоє тьохнуло. Серце розгорілося твоє, — повторила вона, — що там побачив, це вже тобі знати. Гроші обіцяв, знову прийти хотів. Як прийдеш, сам будь, нікого не пускай. Правду кажу? Сам знаєш, що правду. Тепер думай, що від мене чув, що бачив.

Звичайно ж, я міг тільки впізнати в отих вказівках Брока з його картиною сонячної кімнати та, погоджуючись, кивнув.

— Це правда, — сказав я, — сьогодні сталося те, про що ти розповідаєш. Тепер далі кажи.

— Як туди прийдеш… — вона вислухала бабу й замислилася, витерши ніс рукою. — Не просто можна прийти. Кого побачиш, ні з ким не балакай, аж поки діло зробиш. Що побачиш, нічого не лякайся, що почуєш, мовчи, наче й нема тебе. Як увійдеш, — світло загаси та оте, що тобі дамо, розгорни та вбік поклади, а двері замкни, щоб ніхто не ввійшов. Що станеться, що буде, сам зрозумієш і дорогу знайдеш. Тепер грошей дай, на карти поклади, дай бідній циганці, не жалій, брате, щастя тобі буде.

Баба теж стала канючити.

— Скільки ж тобі дати? — сказав я, але не вагаючись, а лишень щоб випробувати цю силу звички, що не зраджує їм в будь-яких випадках.

— Мало даси — то й нехай, багато даси — спасибі скажу! — повторили циганки з напруженням і наполегливістю.

Засунувши руку в кишеню, я взяв у жменю вісім чи десять піастрів, скільки схопив одразу.

— Ну то, тримай, — сказав я красуні.

Глянувши улесливо та жадібно, схопила вона монети. Одна впала, і її мерщій упіймав дід; баба рвонулася з місця, підставляючи жменю.

— Поклади, поклади на ручку, не жалій бідній циганці! — заволала вона, пересипаючи розмову циганськими словами. Всі троє аж трусилися, то роздивляючись монети, то знову простягаючи до мене руки.

— Більше не дам, — сказав я, однак доклав до дару свого ще п’ять штук. — Замовкніть, бо скажу Бам-Ґрану!

Здавалося, це слово має універсальну дію. Азарт замовк; і тільки баба зітхнула тяжко, наче в неї вмерла дитина. Поспішно порозтикавши монети по схованках своїх шалей, молода циганка простягла до діда руку долонею вгору, щось вимагаючи. Він почав було сперечатися, але баба прикрикнула, тож, поволі розстібнувши жилета, старий витяг невеличкого гострого конуса з білого металу, по якому, коли він блиснув на світлі, мигнула внутрішня зелена риска. Негайно циган загорнув конуса у синю хустку і подав мені.

— Не розкривай на повітрі, — сказав циган, — розкрий, як прийдеш, поклади на стіл, а будеш іти, знову загорни, а з собою не бери. Все’дно в мене буде, місце собі знайде. Ну, бувай здоровий, брате, що не так сказали, — не гнівайся.

Він одступив до дверей, киваючи циганкам виходити.

— Скажи ж мені, хто такий Бам-Ґран? — запитав я, але він тільки махнув рукою.

— У самого запитай, — сказала баба, — більш ми нічого не скажемо.

Цигани вийшли, балакаючи між собою тихо, схвильовано та з острахом. Я їх вразив. Я бачив, що їхнє здивування величезне, приголомшеність та бажання миттю догодити змішані зі страхом, що в їхньому житті відбулася подія. Я й сам хвилювався так сильно, що спирт не діяв. Я вийшов і зіткнувся з буфетником, який уже не раз заглядав у двері, однак не заважав нам, і я був йому за це дуже вдячний. Циганки ведуть зазвичай вигідного клієнта за двері або до іншого затишного куточка, де змушують його дивитися у воду, а також повторювати яке-небудь нехитре заклинання, тому буфетник міг подумати, що, облишивши малювання, піддався я спокусі пізнати майбутнє.

— Утекли, фараонове плем’я! — сказав він, дивлячись на мене з похмурим інтересом. — Чаю їм подали, вони й не пили, погорлали та пішли. Злякалися вони вас, чи що?

Я підтримав цей здогад, повідомивши, що цигани дуже марновірні та що незнайомій людині важко їх умовити намалювати себе. На тому ми й розсталися, і я вийшов на вулицю, що видавалася з пітьми строєм тіней. Місяця не було видно, але світлий туман затягнув небо, надаючи перспективи сонній білизні, що переходила у морок.

Я відійшов подалі, зупинився та витяг із внутрішньої кишені пальто синю хустку. У ній прощупувався конус. Я мусив довідатися, чому цигани забороняють оголювати цю річ перш, ніж прийду на місце, тобто до Брока, бо вказівка не піддавалася ніякому іншому тлумаченню. Говорячи «мусив», я маю на увазі частку скептицизму, що ще залишалася в мені всупереч дивовижам цього дня. До того ж разюча несподіванка, яка з’являється, здолавши сумнів, завжди солодша за голу впевненість. Це я знав точно. Але я не знав, що станеться за цим, інакше потерпів би ще не одну годину.

Зупинившись на розі, я розгорнув хустку й побачив, що блискотіння зеленої риски в конусі має дивну форму світла, що наближається здалеку, — точнісінько так, немовби конус був отвором, крізь який я спостерігаю наближення ліхтаря. Риска ховалася, залишаючи світлу пляму, або проступала на самій поверхні, розсвічуючись так яскраво, що я бачив власні пальці, наче при світлі зеленого вугілля. Конус був досить важкий, висотою дюйма чотири та з розрізане яблуко в основі, досконало гладкий і правильний. Його колір старого срібла з маслиновою тінню був примітний тим, що при посиленні зеленуватого світла здавався темно-ліловим.

Захоплений і зачарований, я дивився на конус, зауважуючи, що навколо зеленуватого сяйва утворюється неясний малюнок, рух часток і тіней, подібних до чорного паперового попелу, що коливається в печі при світлі вугілля. Всередині конусу намітилася глибина, морок, у якому виразно рухався ручний ліхтар із зеленим вогнем. Здавалося, він виходить із третього виміру, наближаючись до поверхні. Його переміщення були примхливі й магнетичні; він немовби розшукував прихований вихід, підсвічуючи сам собі вгорі та внизу. Нарешті ліхтар став рішуче наближатися, спрямовуючись уперед, і, як це буває на кінематографічному екрані, його контур, збільшившись, зник за межами конуса; різко, прямо мені в очі линув чудовий зелений промінь. Ліхтар зник. Весь конус освітився найсильнішим блиском, і не минуло й секунди, як жахлива, зелена заграва, линувши з-під моїх пальців, розлилася над дахами міста, перетворивши ніч у сліпучий блиск стін, снігу й повітря — виник зеленуватий день, у світлі якого не було анінайменшої тіні.

Цей безмовний удар тривав одну мить, дорівнюючу судомному потиску пальців, якими я сховав поверхню дивного предмета. І, однак, ця мить призвела до подій.

Ще тремтів у моїх уражених очах всерозриваючий блиск, повний сліпих плям, але, мов гігантська стіна, обрушився нарешті морок, такий морок, завдяки миттєвому переходу від граничного сяйва до густої пітьми, що я, заточившись, заледве не впав. Я хитався, але втримався на ногах. Весь трясучись, я загорнув конуса в хустку з почуттям людини, що тільки-но кинула бомбу та встигла завернути за ріг вулиці. Заледве я зробив це німіючими руками, як у різних кутках міста здійнявся тривожний галас. Мабуть, що всі, хто був у цей час на вулицях, скрикнули, бо з усіх боків донеслося далеке «а-а-а», потім почувся відскакуючий звук пострілів. Гавкіт собак, попервах нечастий, посилився до розлючення, наче всі собаки разом гнали самотнього й рідкісного звіра, що знудьгувався в тісних нетрях. Повз мене пробігли перелякані перехожі, сповнюючи вулицю шаленими й жалісними криками. Нервово спітнівши, я сяк-так ішов уперед. У тьмі зблиснув червоний вогонь; гуркіт і дзенькіт вискочили з-за рогу вулиці, і дорогу перетнув пожежний обоз, що мабуть мчав наосліп, куди прийдеться. Від смолоскипів летів із димом та іскрами хвилюючий блиск пожежі, відбиваючись у блискучих касках пекельним тріпотінням. Дзвіночки під дугою били різкий сполох, візки гриміли, коні мчали, і все проскакало, зникши, наче навальна атака.

Що ще сталося цього вечора з переляканим населенням, — я не довідався, бо підходив до будинку, де жив Брок. Я піднявся по сходах із тяжким серцебиттям, заледве, крайнім напруженням волі, змушуючи слухатися ноги. Нарешті я зійшов на потрібний поверх і відсапався. У повній темряві я намацав двері, постукав і ввійшов, але нічого не сказав тому, хто мені відкрив. Це був один з мешканців, який знав мене раніше, коли я жив у цій квартирі.

— Ви до Брока? — сказав він. — Його, здається, нема. Він не так давно був і чекав на вас.

Я мовчав, боячись вимовити хоч би одне слово, бо вже не знав, що за цим буде. Розумна ідея спала мені на думку: приклавши руку до щоки, я став ворочати язиком і постогнувати.

— Ах, цей зубний біль! — сказав мешканець. — Я сам ходжу з поганою пломбою та частенько мало не на стінку лізу. Може, ви його почекаєте?

Я кивнув, вирішивши, таким чином, труднощі, які хоч і були дріб’язкові, проте могли завадити всім моїм подальшим діям. Брок ніколи не замикав кімнату, бо при безлічі комерційних справ цікавився записками, що залишали йому на столі. Таким чином, ніщо не заважало мені, але якби я застав Брока вдома, то на цей випадок мною вже був придуманий гарний вихід: дати йому, ні слова не кажучи, золоту монету та показати знаками, що непогано було б десь дістати вина.

Взявшись за щоку, я зайшов до кімнати, вдячно киваючи тому, хто мене впустив, із кислою посмішкою, як і слід людині, затьмареній болем, і добре прикрив двері. Коли в коридорі затихли кроки, я повернув ключа, щоб мені ніхто не заважав. Освітивши житло Брока, я переконався, що картина сонячної кімнати стоїть на підлозі, між двома стільцями, у простінку, за яким лежала нічна вулиця. Ця подробиця має безумовне значення.

Підійшовши до картини, я вдивився в неї, намагаючись зрозуміти зв’язок цього предмета з відвідуванням мною Бам-Ґрана. Яким би сильним не був поштовх думкам, спричинений жахливим досвідом на вулиці, навіть втричі більше розпечений мозок не призвів би до скільки-небудь прийнятного здогаду. Ще раз подивувався я величній та легкій життєвості прекрасної картини. Вона була сповнена літнього повітря, що поширює витончену полуденну дрімоту речей, її деталі, неприпустимі строгою майстерністю, тепер особливо впадали у вічі. Так, на одному з підвіконь лежала скинута жіноча рукавичка, — не на самому виду, як розмістив би таку річ шукач легких ефектів, але за деревом відкритої віконної рами; крізь скло я бачив її, скинуту, маленьку, існуючу окремо, як існував окремо кожен предмет на цьому дивовижному полотні. Більше того, простежуючи поглядом біля вікна з рукавичкою, я помітив мідного шарніра, яким укріплюють рами на своєму місці, і шляпки гвинтів шарніра, причому було помітно, що поперечне поглиблення шляпок замазане висохлою білою фарбою. Виразність усього зображення була не менша, ніж оті кольорові відбиття дзеркальних куль, які ставлять у садах. Уже почав я міркувати про цю виразність і підозрювати, чи не схибив мій власний зір, але, спохопившись, витяг із хустки конуса та почав, заціпенівши, вдивлятися в його поверхню.

Зелена риска ледве блищала тепер, наче дожидаючи моменту вдруге засліпити мене смарагдовим блиском, із силою та красою якого я не порівняю навіть блискавку. Риска розгорілася, і з пітьми конуса вилетів зелений ліхтар. Тоді, довірившись долі, я встановив конуса посередині столу та сів, очікуючи.

Минуло небагато часу, як од конуса почало випромінюватися світло, посилюючись із силою та швидкістю рефлектора, направленого в обличчя. Я перебував немовби всередині зеленого ліхтаря. Все, крім електричної лампи, здавалося зеленим. У вікнах аж до найвіддаленіших дахів простяглися яскраві зелені коридори. Це було осяянням такої сили, що, здавалося, розвалиться й згорить будинок. Дивина! Навколо електричної лампи стала густішати жовта маса, що парувала золотою парою; вона, здавалося, проникає в скло, крутячись там, наче кипляча олія. Вже не було видно розпеченої петлі дротика, вся лампочка була подібна до палаючої золотої груші. Зненацька вона луснула зі звуком пострілу; друзки скла розлетілися кругом, причому один із них потрапив мені у волосся, і на підлогу пролилися полум’яні жовті згустки, немовбито скинули зі сковороди киплячі яєчні жовтки. Вони миттєво згасли, і саме зелене світло, лишень здригнувшись при цьому, стало тепер навколо мене, наче потоп.

Зайве казати, що мої думки й почуття лише віддалено нагадували звичайну людську свідомість. Будь-яке найвигадливіше порівняння надасть уявлення лише про силуваність моїх порівнянь, але нічого — по суті. Треба пережити самому такі хвилини, щоб мати право говорити про ще ніколи не випробуване. Але, можливо, ви оціните моє напруження, моє всевидюче сум’яття, якщо я скажу, що, зачепивши випадково рукою стільця, я не відчув дотику так, наче був бестілесний. Отже, нервова система моя була вражена до фізичної нечутливості. Тому тут межа пам’яті про те, що було пережито мною душевно, з чим погодиться кожен, хто брав участь хоча б у штиковому бої: себе не пам’ятають, діючи, проте, точнісінько так, як треба діяти в небезпечній боротьбі.

Те, що сталося потім, я перекажу в моїй послідовності, не ручаючись за вірогідність.

— Відчиніть! — кричав голос із незрозумілого світу, наче по телефону, здалеку.

Але це ломилися у двері. Я впізнав голос Брока. Почулося грюкання кулаком. Я не рухався. Розглянувши двері, я не впізнав цієї частини стіни. Вона піднялася вище, маючи вигляд арки зі замкненою кованою брамою, крізь верхній ажур якої я бачив глибоке склепіння. Більше я не чув ані грюкання, ані голосу. Тепер, куди б я не подивився, скрізь намітилися разючі переміни. Зі стелі спускалася бронзова масивна люстра. Частина стіни, що виходила на вулицю, була наче знищена світлом, і я бачив у просторі, що відкрився там, перспективу високих дерев, за якими сяяла морська затока. Праворуч мене виринув мармуровий балкон із квітами, що вилися кругом решіток; з-під нього вийшов матадор із оголеною шпагою та кинувся крізь підлогу, вниз, за биком, що тікав. Навколо люстри сяяв живопис. Ця суміш непоєднуваних явищ утворила мовби подобу начерків, що залишаються лінощами або замисленістю на папері, де профілі, пейзажі й арабески змішані в умовному порядку хвилинного настрою. Те, що залишалося від кімнати, було ледь видиме та істотно змінилося. Так, наприклад, частина картин, що висіли на стіні по праву руку від входу, обсипалася зображеннями фігур; з рам вивалилися подоби ляльок, предметів, утворивши глибоку порожнечу. Я запустив руку в картину Горшкова, що мала всередині форму чайного цибіка, і переконався, що ялини на картині вклеєні в дерев’яну основу за допомогою столярного клею. Я без зусилля відламав їх, зруйнувавши по дорозі хатку з вогником у вікні, що виявився звичайнісіньким червоним папером. Сніг був звичайною ватою, посипаною нафталіном, і на ньому стирчали дві засохлі мухи, яких я раніше вважав за класичну «пару ворон». У заглибині ящика валялася бляшанка з-під вакси та жменя горіхової шкаралупи.

Я обернувся, не знаючи, як маю діяти, бо, відповідно до вказівок, моє положення було лише вичікувальним.

Навколо блискав рухливий світловий хаос. Під роялем стояли дикий камінь і лісовий пень, порослий травою. Все коливалося, вироювалося, змінювало форму. По кам’янистій стежці повз мене пробіг віслюк, нав’ючений бурдюками з вином; його погонич біг позаду, засмаглий босий здоровань із червоною бумазейною пов’язкою на голові. Навпроти мене відкрилося всередину кімнати вікно з залізними ґратами, і жіноча рука виплеснула з тарілки помиї. У повітрі, під кутом, горизонтально, вертикально, проти мене й через мої плечі проходили, зникаючи в проваллях зеленого блиску, невідомі люди південної зовнішності; все це було ясно видиме, але прозоре, наче пофарбоване скло. Ані звуку: рух і мовчання. Серед цього видовища ледь помітною рискою лежав кут столу з блискаючим конусом. Вирішивши, що зробив достатньо, і побоюючись також за свій розум, я накинув на конуса свою кишенькову хустку. Але морок, як я очікував, не настав, лише раптово зник зелений блиск і навколишнє повстало знову в колишньому вигляді. Картина сонячної кімнати, набувши незрівнянно більших розмірів, нагадувала тепер відкриті двері. З неї линуло ясне денне світло, в той час як вікна броківського житла були по-нічному чорні.

Я кажу: «Світло линуло з неї», бо воно, дійсно, линуло з того боку, з відчинених усередині картини високих вікон. Там був день, і цей день передавав своє ясне осяяння моїй території. Здавалося, що це і є дорога. Я взяв монету і кинув її в задній план того, що продовжував називати картиною; і я бачив, як монета покотилася через усю підлогу до напіввідчинених у кінці приміщення скляних дверей. Мені залишалося тільки підняти її. Я переступив через раму з відчуттям опору зустрічних вихорів, що безшумно приголомшили мене, коли я перебував у площині рами; потім усе стало так, наче по ту сторону дня. Я стояв на твердій підлозі та машинально взяв зі круглого лакованого столу кілька пелюсток, відчувши їхню шовковисту вологість. Тут мною опанувала знемога. Я присів на плюшевого стільця, дивлячись у той бік, звідки прийшов. Там була звичайна глуха стіна, обита шпалерами в лілову смужку, і на ній, у чорній вузькій рамі, висіла невеличка картина, що мала, несвідомо для мене, відношення до моїх почуттів, бо, подолавши слабкість, природню для будь-кого в моєму стані, я квапливо підвівся й роздивився, що ж було зображено на картині. Я побачив чудово виконане зображення: вигляд убогої, погано обставленої кімнати, зануреної в ледь прорізані світлом палаючої печі сутінки; це була залізна грубка в тій кімнаті, з якої я перейшов сюди.

Я належу до числа людей, яких загадкове не вражає, не викликає дикого пожвавлення та розстроєних жестів, перемішаних з лементом. Уже було предосить загадкового в цей зимовий день з наставленим до самого горла льодистим ножем морозу, але ніщо не було настільки красномовно загадковим, як оце явлення схованої без сліду кімнати, відбитої зображенням. Я закінчив тим, що зав’язав у пам’яті вузлика: спокійно я підійшов до вікна та твердою рукою прочинив раму, щоб глянути на місто. Яким був мій спокій, якщо тепер, лише згадуючи про нього, я неймовірно хвилююся, уявити неважко. Але тоді це був спокій — стан, у якому я міг рухатися та дивитися.

Як можна зрозуміти вже з колишніх моїх описів, приміщення, залите різким золотим світлом, було широкою галереєю з великими вікнами по одній стороні, оберненій до будівель. Я дихав веселим повітрям півдня. Було тепло, як опівдні в червні. Мовчання припинилося. Я чув звуки, міський шум. За уступами дахів, розкиданих нижче цього будинку, до суднових щогл і моря, блискаючого карбованою синявою хвиль, стукали колеса, співали півні, безладно озивалися перехожі.

Нижче галереї, виступаючи з-під неї, простяглася тераса, оточена садом, верхівки якого зеленіли врівень із вікнами. Я був у справді живому, але незнайомому місці та у таку пору року або під такою широтою, де в січні спекотно.

Зграя голубів перелетіла з даху на дах. Пальнула гармата, і неспішний удар дзвону возвістив дванадцяту.

Тоді я все збагнув. Моє збагнення не було ані обрахунком, ані доказом, і мозок не брав участі у ньому. Воно явилося подібно до гарячого потиску руки та вразило мене не менш, ніж колишнє здивування. Це збагнення осягало настільки складну сутність, що могло бути ясним лише одну мить, немовби почуття гармонії, що передуває нападу епілепсії. У той час я міг би розповісти про свій стан лише щось туманне й недорікувате. Але саме по собі, всередині, збагнення виникло без недоладностей, у різких та яскравих лініях, подобою небаченого візерунку.

Потім воно стало помалу сходити нанівець, киваючи й посміхаючись, наче жінка, що посилає зі сходів, приховуючих її, прощальне вітання.

Я знову перебував у межах звичайних почуттів. Вони повернулися з вогненної сфери обпалені, але чітко й точно зібрані. Мій стан мало відрізнявся тепер від звичайного стану стриманості під час будь-якої разючої пригоди.

Я пройшов у двері та перетнув сутінки приміщення, якого не встиг розглянути. Сходи, криті килимом, вели наниз. Я спустився в більшу кімнату з низькою стелею, дуже світлу, заставлену гарними меблями, з диванами та квітами. Її стіни були оббиті строкатим шовком. На півдорозі я був зупинений поглядом Бам-Ґрана, який сидів на дивані з тростю і капелюхом у руці; він дражнив шматком печива фокстер’єра, що підскакував із кумедним гавкотом, у захваті як від невдач, так і від очікування.

Бам-Ґран був у костюмі кольору морської води. Його погляд нагадував кінчик бича, що миготить у повітрі.

— Я знав, що побачу вас, — сказав він, — і, хоча мав іти прогулятися, надаю себе у ваше повне розпорядження. Якщо хочете, я назву місто. Це — Зурбаган, Зурбаган у травні, у цвітінні апельсинових дерев, добрий Зурбаган жартівників, подібних мені!

Говорячи так, він розстався з печивом і, підвівшись, потис мою руку.

— Ви сміливець, доне Каур, — виголосив він, — і мені це подобається, як і все визначне. Що відчуваєте ви, здолавши тисячі миль?

— Спрагу, — мовив я. — Повітряний тиск змінився, а хвилювання було велике!

— Розумію.

Він стис мордочку фокса своїми тонкими пальцями та, заглядаючи з посмішкою в його захоплені очі, наказав:

— Біжи, скажи Ремму, що в нас гість. Хай принесе вина та льоду.

Собака, дзявкнувши, вибігла з кімнати.

— Ні, ні, — сказав Бам-Ґран, помітивши мій мимовільний порух, — це всього лише відмінне дресирування. Слово «Ремм» значить — бігти до Ремма, а Ремм вже знає сам, що має робити, побачивши Плі-Плі. Але бережіть свій час, сеньйоре Каур, — ви можете пробути тут лише тридцять хвилин. Я не хотів би, щоб ви жалкували про це. У всякому разі, ми встигнемо випити по келиху вина. Ремме, твоя жвавість розчулює!

Увійшов слуга. Він був у білій піжамі, з поголеною головою. Поставивши на стіл підноса із глечиком з кольорового скла, в якому було вино, графин із гранатовим соком і лід у срібній вазі, обкладеній соломинками, він відступив і подивився на Бам-Ґрана поглядом обожнювання.

— Лід весь вийшов, сеньйоре!

— Візьми в Норвезькому фьорді або в Сибірської ріки!

— Я взяв Ремма у Тристан д’Акунья, — сказав Бам-Ґран, коли той пішов, — я взяв його зі страшної таємниці дзеркального скла, куди він задивився в особливу для себе хвилину. Вип’ємо!

Він занурив соломинку в суміш льоду з вином і задумливо посмоктав її, але я, змучений спрагою, просто перекинув келиха в рот.

— Отже, — сказав він, — «Фанданґо»! Це прекрасна музика, і ми зараз почуємо її у виконанні барселонського оркестру Ван-Герда.

Я глянув зі здивуванням, бо дійсно думав у цей момент про гітари, що заграли чудовий танець, коли Бам-Ґран зникав з очей. І я подумки наспівував його.

— Барселона не Зурбаган, — сказав я, — а тому не знаю, яким радіо ви передасте цей оркестр!

— О, простота! — зауважив Бам-Ґран, підводячись з дещо зарозумілим виглядом. — Ван-Герде, заграйте нам «Фанданґо» у перекладенні Вальтера.

Густий бас чемно й коротко відповів із порожнечі:

— Чудово! Зараз.

Я почув кашель, шум, шерехтіння нот, стукіт інструментів. Бам-Ґран, закусивши губу, прислухався. Пищання скрипкової струни обірвалося при сухому стукоті диригентської палички, і я подивився кругом, намагаючись угадати жарт, але, згадавши все, відкинувся у кріслі та став чекати.

Тоді, наче оркестр дійсно був тут, линуло нарешті повною мірою неповторне «Фанданґо», про яке я міг сказати тільки, що чув його при надзвичайному хвилюванні почуттів, і проте воно ще більш піднесло їх на височінь, з якої ледве помітно землю. Надзвичайна чистота й пластичність цієї музики в поєднанні з довершеною оркестровкою змусила оніміти ноги. Я сам звучав, наче скло, що задзвеніло від грому. Через силу розумів я, що каже поряд зі мною Бам-Ґран, і безтямно подивився на нього, кружляючи у стрімких колоподібних напливах блискучого ритму. «Все тече, — сказав той, хто вів мене в цей час, подібно до твердої руки, що врізає алмазом у скло примхливу й чудесну лінію, — несе, розкидає й розриває, — каже він, — жене вітер і вселяє любов. Б’є по найміцніших зв’язках. Тримає на гарячій руці серце й цілує його. Не кличе, але скликає навколо тебе вихори золотих дисків, обертаючи їх серед безумних квітів. Нехай славиться сліпуче «Фанданґо»!» Оркестр уповільнив і відпустив глуху паузу останнього переходу. Вона перевернулася у вибуху останньої радості, що потрясає нерви. Музика взяла чарівний верх, перенеслася там з височини у височину, а тоді зворушливо, гордо знизилася, стримуючи експресію. Настала тиша поїзда, що зупинився на станції; тиша, що різко обриває мелодію, наспівувану під стукіт біжучих коліс.

Я опам'ятався, мов непридатний годинниковий механізм, якому качнули маятника.

— От бачте, — сказав Бам-Ґран, — Ван-Гердів оркестр і справді найкращий у світі, і він вже для нас постарався! Тепер ходімо, бо час іде, і якщо ви пробудете тут іще десять хвилин, то, можливо, пошкодуєте про гостинність Бам-Ґрана!

Він підвівся, я теж підвівся: із задурманеною головою, усе ще сповнений швидкого, мов політ, ритму фантастичного оркестру. Ми прослідкували у двері з синім склом і опинилися на площадці кам’яних сходів досить забрудненого вигляду.

— Тепер мені не слід лишатися тут, — сказав Бам-Ґран, відступаючи в тінь, де став малюнком облупленої штукатурки на стіні, малюнком, який, щоправда, мав віддалену схожість з його довготелесою постаттю. — Прощавайте!

Голос пролунав чи то знадвору, чи то з дверей, що грюкнули нанизу, і я був знову сам…

Сходи спускалися наниз вузьким семиповерховим прогоном.

Крізь відчинене вікно площадки сяяло літнє блакитне повітря. Внизу простягся дуже знайомий двір — двір будинку, в якому я мешкав.

Я обдивився троє дверей, що виходили на площадку. На одних, під № 7, була мідна табличка з прізвищем моєї квартирної хазяйки: «Марія Степанівна Кузнєцова».

Під цією табличкою висіла моя візитна картка, яку я прикріпив кнопками. Картка була на своєму місці, але сама вона змінилася.

Я прочитав: «Олександр Каур» та «і», наведене чорнилом «і». Воно було між верхнім і нижнім рядком. Нижній рядок, поєднаний змістом своїм із верхнім рядком оцим сполучником, був теж наведений чорнилом. Він гласив: «і Єлизавета Антонівна Каур». Так! Я був біля дверей, за якими у дальній невеликій кімнаті чекала на мене дружина Ліза. Я згадав про це, немовби отримавши сильний удар по лобі. Але я не опам’ятався, бо послідовність тільки що облишивших володіти мною подій виразно текла у зворотньому напрямку. Я впав у цей момент, як наче стрибнув би в темряві на живу істоту, що закричала. Я ожив зниклим без сліду життям, із жахом знемагаючого розуму. Сили полишили мене; тим часом два роки, вигулькнувши з порожнечі, рвонулися у свідомість, наче вода в тріснувшу греблю. Я загрюкав у двері кулаками та продовжував грюкати, аж поки швидкі кроки Лізи та звук ключа не підтвердили законність мого шаленства перед лицем власного життя.

Я увірвався всередину та обійняв дружину.

— Це ти? — сказав я. — Це ти, це ти?

Я стискав її у обіймах, повторюючи:

— Ти, ти, ти?..

— Що з тобою? — мовила вона, випручуючись, із враженим, блідим обличчям, — Ти сам не свій! Чому так швидко повернувся?

— Швидко?!

— Ходімо. — Вона сказала це з рішучістю раптового й надзвичайного хвилювання, викликаного переляком.

У дверях з’явилися обличчя цікавих мешканців. Буденність повертала втрачену владу; я пройшов до кімнати та сів на ліжко. Я сидів, не рухаючись. Ліза взяла з моєї голови кашкета і покрутила його в руках.

— Слухай, що сталося? — сказала вона глухо, переляк її розростався. — Волосся на голові присохло. Тобі боляче? Об що ти вдарився?

— Лізо, скажи мені, — заговорив я, взявши її за руку, — і не лякайся питань: коли я вийшов з дому?

Вона сполотніла, але негайно підкорилася таємничій внутрішній передачі мого стану. Її голос був неприродньо дзвінкий; не відриваючись, дивилася вона мені в очі. Слова її були покірні й швидкі.

— Ну може, півгодини тому.

— Я сказав що-небудь, ідучи?

— Я не пам’ятаю. Ти трохи грюкнув дверима, і я чула, як ти, ідучи, насвистуєш «Фанданґо».

Пам’ять зробила оберт, і я згадав, що пішов на пошту одіслати рекомендованого листа.

— Який зараз рік?

— Двадцять третій, — сказала вона, заплакавши, але не втираючи сліз та, ймовірно, не помічаючи, що плаче. Незвичайною була напруженість її погляду.

— Місяць?

— Травень.

— Число?

— 23-е травня 1923 року. Я сходжу до аптеки.

Вона підвелася та поспіхом наділа капелюшка. Потім взяла зі стола дрібні гроші. Я не заважав. По-особливому глянувши на мене, дружина вийшла, і я почув її швидкі кроки до вихідних дверей.

Поки її не було, я відновив минуле, не дивуючись йому, бо це було моє минуле, і я чудово бачив всі його дрібні частки, що складали цю хвилину. Однак переді мною постало завдання додати до минулого деяку паралель. Фізична суть паралелі являла собою жовту шкіряну торбинку, що важила в моїй руці ті самі два фунти, як і деякий час тому. Потім я оглянув кімнату з повним зв’язком між окремими моментами двох минулих років, та історією кожної речі, що вплітає свою петлю в мереживо буття. І я стомився, бо знову пережив прожите, наче його ще не було.

— Сашку! — Ліза стояла переді мною, простягаючи пляшечку. — Ось краплі, прийми двадцять п’ять крапель. Прийми…

Але треба було, нарешті, дати хід і вихід усьому. Я посадив її поруч із собою, сказавши:

— Слухай і думай. Я вийшов сьогодні вранці не з цієї кімнати. Я вийшов з отої кімнати, де жив до зустрічі з тобою в січні 1921 року.

Сказавши так, я взяв жовту торбинку і висипав дружині на коліна сяючі піастри.

Зобразити нашу розмову та наше хвилювання після такого доказу істини може лишень повторення цієї розмови за тих самих умов. Ми сідали, підводилися, знову сідали й перебивали один одного, доки я не розповів, що сталося зі мною від початку до кінця. Дружина кілька разів скрикувала:

— Ти мариш! Ти лякаєш мене! І ти хочеш, щоб я повірила?

Тоді я показував на золоті монети.

— Так, правда, — казала вона, збентежена безвихідним станом розуму настільки, що могла лишень мовити: — Ох! Якщо я нічого не зрозумію, я помру!

Нарешті вона стала запитувати та перепитувати, в глибокій знесиленості, майже механічно, то сміючись, то падаючи головою на руки та обливаючись слізьми. Я був спокійніший.

Мій спокій поступово передався їй. Вже стало темніти, коли вона підняла голову, з засмученим і поважним обличчям, осяяним посмішкою.

— Авжеж, я просто дурепа! — сказала вона, уривчасто зітхаючи та поправляючи волосся, — ознака того, що щиросерда буря вщухла. — Дуже навіть зрозуміло! Все перевернулося, а у перевенутому виявилося на своєму місці!

Я тільки подивувався жіночій здібності визначати стан речей двома словами та мусив погодитися, що точність її визначення не залишає бажати нічого кращого.

Після цього вона знову заплакала, і я запитав — чому?

— Але ж тебе не було два роки! — промовила вона з жахом, сердито вертячи ґудзика мого жилета.

— Ти сама знаєш, що мене не було вдома тридцять хвилин.

— Та все ж таки…

Із цим я погодився, і, поговоривши ще трохи, Ліза, наче вбита, заснула найміцнішим сном. Я вийшов швидко й тихо, — пориваючись по слідах життя чи видіння? На це, обмацуючи в жилетній кишені золоті кружки, я не міг і не можу дати позитивної відповіді.

Я дістався до «Мадриду» майже бігцем. По напівпорожньому залі походжав Терпугов; побачивши мене, він кинувся до мене, потискуючи мені руку з жвавістю хазяйської та сердечної зустрічі.

— Ось і ви, — сказав він. — Присядьте, зараз подадуть. Ваню! Їхнього ляща! Мабуть, запитай у Нефедіна, чи вже готовий?

Ми присіли, стали балакати про різні речі, і я зробив вигляд, що нема чого пояснювати. Все було просто, наче звичайного собі дня. Офіціант приніс страву, відкоркував пляшку мадери. На тарілці шкварчав підсмажений лящ, і я переконався, що це та сама рибина, яку я дав Терпугову, бо запам’ятав зламану впоперек жабру.

— Отже, — сказав я, не стерпівши, — ви, Терпугов, дотримуєтеся свого слова, якого дали мені два роки тому!

Він хитро подивився на мене.

— Хе-хе! — сказав колишній кухар. — Що згадали! Ми з вами вчора зустрілися, і ляща ви несли з базару, а я був випивши та причепився до вас, ну, скажу відверто, аби вас сюди затягти!

Він був правий. Я це згадав тепер, із прикрою невразливістю факту. Але я теж був правий, і про правоту свою, нахилившись Терпугову до вуха, прошепотів:

«На морі, на голому пльосі,

Од спеки й морозу хмільна,

Вві сні та в текучому русі

Схилилася пальма-сосна».

— Хе-хе! — сказав він, наливаючи до склянки мадеру, — шуткувати зволите!

Був вечір. Мрячив дощ.

Content

Олександр Грін
ФАНДАНҐО

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X