Брошкевич Єжи

Трансгалантичний розвідник

Малював Анатолій Дев’янін

Восьме березня

1

Прокидаємося ми, як відомо, кожен по-своєму. Одні тяжко, наче видираються з глибокого замету; інші, навпаки, легко, радісно, мов несподівано здіймаються в повітря.

Саме так майже завжди прокидався Йон Сого, темно-русий, кароокий, кирпатенький, цибатий хлопчисько, з якого ми й почнемо свою розповідь. Не встигав він розплющити очі, як уже всміхався — тішився собою, життям і світом, хоча, врешті, сміятися й не було чого. Проте він з перших днів свого життя й аж до нинішнього — а сьогодні йому сповнилося рівно чотирнадцять років і три місяці— дуже любив сміятися. Така була в нього весела вдача.

От тільки Йонів сміх, як казали його батьки, більше скидався (цитуємо) “на кашель засапаної, тяжко хворої на грип зозулі”.

Признаємося: років шість тому якийсь Йонів товариш зловтішно записав його сміх на плівку. Потім зненацька ввімкнув магнітофон.

Почувши дивні звуки, Йон спершу зареготав і лише згодом збагнув, який подібний його регіт до тієї музики. Він перестав сміятися, але чудернацьке хрипіння не припинилося.

З хвилину хлопець слухав дуже уважно. Далі спокійно визнав: “Звучить жахливо”. І дуже щиро усміхнувся. Згодьтеся: найкраще свідчить про його веселу вдачу те, що він і далі любив сміятися, ніколи не втрачав доброго гумору, тішився життям.

Того ж ранку, від якого починається наша розповідь, Йон прокинувся ще радісніший, ніж завжди. Розплющивши очі, він зразу побачив Робика, що схилився над ним.

Той усміхнувся йому у відповідь, підніс руку й промовив:

— Пів на восьму. Доброго ранку, Йоне!

Хлопець схопився з ліжка й почав робити гімнастику. Він робив її щодня, бо це, мовляв, забезпечувало йому добрий гумор на цілий день. Улад своїм рухам він приказував:

— Має-бути-дуже… три, чотири… добрий-і-веселий-коли-ми… три, чотири, присідання… такого-ранку-собі-бажаємо… вгору, вниз, стрибок… то-постараємося… стрибок… задовольнити-своє-бажання… щире-бажання.

— Те, що ти кажеш, не має глузду, — мовив Робик.

— Не має, — погодився Йон уже з ванної кімнати, де він мився під душем. — Ну й що з того?

— Нічого.

— Ох, як приємно! — вигукнув Йон, орудуючи рушником так, наче хотів стерти з себе не тільки воду, а й шкіру.

— Лови! — гукнув Робик.

Спочатку він кинув Йонові сорочку, потім штанці, далі одного тапка, другого тапка, куртку і шкарпетки. Хлопець упіймав сорочку, штанці, лівого тапка й куртку. Правого тапка й шкарпетки він пропустив у двері ванної, як м’яч у футбольні ворота.

— Два нуль, — сказав Робик.

— Згинь з моїх очей, — мовив Йон.

— На жаль, не можу, — відповів Робик.

За хвилю обидва вже вискочили через вікно на моріжок, і Йон загукав:

— Гей, близнята!

З найближчого вікна здивовано визирнули дві чорнявих, синьооких голови. То були Алик і Алька Рої.

Вони, як і Йон, приїхали сюди до своїх батьків, Йон жив тут уже два тижні, а близнята прибули щойно вчора, пізно ввечері. Тож і не дивно, що Йона вони страшенно цікавили. Побачивши Йона й Робика, Алик радісно замахав руками.

— Гей, гей! — крикнув він у відповідь.

Алька натомість примружила очі.

— Даруйте, хіба в цих місцях “гей” означає “добридень”? — спитала вона дуже ввічливо.

Йон не відповів. Мовчав, бо захоплено придивлявся до дівчини. Щоправда, вони познайомилися ще вчора, але тільки мимохідь. До того ж близнята були зморені дорогою і сонні. Та все ж Алька, хоч і втомлена, поводилася надзвичайно ввічливо — видно, була неабияк вихована. “Нудна, — подумав Йон, — як вірші про місяць”.

Тепер же обличчя в неї неприємно скривилося, в очах поблискував глум, на устах грала посмішка, і водночас вона була гарна, зваблива і якась зовсім нова. Тож не диво, що Йон замовк і тільки лупав на неї очима.

На щастя, Робик був не такий вразливий.

— Ні, люба дівчинко, — поважно пояснив він. — “Гей” зовсім не означає “добридень”. Але як захотіти, то можна вважати його за привітання.

— Дякую за пояснення, — холодно усміхнулася Алька.

— Добридень, — пробурмотів Йон.

— Ти не сказав учора, що вас аж двоє. Це твій брат? Старший чи молодший? Як його звуть? — питав Алик, стоячи перед Робиком. — Ви зовсім не подібні один до одного.

Наслідуючи брата, Алька вистрибнула у вікно — легко і, як здалося Йонові, надзвичайно граційно.

Робик засміявся — теж майже так, як “хвора на грип зозуля”.

— Рівно восьма. Пора снідати. Ми зовсім не брати.

Близнята здивовано перезирнулися. Якусь мить вони не могли й слова сказати з подиву.

— Це неможливо! — врешті скрикнув Алик.

— Абсолютно неможливо, — сказала й собі Алька.

Йон гордо глянув на Робика. Так майже завжди траплялося, коли прибульці з далеких планет, де люди жили зовсім інакше, ніж на його батьківщині, починали розуміти, хто Робик є насправді.

Сам Робик поблажливо усміхнувся:

— Цілком можливо. Ми не брати з тої причини, що Йон Сого належить до вашої породи, він людина, тільки народився на Сатурні.

— Ми, Соги, — додав Йон навмисне байдуже, — прямі нащадки перших сатурнянських поселенців.

— А я, — вів далі Робик, — належу до групи людиноподібних роботів. Я найновіша модель сатурнянського робота-опікуна, найновіша… звичайно, коли йдеться про внутрішню будову. Я, власне, піклуюся Йоном від самого його народження. Ви, мабуть, чули про те, що ми, роботи-опікуни — найкращі друзі людини на Сатурні.

Робик розповідав усе те здивованим близнятам, і його веснянкувате обличчя, точнісінько таке, як у чотирнадцятирічного хлопчика, сяяло усмішкою.

Алик поволі обійшов довкола Робика, розглядаючи його захоплено і шанобливо.

Натомість Алька твердо глянула Робикові в зеленкуваті очі й сказала:

— Не вірю. Це недотепний жарт.

Йон став навшпиньки й напружено чекав, як поведеться Робик. Він навіть трохи занепокоївся і вже хотів сказати: “Тільки не треба перебільшувати”, коли це робот зігнув ноги в колінах і підстрибнув на кільканадцять метрів.

— Ой! — скрикнула Алька.

А Робик тим часом опускався на землю набагато повільніше, ніж піднімався, бо мав у собі регулятор тяжіння.

— Ох, як гарно! — радісно засміявся Алик. — Як на уроці з роботознавства.

Тим часом Робик зупинився напроти Альки, схилив голову на ліве плече й пильно глянув на дівчину:

— Тепер уже віриш?

Алька замислилась. Потім легким, красивим рухом торкнулася його скроні й сказала:

— Не дуже охоче, любий мій, але вірю.

Робик кивнув головою.

— Ти, серденько, трохи зарозуміла, і тобі плутається все в голові, — мовив він надзвичайно люб’язно.

— А звідки ти знаєш? — захоплено вигукнув Алик.

— Відразу видно, — відповів робот.

Алька якусь хвилю дивилась на Робика, потім, чарівливо усміхаючись, звернулась до Йона:

— На жаль, він правду каже. Я буваю зарозуміла, та ще й дуже негарно.

Алик скривився, наче жалкував, що має таку сестру, але це вийшло так кумедно, що Йон не витримав і зареготав. Почувши той сміх, близнята злякано витріщилися на Йона.

— Що з тобою? — крикнула Алька.

— Він тільки так і сміється, — пояснив Робик.

Йон хотів стриматись, та, побачивши, як перелякалися близнята, зареготав ще дужче.

— Мої батьки… — насилу вимовив він.

— Йонові батьки, — додав Робик, — кажуть, що його сміх скидається “на кашель засапаної, тяжко хворої на грип зозулі”.

— Надзвичайно влучно, — визнав Алик і теж засміявся разом із сестрою.

А Йон відразу ж замовк. Тепер він дивився тільки на Альку і милувався її голосом, їхні погляди зустрілися.

— Бачиш, — мовила дівчина, — тепер ти сам збиваєш мене з пантелику. Не завжди я винна.

Поки Йон думав, що йому відповісти, Робик підніс угору пальця:

— Нагадую: час снідати, бо спізнитесь до стартової башти.

— Гвалт! — удав переляканого Йон. — Рушаймо!

І перший стрибнув на рухому стежку, що, мов руда змія, звивалася серед зеленого моріжка і, обминаючи грядки з квітами, вела до їдальні. Над Альчиною головою якийсь метелик затріпотів голубими, як її очі, крильцями.

— Волошковий сміливчик, або ж Lysandra bellargus, — пояснив Робик.

— Дуже радий познайомитися, — вклонився метеликові Алик.

Тераса-їдальня містилася коло ботанічного саду. Алик аж підстрибнув з радості, коли побачив три накриті столи.

— Але ж і апетит тут. Трансгалактичний! — мовив він по хвилі, жуючи на всі заставки. Потім повів очима по терасі-їдальні й раптом замовк. Навіть жувати перестав.

Тераса-їдальня розташована була серед луки, яку оточували з трьох боків схили Зеленого Підгір’я. На тих схилах вигравав, сміявся, кричав усіма можливими й неможливими барвами ботанічний сад.

Чого там тільки не було: пальми й берези, орхідеї й троянди, кипариси, магнолії, сосни, тюльпани — острови квітів серед моря дерев. І кожна мала свій колір, свій малюнок, свою тінь.

Алик аж зітхнув з подиву, і Йон вдячно усміхнувся. Та коли він перевів погляд на Альку, усмішка на його устах згасла. Алька рівненько сиділа у фотелі, дуже ввічлива, але цілком байдужа.

— Ну, як? — спитав Йон.

— Цілком пристойний краєвид, — відповіла Алька.

— Пристойний?

— Авжеж, пристойний.

— Спокійно, Йоне, — тихо мовив Робик, а сам гречно вклонився Роям і побажав їм “смачного снідання”.

Йон швидко погамував свій гнів. Тепер йому було тільки шкода Альку. Бо сам Йон від першого ж дня, відколи прибув сюди, не міг намилуватися тим краєвидом, його батьківщина, планета Сатурн, була набагато суворіша, безбарвніша. Там росли ліси та сади в сто разів більші й багатші за ці, але в них завше було повно людей.

Кожна квітка мала свого шанувальника, кожне дерево свою родину. І хоч завдяки глушникам галасу не було чутно, хоч здавалося, що в сатурнянських лісах та садах панує тиша й спокій, про самотність там годі було й мріяти. На Сатурні ще й досі давалося взнаки перенаселення міст і сіл — і Йон тільки тут пізнав смак самотнього замилування красою.

І аж сьогодні, коли він побачив Альку, Йон зрозумів ще одну річ: те замилування тільки тоді дає справжню втіху, коли ним можна поділитися з кимось близьким. Отож він надумав зразу ж таки, вже під час сніданку, показати своїм друзям (власне, Альці) той краєвид.

І саме Алька насилу спромоглася назвати “його” краєвид “цілком пристойним”, Йон похилив голову, йому було гірко, але не годилося показувати свого почуття присутнім. Робик, як і завжди, мав слушність, радячи йому бути спокійним.

— А може, — ввічливо спитав Йон, — ви хотіли б уже зараз дещо оглянути?

— Чудова думка! — погодився Алик. Навіть Алька цього разу задоволено кивнула головою.

Йон узяв невеличкий мікрофон, що висів над спинкою кожного крісла, мов срібна бджола.

— Увага! — промовив він у мікрофон. — Ми хочемо проїхати звичайною трасою прогулянок. Вздовж головних об’єктів.

Мікрофон позеленів. Це означало, що наказ прийнято.

— Ми готові! — чітко вимовив Йон.

То був знак, що наказ закінчено. Відразу ж по тих словах кругла, мов тарілка, тераса піднялася вгору.

Обрій раптом поширшав і пояснішав. Аж ось над терасою нап’ялася, немов квітка, прозора чаша-парасоля: то наші мандрівники попали під штучний дощ, що саме почав іти над ботанічним садом.

Тераса піднялася ще вище, бо мала перенести своїх пасажирів над Зеленим Підгір’ям, оточеним високими середземноморськими кипарисами. Потім знову спустилася нижче. Під ними пливли назад дерева, луки, грядки квітів. Незабаром дощ ущух, повіяв теплий вітерець.

На Альчиному обличчі вперше проступила щира цікавість. Дівчина аж нахилилась уперед.

— Що то? — спитала вона.

— Ліворуч, — почав пояснювати Йон, — наше селище.

— А праворуч?

— Головні лабораторії. Білі башти — то лабораторії, де вивчають космічні швидкості. Блакитні — то космобіологічні і космомедичні лабораторії. У червоних розміщені майстерні роботознавства. А зелена башта — головна станція зв’язку та наказів.

Йон вражено глянув на Альку. В її синіх очах наче хто запалив ясні вогники. На щоках виступив рум’янець.

— Коли ми всі їх оглянемо? — спитала дівчина.

— На це потрібний дозвіл, — неохоче відповів Йон.

— А ти був там?

— Так.

Алька сіпнулася, наче хотіла зірватися з місця, але бильця крісла миттю обняли її за стан. Адже тераса летіла на десятиметровій висоті.

— Обережно, — усміхнувся Робик.

— Мені конче треба побувати в лабораторіях, — твердо сказала Алька.

Алик зітхнув.

— Сестричко, — мовив він з умисною люб’язністю. — Сестричко, ми знаємо, що ти завзята прихильниця точних наук, і всі подивляємо твій запал. Але дозволь нам хоч трохи побайдикувати, потішитись не такими поважними речами.

Алька кинула на брата сердитий погляд. Однак він лиш спокійнісінько показав їй язика.

— Прошу, — мовила дівчина. — Оце такі “поети”.

Слово “поети” було сказане так, що мало звучати як образа. Та Алик весело засміявся.

— Прошу, — мовив він. — Оце такі жінки.

— Я вас теж прошу, — лагідно, як завжди, втрутився в розмову Робик, — не сперечайтеся, бо це нудно.

— Бачиш, сестро? — не витерпів Алик, — ти нагнала нудьгу навіть на робота.

Алька не відповіла. Всі замовкли. А тим часом тераса наблизилась до другого улюбленого Йонового місця, що скидалося на оазу серед пустелі. Воно було оточене широким пасмом жовтих і сріблясто-сірих піщаних пагорбів і мало якийсь на диво урочистий вигляд: невелике зеленкувате озерце у вінку пальм, заростей очерету і квітучих кущів.

— Минаємо Веселу Оазу, — мовив Йон начебто байдуже, а насправді — чекаючи на захоплені вигуки.

Та цього разу навіть Алик лишився байдужий.

— Справді, — муркнув він. — Оаза.

— Гарного кольору вода, — люб’язно визнала Алька.

Йон зміряв їх таким неприязним поглядом, що Робик аж поклав йому руку на плече. Алька, зауваживши, як він зблід, здригнулася.

— Що сталося? — стурбовано запитала вона. — Тобі щось болить?

— Ні, — відповів Йон.

Та Алик усе зрозумів. Він кивнув головою і стиха запитав:

— А може, тобі все ж таки щось заболіло?

— Ні, — гостро відказав Йон. — Дивіться: он ліворуч від нас Головна стартова башта.

Тераса, хоч і непомітно, але весь час збільшувала швидкість, підіймалась дедалі вище й вище, досягши нарешті п’ятдесятиметрової висоти.

Йон байдужим голосом давав пояснення, сумлінно і ввічливо виконуючи роль проводаря. Вони вже пролетіли над другим і третім селищем, спортивним парком, майстернею головних верстатів і концертовою залою.

Ось унизу заблищав, як величезне дзеркало, плавальний басейн, потім знову вперіщила злива. А за якусь хвилю вони вже летіли над бистрою річкою, що ніби вирвалася з гір і швидко долала кам’янисті пороги.

— Увага, — сказав робот. — Дев’ята година двадцять хвилин.

Ту ж мить бильця в кріслах зімкнулися. Це означало, що швидкість тераси зростає.

Зненацька обрій перехилився, у вухах засвистів шалений вітер, сади, луки й будівлі внизу замерехтіли, почали швидко бігти назад, аж дух забивало. Так тривало рівно п’ять хвилин.

За наступні п’ять хвилин Йон встиг усе обміркувати й збагнути. Він зрозумів, чому його друзі лишилися байдужі, і більше не сердився. Але йому захотілося трохи покепкувати з них.

“Вам потрібна невеличка лекція, — думав хлопець, позираючи збоку на Альку, що злегка усміхалася. — Вона вам стане в пригоді. Особливо тобі, моя крале”.

Саме в цей час тераса почала плавко знижуватися. Ось з-за небосхилу показався стрункий силует Головної стартової башти.

Вони наближалися до неї все повільніше й повільніше. Ще двісті, ще сто метрів… Нарешті бильця розімкнулися.

Ані струснувшись, ні стукнувши, тераса опустилася перед брамою, що вела до башти. Всі четверо встали з крісел.

Брама була вже відчинена. Робик сказав:

— Дев’ята година двадцять п’ять хвилин.

— Ходімо, — гукнув Йон і перший побіг до Головної Камери башти. За ним подалися Рої, а останній — стриманий, як йому й належало, Робик.

— Ви вже тут? — мовила Гелена Сого.

— Прилетіли! — вигукнула Чандра Рой, найвродливіша з усіх жінок, яких тільки бачив Йон, мати Алика та Альки.

— Хіба ви забули, що батькам, котрі йдуть на роботу, годиться сказати “до побачення”? — спитав Орм Сого.

То був, звичайно, жарт. Діти ж прийшли рівно за п’ять хвилин до вильоту. А все ж навіть Йон зніяковів, а близнята просто спаленіли.

На помістку стартової башти Головної Камери зібралося шістдесят осіб. Вони поділялися на дві групи по тридцять чоловік, що складали повний екіпаж дослідної станції, відомої під назвою “Першого Розвідника”.

Шістдесят чоловік — наче й небагато. Але яких шістдесят осіб! Троє підлітків ніяк не могли побороти свого збентеження, дарма, що серед тих людей були й їхні батьки.

— Таки встигли! — усміхнувся головний пілот.

Дорослі вже всі були готові до щоденного вильоту: мали на собі сріблясті комбінезони, прозорі шоломи, а в руках тримали лічильники. Перша група, яку вів головний пілот Марім, вишикувалася з лівого боку Камери. Друга, що нею керував заступник головного пілота Орм Сого, зібралася праворуч від виходу.

— Екіпажі готові? — спитав Марім.

— Готові! — відповів Орм Сого.

Тепер можна було прощатися, Йон підбіг до Орма й Гелени, близнята кинулися до своїх батьків, а за якусь мить з обох боків Головної Камери відчинилися бічні двері і в них перші ввійшли обидва пілоти, Марім та Орм. Минуло ще кільканадцять секунд. Гелена й Чандра піднесли руки. Тепер уже ніхто не звертав уваги на трьох дітей, що стояли посередині великої зали. Нарешті й останні члени екіпажу зникли в дверях, що обоє вели до місця вильоту. Стіни за ними зімкнулися, як дві тихі хвилі.

— Ходімо швидко! — покликав Йон своїх друзів. — Батько дозволив нам вийти на поверхню.

— Що? — радісно вигукнули ті.

— Хутчій! — поквапив їх Йон і побіг до виходу. Але не переступив порога, а зупинився й став на голубий квадрат підлоги, що був дном швидкісного ліфта.

— Якщо не будемо ловити гав, — швидко сказав Йон, — то встигнемо побачити їхній старт.

— Нарешті! — зітхнула Алька. — Нарешті побачимо щось справді цікаве.

— Вихідна камеро, ми готові! — наказав ліфтові Йон.

Навколо них, легенько клацнувши, зімкнулися стіни і віко ліфта. Потім стало тихо. Ліфти були не дуже приємним засобом внутрішнього сполучення. Від швидкої їзди думки завжди плутались, голову наче давило й забивало дух.

Цього разу їзда тривала недовго, якихось кілька секунд. Знову легенько клацнули стіни, і всі четверо опинилися в округлій залі.

Замість стін у тій залі були вбудовані вузькі, високі шафи. Над чотирма дверима вже світилися зелені написи: Алька, Алик, Йон, Робик.

— Будь ласка, — Йон показав на двері. — Заходьте до шаф-гардеробів з вашими Іменами. Автомати одягнуть вас у комбінезони і не випустять, не перевіривши.

Алик з Алькою побігли до своїх шаф. Сам Йон ще з хвилину зачекав. До нього з стелі спустилася срібна “бджола”.

Алька завагалася.

— А чому ти не поспішаєш, Йоне? Що ти там робиш? — спитала вона.

Хлопець усміхнувся.

— Я ж повинен дати докладні вказівки, — відповів він і щось тихенько сказав “бджолі”. Сріблястий мікрофончик піднявся догори, а Йон побіг до своєї шафи.

— Все гаразд! — гукнув він звідти.

Алик уже замкнувся в своєму гардеробі, а коли Йон закінчував коротку розмову з мікрофоном, Алька теж переступила поріг шафи.

Там було майже темно. Делікатні дотики автоматичних рук допомогли набрати потрібної постави: ноги ледь розсунуті, руки підняті догори, голова рівно. За мить зі стелі сплила тиха тінь: то був тонкий і легенький вакуумний комбінезон, що закінчувався кулястим прозорим шоломом.

— Ну, як там? — озвався біля самого Альчиного вуха Йонів голос. — Чуєте мене?

— Так, — озвався голос Алика.

— Так, — шепнула Алька.

— Звісно, чуємо, — мовив Робик.

— Чудово, — сказав Йон. — Зараз почнеться випробування…

В Альчиній шафі замигтіло застережне біле світло. До тіла дівчини щільно приліг комбінезон, ноги їй автомат озув у великі черевики на пласкій заокругленій підошві.

— Чому тут за мене все робить автомат? — спитав сердито Алик. — Наче я немовля.

Хтось засміявся з легеньким почуттям вищості, Алька спершу не збагнула, хто саме.

— Друже мій, — сказав Робик, — приміряти комбінезони — надто делікатна робота як на людські руки.

— Авжеж, — підтвердив Йон. — Хіба ви вперше виходите на поверхню?

Дівчина завагалася:

— В таких умовах… уперше.

— Як це — “в таких умовах”? — здивувався хлопець.

— Та… — неохоче почала Алька.

Алик засміявся і перебив її:

— Моя марнославна сестра соромиться признатися, що досі ми ще ніколи не були на справжній поверхні.

— Розумію, — буркнув Йон.

— Коли ж, нарешті, почнеться те випробування? — сердито спитала Алька.

У шафах-гардеробах загорілися зелені написи: “Випробування закінчено”, і Алька почула загальний регіт. Вона й так була люта, а тут ще Алик, який зразу все переймав, почав теж гиготіти в стилі “тяжко хворої на грип зозулі”.

Як у такому випадку зберегти свою гідність? Хіба що мовчати. Тому Алька й мовчала.

На щастя, хлопці скоро перестали сміятися. Двері шаф відчинилися, і всі четверо знову опинились у перехідній залі.

— Ходіть за мною, — сказав Йон.

За його прикладом Рої та Робик знову стали на голубий квадрат швидкісного ліфта.

— Вже? — шепнула Алька.

Йон кивнув головою.

— Ми готові, — мовив він. — На поверхню. Ми готові.

І врешті…

— Ох, — зітхнула Алька.

— Ну-ну, — тільки й вимовив Алик.

У їхніх голосах чувся подив, захоплення і, звісно, легкий острах. Але то й не диво.

Наші герої опинилися на величезній гладенькій площині, яка лисніла тьмяним світлом, такій незвичайно гладенькій, що вона відбивала їхні постаті, наче дзеркало, хоч була й тьмяна.

А над їхніми головами…

А над їхніми головами відкривався оксамитно-чорний, сповнений білих іскор і вкритий млою, неосяжний, безмежний простір Великого Космосу.

Ліфт з ідеальною точністю подався назад. По ньому залишився тільки слід — темний квадрат на тьмяній зеленкуватій площині. Діти взялися за руки й мовчали. Бо навіть для Йона, котрий, як сатурнянин, звик до таких краєвидів, а до того ж іще перед приїздом Роїв кілька разів бував на поверхні корабля-планети, кожен такий вихід був справжнім святом.

— Оце він такий, “Перший Розвідник”? — тихо спитав Алик.

— Так, — відповів Йон.

— І це дорога Десятої Тисячі?

— Еге ж, — знову відповів Йон.

— Увага! — перебив нарешті їхній шепіт Робик. — За хвилину старт космольотів.

— У котрий бік дивитися? — спитав Алик.

— Туди, — вказав Робик, який ніколи не помилявся. Він почав лічити останні секунди: — П’ять, чотири, три, дві, одна. Старт!

З-за круглого обрію поволі випливли два стрункі силуети космольотів, якими вирушали в експедицію ті дослідники і вчені, що хвилину тому прощалися в Головній Камері стартової вежі. Перший космоліт, “Альфу”, вів Марім, другий, “Бету”,— Орм Сого.

Ще якусь мить космольоти нерухомо стояли над обрієм, на невеликій відстані один від одного.

— Десята година, одна хвилина, — мовив Робик.

Блискучі силуети почали здійматися вгору. Спершу поволі, плавко, далі швидше й швидше, і нарешті дві світлі риски, що все меншали в глибині неосяжної ночі, обернулися у вогнисті смуги, які поступово віддалялися, ставали блідіші й невиразніші.

— Десята година, п’ять хвилин. Повна швидкість, — сказав Робик.

Йон глянув на Роїв: прозорі шоломи надавали людським обличчям свого власного блиску навіть серед найглибшої темряви космічної ночі. Тому Йон міг читати думки на обличчях близнят так само добре, наче вони сиділи собі під промінням штучного сонця на терасі-їдальні.

Алька з Аликом все ще дивилися вгору. Вони намагалися вдавати поважних і байдужих, та в них нічого не виходило, Йон глузливо посміхнувся, потім легенько кашлянув. Близнята глянули на нього. У блиску зеленуватої поверхні “Першого Розвідника” та в світлі шоломів їхні очі були наче срібні.

— Ну що? — спитав Йон байдуже. — Цілком пристойний краєвид, правда ж?

Алька мовчала. Алик підніс догори руку, наче хотів потерти в задумі чоло, але пальці торкнулись шолому, і він засоромлено усміхнувся.

— Яке сьогодні число? — спитав він якось несміливо, ніби вже недовіряв ані собі, ані навколишньому безмежжю.

Робик, очевидно, вирішив, що питання звернене до нього.

— Восьме березня, — спокійно відповів він. — Десята година, сім хвилин.

Тут уже пора, нарешті, з’ясувати час і місце, в якому діяли чотирнадцятилітній сатурнянин Йон Сого із своїм роботом-опікуном Робиком, а також Алька та Алик Рої, що народилися тринадцять з половиною років тому на Старій Батьківщині Землі, в дуже старовинному середньоєвропейському місті Торуні.

Робик щойно сказав: “Восьме березня”.

Але якого ж це року і якої ери історії людства?

Відповімо: восьмий день березня вісімсот шістдесят другого року. Вісімсот шістдесят другого року Ранньої Космічної Ери.

Адже минав вісімсот шістдесят другий рік відтоді, як перший людський екіпаж космічного корабля піднявся із Землі й висів на червоних пісках Марса.

Які ж зміни відбулися протягом тих восьмисот шістдесяти двох років? Та краще облишмо історію. Ми не зможемо навіть коротко розповісти про подвиги людського генія, що опанував сонячну систему. На те є фільмотеки, історики, візіоархіви і так далі, і так далі. Бо щоб хоч побіжно згадати про все те, не вистачило б нам не тільки книжки, а й цілого життя.

Проте ми повинні сказати, що той вісімсот шістдесят другий рік незабаром мав зазнати незвичайної, навіть як на таку епоху, зміни. Він мав стати… першим роком. Першим роком нової ери.

Колись, у сиву давнину, як полум’я старовинних ракет уперше обсмалило поверхню марсіанських пустель, здавалося, що людство нарешті вступило в найкращу свою еру і що минуть тисячоліття, доки настане час починати іншу епоху.

Однак відтоді, як люди почали забувати слова “війна” і “голод”, а Земля стала тільки Старою Батьківщиною, людський розум зробив безліч незвичайних відкриттів, героїчних подвигів, породив силу найсміливіших ідей. Те, що колись вважали за семимильні кроки людства, зараз видається дитячим рачкуванням, колишні найвідважніші і на перший погляд нездійсненні плани стали звичайними, повсякденними.

А минуло всього дев’ять неповних сторіч відтоді, як із Марса на Землю радіохвилі принесли звістку, що починалася словами: “Сьогодні корабель “Земля” досяг поверхні Марса”. Минуло дев’ять неповних сторіч, а на Старій Батьківщині залишилась тільки незначна частина людей. Переважна більшість їх 862 року Космічної Ери (чи, як її ще звуть, Ранньої Космічної Ери) вже жила, працювала й творила свою долю на планетах та їхніх супутниках усієї сонячної системи, тобто, на восьми планетах і тридцяти семи супутниках, а також на сотнях штучних планет і супутників.

Врешті виявилося, що людям стала тісна вся сонячна система, як колись, у найранішу добу примітивного ракетного сполучення, стала тісна сама Земля. Люди ніколи не любили ані маленьких мрій, ані дрібних вчинків. Стало ясно: саме тепер людина переступить поріг справжньої космічної ери, своєї історії, тобто увійде в Галактику.

Тому першого січня 862 року Ранньої Космічної Ери і вирушив за межі сонячної системи перший розвідник майбутньої експедиції в Галактику.

Так його й назвали: Перший Розвідник.

То була невелика штучна планета з власним двигуном. Будьмо щирі: дріб’язок, а не механопланета, всього п’ятдесят кілометрів у розрізі. Та не розміри свідчили про вартість і значення “Першого Розвідника”.

Виступаючи з промовою перед його стартом, Керівник Підготовчих Робіт професор Сенюс, промовляючи нудно, але мудро, назвав його “вершиною досягнень технічної думки епохи”.

Річ у тім, що він був зменшеною копією “Землі”, механопланети, яка наприкінці 862 року мала полетіти в бік сузір’я Центавра, аби ще раз довести, що люди належать до істот з дуже неспокійною вдачею і досить буйною уявою.

Як ми вже казали, “Перший Розвідник” вирушив за межі сонячної системи 1 січня 862 року. У визначений час він вийшов на лінію секторів так званої Десятої Тисячі, або на орбіту, яка була віддалена від Сонця на десять тисяч мільйонів кілометрів. Тут екіпаж “Розвідника” розпочав останні дослідження і розрахунки для майбутньої трансгалактичної траси “Землі”.

Але ж яким чином опинилися на “Першому Розвіднику” такі “космонавти”, як Йон з Робиком і Алька та Алик Рої?

Розкрити цю таємницю не важко: вона тісно пов’язана з підготовкою до польоту “Землі”.

Експедиція мала пробути в космосі не менше дев’яти років. До екіпажу входило чимало сімей, в яких були діти. Тож вчена рада ухвалила, що діти й підлітки разом з батьками візьмуть участь у Першій Галактичній експедиції. А для спроби декілька найстарших з них мали якийсь час прожити на “Першому Розвіднику”.

Саме тому в кінці лютого прибули на “Перший Розвідник” Йон з Робиком, а через два тижні з’явилися туди і Алька та Алик Рої, що кілька хвилин тому вперше вийшли на поверхню механопланети, аби подивитися на Шлях Десятої Тисячі.

Пригляньмося уважно до цієї картини.

Ось крізь вічну темряву і холодну порожнечу Шляху Десятої Тисячі пливе куля з ідеально гладенькою поверхнею, що міниться зеленкуватим, лагідним світлом. Коли порівняти розмір тієї кулі із розмірами трьох людей і одного робота, що перебували на її поверхні, то вона здасться величезною.

Та що важать її розміри, коли взяти до уваги, що планета мчить Шляхом Десятої Тисячі, тобто на відстані десяти тисяч мільйонів кілометрів від Сонця, що до Сатурна, найближчої заселеної планети сонячної системи, п’ять тисяч мільйонів кілометрів і до найближчих суміжних механостанцій теж не набагато менше.

Перед нами чотири постаті у сріблястих комбінезонах і в шоломах. Порівняно з “Першим Розвідником” вони такі дрібні, наче їх взагалі немає. А сам “Розвідник” у порівнянні з навколишнім світом у мільярди разів менший, ніж ці постаті супроти нього. Коли ж їх порівняти з розміром Всесвіту, то вони такі мікроскопічно малесенькі, що взагалі можна засумніватися, чи вони насправді існують. Так, можна було б сумніватися, аби не той факт, що саме їхній рід зробив кроки, помітні навіть у цих просторах, і що саме вони в майбутньому мали здійснити експедицію, яку могли б побачити неозброєним оком навіть… зорі.

Отже, вони існують?

Так, ми можемо побачити їх навіть тут. Тут, на Десятій Тисячі, серед оксамитової темряви Всесвіту, що тремтить світлом мільйонів галактик і мільярдів зірок, серед яких, наче привітання від друзів, яскріє трошки виразніше за інші невелика зірка, котру люди звуть Сонцем.

— Цілком пристойний краєвид, правда ж? — спитав Йон.

2

— Чудова картина, — зітхнув Алик.

Алька скривилася:

— Як людина з поетичною уявою, ти, серденько, міг би набагато цікавіше висловлювати свій захват.

Алик безпорадно розвів руки. Він навіть не думав боронитися. Те, що він тут побачив, було стократ цікавіше, ніж сварка з сестрою.

— Чудова картина, нерозумне дівчиську, — спокійно відрубав він.

Йон засміявся не без деякої зловтіхи.

— Не кваптеся з висновками, — мовив він. — Це звичайнісінький краєвид. Подивіться на нього раз. другий… і звикнете.

Близнята мовчали.

Раптом Йон трохи нахилився і, відштовхуючись то одною, то другою ногою, почав ковзати по гладенькій поверхні “Розвідника”. І хоч широкі черевики Йонові із заокругленими підошвами нічим не нагадували ковзанів, ішов він (чи, швидше, сковзався) напрочуд плавко і, може, навіть швидше, ніж справжні ковзанярі. Досить було Йонові кілька разів відштовхнутися, щоб віддалитися від близнят на добрих сто метрів.

Робик, звісно, не вагаючись, помчав за ним, і за кілька секунд їхні постаті мріли вже аж ген на виднокрузі. В зеленкуватому відблиску поверхні “Першого Розвідника” вони здавалися якимись нереальними, наче прозорими.

На щастя, скоро Йонів голос знову почувся зовсім близько.

— Ну? — сміявся він. — Чого ви чекаєте? Робіть те, що й я. Це найкраща розвага на Десятій Тисячі… Якщо добре розігнатися, то можна за один крок проїхати сто метрів. Ну? Рушайте…

Алик усміхнувся — видно було, що він ладен податися за Йоном. Зате в Альки похололо біля серця.

— Хвилинку, — сказала вона куди непевніше, ніж їй хотілося. — Чи так їздити дозволено?

— А чому ж ні, — посміхнувся Йон і за хвилю помахав їм рукою вже аж ген здалека.

— Гей! — крикнув Алик. — Почекай нас!

Наслідуючи Йона, хлопець відштовхнувся раз, другий, третій… і за мить опинився хтозна й де.

— Тільки обережно! — гукнув Йон, якого було вже ледь видно. — Не спіши, щоб не відірватися від поверхні, бо…

На тому “бо” Йон замовк, наче сам злякався слів, які хотів вимовити. Та Алик, мабуть, добре вже розігнався — він мчав щодуху вперед, і постать його чимраз меншала, ніби танула в просторі.

Алька міцно стиснула губи: вона не покаже, що їй лячно.

Дівчинці дуже хотілося гукнути: “Не залишайте мене саму”, але вона знала, що нізащо в світі такого не скаже. Аби ж вона раніше була ласкавіша до того сатурнянина, аби хоч трохи показала йому, яким він здається їй милим і симпатичним, тоді б її прохання було річчю звичайною.

Проте Алька з першої ж хвилини затялася: вона трактуватиме Йона так, щоб той і гадки не мав про її почуття. Тільки тепер Алька збагнула, як це смішно, по-дитячому… Одне вона мала виправдання — таке з нею було вперше.

Але так чи так, а тепер треба було розплачуватися за свою впертість.

Алька глянула вгору. Над нею нависло чорне безмежжя. Дівчина відчула себе такою самотньою, що з ляку аж очі заплющила. Потім ще раз швидко озирнулась навколо — може, все-таки котрийсь із хлопців з’явиться поблизу.

Та нікого не було. Вона лишилась сама-самісінька.

І тоді жах перейшов у злість. “Чого ти боїшся, дурна?” — вилаяла себе дівчина.

Вона завжди пишалася своїми успіхами в точних науках і тим, що вміла логічно мислити. Аликові день у день доводилося вислухувати її кпини за те, що вія має нахил до поезії та інших мистецтв, а надто що не приховує своїх почуттів.

“Чого ти боїшся?” — знову спитала себе Алька. Адже відомо, що ніякого лиха статися тут не може. Від поверхні вона не відірветься. Не загубиться в просторі. То чого ж їй боятися? Космосу? Смішно. Це все одно, що лякатися моря, стоячи на березі. Щоправда, Йон перед чимось застерігав, але, то, мабуть, були звичайнісінькі глузи. То чого ж справді боятися? Хіба тільки, щоб, ковзаючись, не впасти й не розбити собі коліно чи носа.

Та хоч страх і пізніша злість минулися, почуття самотності серед того безмежжя й далі так пригнічувало дівчину, що їй ще довго бракувало відваги зрушити з місця й побігти слідом за хлопцями і Робиком. Навколишній краєвид справді був чудовий, однак набагато приємнішою і ближчою здавалась їй тепер згадка про ботанічний сад, що його так захоплено показував Йон.

Отже саме тепер Алька, яка справді вміла логічно міркувати, почала, нарешті, розуміти сенс усієї тієї пригоди.

— Так мені й треба, — шепнула вона сама до себе.

— Що ти сказала, Алько? — здивовано спитав Йон.

— Я не бачу вас, — тихо мовила вона. — В який бік мені йти? Скажи, Йоне.

Йон якусь мить мовчав. Вагався. Навіть зиркнув на Робика: може, вже годі? Проте Робик цього разу повівся дуже дивно. Він тільки безпорадно розвів руками.

Тоді Йон вирішив погамувати слабкість свого серця, що не личила чоловікові.

— Глянь поперед себе, — мовив він. — Бачиш сузір’я Орла?

— Так, — шепнула Алька.

— Рушай просто на нього.

— Добре, — відповіла дівчина уже набагато діловитіше.

— Тільки обережно, — суворо попередив хлопець. — Не треба легковажити на цій ковзанці.

Не спитавши чому, Алька гукнула:

— Іду!

Потім Йон кивнув Робикові, і обидва рушили не туди, звідки мали з’явитися Рої, а в протилежний бік. Ліворуч від них майнула Альчина постать. Йон і Робик побігли ще швидше.

— Гей, Йоне! — гукнула засапана Алька. — Де ви?

— І я вас не бачу, — сказав Алик.

Йон не озивався.

— Йоне! — нетерпляче вже крикнув Алик. — Що це означає?

Нарешті обоє замовкли.

Йон з Робиком об’їхали велике коло навкруг місця, з якого вони стартували на початку гри в ковзанку, потім зупинились недалеко від квадрата — стоянки поверхневого ліфта.

Нарешті Йон весело промовив:

— Цікаво, Робику, чого вони мовчать. Може, перелякались?

— Мабуть, ні, — буркнув той.

— Напевне ні, — спокійно вів далі Йон. — Врешті, тут неможливо заблукати. А розвага космічна. Правда ж?

— Правда, — погодився Робик.

Вони знову замовкли.

Не минуло й хвилини, як хтось тихо засміявся. То був Алик.

— Я вже бачу вас, — сказав він. — Ви негідники!

Ось з-за лінії обрію показалась маленька постать. То Алик мчав до них так швидко, немов катався на цій ковзанці вже не один рік.

— Ви сатурнянські розбишаки! — переможно сміючись, крикнув він.

Алик, певне, мав чудове почуття відстані, бо загальмував саме біля них і зберіг таку рівновагу, наче зроду був танцюристом-акробатом.

— Заявляю вам, — сказав він, — що надалі це буде моя улюблена розвага.

— Браво! — схвально мовив Йон.

— Браво! — озвався й собі Робик.

— Гей, сестричко! — гукнув Алик. — Не зганьби роду Роїв.

Алька відповіла не зразу.

— Я вже все зрозуміла, — сказала нарешті вона. — І навіть не гніваюсь.

Хлопці перезирнулися.

— А за що б ти могла гніватись? — дуже ввічливо спитав Йон.

— За дурні жарти й за те, що ти лякаєш дівчат, — пояснила Алька.

Йон відчув, що ні з того ні з сього червоніє. Алька ж вела далі так упевнено, ніби доводила якусь наукову тезу:

— Наголошую, рішуче наголошую, що тільки варвари вчили плавати свої жертви, кидаючи їх відразу в глибоку воду.

— Не бачу тут ніякої води, — буркнув Робик.

— Зате я, нарешті, бачу вас! — відрізала Алька.

Справді, її вже помітили всі. Ковзалась вона так само відважно, легко й швидко, як Алик чи навіть Йон. Дивлячись на її ходу, Йон відчував, що обличчя його набирає дедалі дурнішого виразу.

На щастя, Алька занадто поклалася на свою спритність і пізно почала гальмувати.

— Гадаю… — хотіла щось сказати вона, але враз усвідомила, що дуже розігналася, і, втрачаючи рівновагу, просто сіла на поверхню.

— Ха-ха-ха! — зареготав Алик.

— Дуже добрий, але трохи болючий спосіб гальмувати, — поважно заявив Робик.

Проте Йон не сміявся. Він знову дивився на дівчину захоплено. Таку вже, певне, мала Алька вроду, що найкраща була тоді, як хотіла прибрати найвідворотнішого виразу. Навіть Алик глянув на сестру із щирою цікавістю й сказав:

— Сестричко! Ти найвродливіша саме тоді, коли хочеш удати з себе сувору й сердиту.

Алька пропустила його слова повз вуха. Вона підійшла до Йона і глянула йому у вічі.

— Скажи мені, що це все мало означати? — спитала вона.

— Просто я хотів вас чимось по-справжньому зацікавити, — відповів хлопець. — Ти з самого початку поводишся так, ніби весь “Розвідник” тільки на те й заслуговує, щоб його похвалити за “цілком пристойні краєвиди”… і дереш кирпу, наче місяць тому повернулася з сузір’я Центавра. От я й хотів тебе трохи розважити.

— Я так і думав! — радісно вигукнув Алик.

Йон знизав плечима.

— Коли я перебільшив, — сказав він трохи засоромлено, — то прошу пробачення.

Алька якусь хвилю не зводила з нього очей. Потім усміхнулася й винувато поклала руку йому на плече.

— Ні, — дзвінким голосом мовила вона. — То ми маємо вибачитись перед тобою. Правда, Алику?

Алик радо кивнув головою:

— Правда.

— Бо ми, — вела далі дівчина, — ми, земляни, часом не усвідомлюємо собі, що буваємо трохи… навіть дуже неприємні для мешканців інших планет.

— Але ж… — збентежено почав Йон. — Але ж…

Алька не дала йому скінчити:

— Будемо вертатися?

— Так, — погодився Йон.

Коли вже всі стояли на квадраті ліфта і Йон хотів давати наказ, Алька потиснула йому руку:

— Ти дуже милий, Йоне.

— Чого б вам ще хотілося? — спитав Йон, коли вони вийшли з кабін перехідної зали.

Рої перезирнулися.

— Кажи ти, сестро, — ввічливо мовив Алик.

— Ні, ти кажи, братику, — скромно відмовилась Алька.

— А все ж таки? — наполягав Йон.

Рої засміялися, блиснувши білими, як сніг, зубами.

— Це важка справа… — почав Алик.

— Бо ми звичайно… — стала йому до помочі сестра.

— Маємо зовсім різні бажання, — докінчив Алик.

— Тоді я сам буду вибирати, — заявив Йон.

— Так буде найкраще! — в один голос відповіли близнята.

Йон глянув на Робика, а той на Йона, і тепер усі четверо зареготали так, “наче закашляла засапана, тяжко хвора на грип зозуля”. Бо вже не тільки Алик, але й Алька мимоволі почала наслідувати Йона.

— Дивно, — сумно мовив Робик, — що ви, люди, нічого так легко не перехоплюєте від інших, як найгірші риси.

Алик кивнув головою, Алька знизала плечима. Робик докінчив свою думку:

— Ваші організми надто ускладнені і тому швидко псуються.

— А що ж у нас зіпсувалося? — захоплено спитав Алик.

— Почуття гумору, — відповів Робик.

— Що? — перепитали близнята.

— Я маю вмонтоване почуття гумору, — пояснив Робик. І відразу додав: — Нема з чого реготати.

Але це не допомогло. Коли врешті регіт ущух, Йон глянув на стелю й мовив щось дивне:

— Увага, Пеере! Добрий день!

— Добрий день, — відразу відповів глибокий, приємний і дуже дзвінкий голос. — Чого бажаєте?

— Покажи нам схему загальної конструкції. На перший раз вистачить одногодинної програми.

— Будь ласка, — відповів голос.

За секунду зі стелі спустилася кабіна з прозорими стінками і, опинившись перед дітьми, гостинно відчинила свої дверцята Рої витріщили очі на Йона.

— З ким ти говориш? — пошепки спитала Алька. — Адже всі дорослі на роботі.

— Авжеж, — підтвердив голос.

Йонові аж очі загорілися з утіхи, коли він побачив, які спантеличені його друзі.

— Всі люди-дослідники перебувають уже на своїх щоденних робочих місцях, — вів далі голос. — Я ж, звичайно, залишився. Звуть мене…

— Першим Розвідником! — крикнула Алька.

— А скорочено Пеером. Добридень. Дуже приємно…

— Нам також дуже приємно, — сказав Алик. — Що чути?

Перший зареготав з такого запитання Робик, бо він, як робот з умонтованим почуттям гумору, мав найшвидший рефлекс.

Остання засміялась Алька, цього разу вже цілком по-своєму, і Йон відразу затих. Що то був за сміх! На нього можна було написати цілу низку музичних імпровізацій.

Тим часом Пеер спокійно й діловито відповів Аликові на його запитання:

— Цю хвилю чути ваш сміх.

— Ти неперевершений, Пеере! — захоплено вигукнув Робик. У залі посвітлішало, наче Пеер якось по-своєму усміхнувся.

— Це мене тішить, — сказав голос. — А тепер… запрошую дорогих гостей оглянути те, що запропонував Йон Сого. Згода?

— Дякуємо! — вигукнули всі четверо і зайшли до кабіни з прозорими стінками.

Так почалася їхня друга за той день подорож по “Першому Розвідникові” — цього разу “зсередини”.

Як ми вже згадували, розмір “Першого Розвідника” порівняно з сотнями інших механопланет і штучних супутників був невеликий. Пеер був одною з найменших малолітражних моделей, але він мав рису, що відрізняла його від них усіх. А саме: був побудований за принципом Самостійного Робота.

Досі за цим принципом будували тільки людиноподібних Роботів-Опікунів. Пеер же був першою механопланетою, що мала певну свободу дій. Це означало, що, діставши основну програму роботи, він міг працювати і працював цілком самостійно.

Весь екіпаж Пеера переважну більшість своїх дослідно-вимірювальних робіт виконував у космічному просторі. Космольоти “Альфа” і “Бета” літали за десятки й сотні тисяч кілометрів від своєї бази, найчастіше в протилежні напрямки, щоб якнайкраще вивчити майбутню трасу “Землі”.

Отже, поки тут з’явився Йон з Робиком, а пізніше й Рої, “Перший Розвідник” звичайно протягом восьми годин на добу залишався цілком самотнім. Коли ж на нього прибули наймолодші гості, програма дій Пеера помітно ускладнилась. Але ніхто з дорослих навіть гадки не мав клопотатися цим. То була справа самого Пеера. І годі. Він сам визначав свій шлях у просторі, сам перевіряв швидкість руху, сам стежив за механізмами в лабораторіях, піклувався про метеликів у ботанічному саду, сам регулював світло штучних сонць, формував хмари на штучному небі, сам смажив людям на сніданок грінки і збирав овочі на вечерю, сам готував космольоти до старту і сам робив салати з від нього ж вирощеної городини.

Огляд корабля-планети, мабуть, був дуже поверховий, бо, на прохання Йона, мав тривати лише годину.

Почався він з верхнього шару “Першого Розвідника”. Шар був двісті метрів завтовшки: перші десять метрів — охоронна верства, дальші тридцять метрів — дві ізоляційні і дві внутрішні охоронні верстви. Решту з тих двохсот метрів складало внутрішнє склепіння штучного неба, в якому містилися комори дощу, рушійні механізми, сонячні печі, фабрики повітряних струменів, фабрики атмосфери і так далі, аж до інкубаторів кількох видів птахів і станції ліфтів.

Оглянувши верхній шар, діти за кілька секунд проїхали кілометровий шар атмосфери, що оточував з усіх боків внутрішню, головну поверхню “Першого Розвідника”, ту малу копію Старої Батьківщини Землі, повну городів, парків, садів, розмаїтих, але так гарно припасованих одне до одного, наче її творці захотіли нарешті здійснити прадавню легенду про красу раю.

Ті краєвиди вони вже бачили під час сніданку. Тому Пеер відразу повіз їх під поверхню, до головної, найважливішої своєї частини, тобто, туди, де була розміщена переважна більшість його механізмів. Тут були головні станції програм, наказів, зв’язку, вимірювання, дій та енергії, не рахуючи, звичайно, усіх тих станцій, що обслуговували людей і доглядали за рослинами на внутрішній поверхні кулі.

Огляд цієї частини “Першого Розвідника” тривав сорок хвилин.

Протягом цього часу ніхто з відвідувачів не вимовив ні слова. Говорив тільки сам Пеер, скромно й просто змальовуючи себе, і тільки подеколи вдавався до детальніших пояснень та розрахунків, без яких не можна було витлумачити принципу роботи деяких дуже складних його частин.

Нарешті, коли вся програма огляду була вичерпана і мандрівники втомились захоплюватися всіма тими дивами, “Розвідник” зробив їм приємну несподіванку: переніс на поверхню, в найкраще місце ботанічного саду, і заспівав відому пісню про себе, що її написав геніальний вісімнадцятирічний композитор із Марса на слова сатурнянської поетки.

Діти слухали, милуючись оксамитовою зеленню саду і великими білими хмарами, що пропливали, як на екрані, на штучному небі.

Над садом сипнув дощ, немов розцвіла скляна квітка.

“Перший Розвідник” замовк. Потім тихо сказав:

— Кінець розмові. Правда? До нової бесіди.

— До нової бесіди! — хором відповіли діти.

Якусь хвилю всі мовчали.

Нарешті Алька глянула на Йона і, показуючи рукою перед себе, прошепотіла, неначе хотіла відкрити найбільшу таємницю свого серця:

— Тут справді страшенно гарно.

Йон поважно кивнув головою. Спершу він хотів щось сказати, але передумав. Тільки усміхнувся дівчині.

Вона відповіла йому тим самим.

Алик лежав горілиць і дивився в небо.

Алька, Йон та Робик пішли оглядати якусь дивовижну квітку, а він лишився тут. О пів на дванадцяту вони мали йти плавати, і перед тим хлопцеві хотілося трохи полежати серед спокою і тиші.

Він наспівував мелодію з пісеньки “Першого Розвідника” і придивлявся до хмари, що повільно пливла над ним, щохвилини змінюючи свою форму. То вона прибирала вигляду якоїсь чудернацької риби, то незвичайного дерева, то, нарешті, звичайнісінької хмари.

Врешті Алик заплющив очі. Він був просто щасливий. Хлопець думав про той день, коли він уперше, як майбутній член молодого екіпажу, відвідає “Землю”. Сьогоднішні оглядини “Першого Розвідника” дали йому уявлення про ті хвилини, і він вирішив увечері написати невеличку поему, яку вже давно виношував. У тому творі, що нагадуватиме пісню, мали вилитись і його думки про Центавра і хвилювання перед далекою подорожжю, і захоплення від усього баченого на “Першому Розвіднику”, і, передусім, радість, що сам він — жива істота, яка мислить і сподівається.

— Алику-у! — пролунало здаля.

Хлопець, мабуть, уже дрімав, бо аж за третім разом почув, що його кличуть, і схопився на ноги:

— Що?

Йон, Алька й Робик бігли підтюпцем лукою, вкритою оксамитовою зеленню трав. Вони поспішали до трампліна, що стояв над ближнім басейном до плавання.

— Доганяй нас! — крикнула Алька.

— Тікайте! — грізно насупився Алик. — Бо як дожену, то уб’ю і з’їм.

Та йому пощастило наздогнати тільки сестру, Йон сміявся й питав, чому ж він її не вбиває й не їсть. Алик казав, що, як звикле, не має апетиту. Незабаром усі четверо скочили у воду, і Йонова радість пригасла. Виявилося, що у воді він може сяк-так змагатися лише з Аликом. А з Алькою годі було й думати: вона випереджала їх обох на всіх дистанціях і в усіх стилях. Після шостої спроби Йон визнав Альчину перевагу незаперечною.

— Плаваєш ти чудово, — сказав він. — Визнаю…

Вони полягали, відсапуючись, на березі басейну. Раптом Алька здивовано глянула на Робика.

— А ти чому так сопеш? — спитала вона. — Роботи ж не стомлюються!

Робик трохи глузливо кивнув головою:

— Я роблю так просто з чемності.

Алька аж очі витріщила.

— З чемності?

— Люба моя, — лагідно мовив Робик. — Роботи набагато швидше вчаться ввічливості, ніж людські діти.

— Казати так не дуже ввічливо, — сухо зауважила дівчина.

— Авжеж, — згодився Робик. — Тільки правдиво.

— Ще краще, — буркнула Алька.

— Може, вам взагалі невідомий тип висококваліфікованих Роботів-Опікунів? — спитав Робик трохи зверхньо.

Алька хотіла відповісти щось гостре, але брат випередив її.

— Ти ж повинен знати, Робику, — швидко мовив він, — що умови життя на Старій Батьківщині такі сприятливі і легкі, що їх не можна порівнювати ні з якими іншими.

— За винятком умов на механопланетах, — вставив Йон.

— Звичайно, — погодився Алик. — Тому в нас Роботи-Опікуни піклуються тільки про дітей дошкільного віку. З шести років ми самі даємо собі раду.

— Ну так, — підтвердив Йон. — А Сатурн — це тобі не Земля. У наших умовах навіть багато дорослих працюють разом із своїми Роботами-Опікунами. І тут немає нічого смішного. У підземеллях Сатурна так само безпечно, як і на Землі. Але кожний вихід на поверхню…

Йон замовк. Рої теж мовчали, бо в Йоновому голосі бриніла не тільки гордість, але й гіркота. Річ у тім, що Сатурн ще й досі не давав себе підкорити, й досі поглинав людські жертви. Метеорні бурі й дощі, шкідливі випромінювання, коливання температури, часто понад усяку шкалу — ось короткий перелік тих пасток, від яких гинули люди на Сатурні. Саме від них сатурняни боронилися з допомогою таких Роботів-Опікунів, як Робик, що звичайно товаришили дітям і молоді, а часто й дорослим.

— Якраз тому, — пояснив Робик, — на Сатурні в людини немає кращих друзів, ніж ми.

— Не рахуючи, мабуть, людей, — додала Алька.

— Авжеж, — погодився Робик.

— Може, краще змінимо тему нашої розмови, — усміхнувся Йон, — Адже ми ще навіть не познайомилися як годиться.

— А й справді, — підтримав його Алик.

Алька цього разу показала себе з найкращого боку. Вона задумливо глянула на Йона блакитними очима і сказала тихо, майже сентиментально:

— А мені здається, що ми вже давно знайомі.

Алик глузливо посміхнувся, однак, побачивши, як прояснів Йон, утримався від жарту. І поважно вже мовив:

— Так виходить, що про наших батьків ми знаємо все, що треба. Бо хто вивчає в школі сучасний пілотаж на великих швидкостях, той повинен знати, хто такі Орм і Гелена Соги. А хто вчиться астрохімії, тому мають бути відомі праці Яна і Чандри Роїв. Усі ми знаємо “Закон Роїв”. Залишається тільки питання особисте, що його ми, діти Роїв, ставимо тобі, нащадкові Согів. Які твої батьки взагалі?

Йон підняв догори долоню, відставивши великого пальця — таким жестом астропілоти споконвіку або бажали один одному щастя, або сповіщали про перемогу.

— Отакі, — відповів. — А ваші?

— У нас, на Землі, — засміявся Алик, — у сиву давнину був такий вираз: “Тверді як мур”.

— Щось я ніби чув таке, — замислено мовив Йон. — Чи це означає, що вони також “трансгалантичні?”

— О, саме так, — підтвердила Алька.

— Ну, тоді все гаразд, — зрадів Йон. — Отже, в усіх нас батьки “тверді як мур”. Тільки… що означає слово “мур”?

Алька з Аликом знизали плечима.

Робик відкашлявся.

— Мені дуже прикро, але я теж не знаю, — признався він. — Це питання для фахівців.

— Робику! — обурився Йон. Алик з Алькою глузливо перезирнулися.

— Вибачте, — холодно сказав Робик. — Нема з чого сміятися. Я знаю стільки, скільки мене навчено. У нас, на Сатурні, нема таких висловів.

— Ну, звісно, — не витримав Алик. — У вас на Сатурні взагалі не було давнини.

— Так, не було, — погодився Робик — Адже Сатурн почали заселяти досить пізно. Перші селища там з’явилися шістсот другого року космічної ери. Ну то й що? Земля теж має свої вади.

— Не заперечую, проте… — почала Алька.

Проте Робик, чарівливо усміхаючись, не дав їй розпочати нову суперечку.

— Звертаюся до твого логічного мислення, люба Алько, — солодко мовив він. — Нехай Йон розповідає про себе.

Алик здивовано похитав головою: Робикове звертання до логічного Альчиного мислення подіяло якнайкраще. Вона слухняно кивнула головою.

— Маєш рацію.

Йон трохи розгубився.

— Власне… я скажу лише кілька слів. Мій вік ви вже знаєте: мені чотирнадцять років і три місяці. Я народився в столиці Сатурна — Акрі, що, як відомо, закладена на тому місці, де вперше приземлилися люди на Сатурні.

— Названо її так тому, — додав Робик, — що першим астророзвідником на Сатурні був африканець із міста Акри.

— Це ми знаємо, — сказала Алька.

— Мої батьки, — вів далі Йон, — уже п’ять років ведуть спостереження на межі сонячної системи і живуть на Сатурні лише три місяці на рік. Я мешкаю в інтернаті. Звісно, разом з Робиком, який, по-моєму, є найкращим Роботом-Опікуном у цілій сонячній системі.

— Це перебільшення, — скромно усміхнувся Робик.

— Звісно, перебільшення, — озвалася Алька.

— Але не таке вже й велике, — сухо мовив Робик. — бо на планетах сонячної системи найкращі роботи — сатурнянські. Я на щорічному олімпійському конкурсі Роботів-Опікунів завоював дві золоті медалі за свою розумову і механічну вправність.

Близнята глянули на Робика з щирою повагою. Він і справді був напрочуд симпатичний робот, хоч інколи, як і всякий робот, поводився надто поважно.

Але саме ту мить, коли вони думали про Робикову надмірну поважність, він несподівано захихотів.

— Ми, роботи із Сатурна, — сказав він, — маємо, крім інших, дві гарні риси, властиві тільки нам.

— Які?

— Вмонтовану симпатичність і почуття гумору.

— І нахил до базікання! — раптом розсердився Йон. — Чи ви дасте мені, нарешті, розповісти про себе до кінця?

— Будь ласка, говори, — гречно, але неприязно сказав Робик.

Йон удав, що не дочув гіркоти в його голосі.

— Якщо говорити про моє замилування, — знову почав він, — то признаюся, що я цікавлюсь пілотажем на найбільших швидкостях. Крім того, дуже люблю астрохімію і музику. В інституті обстеження нахилів і здібностей мені порадили обрати одну з двох спеціальностей, до яких я маю найбільшу здатність. Це пілотаж на найвищих швидкостях або наука композиції.

— Що-о? — скрикнула Алька. — І ти ще й вагаєшся?

— Вагаюся.

— На людство чекає загибель, — сумно мовила дівчина. — Кожен другий чоловік цікавиться поезією, музикою, кіно або літературою. Це зле скінчиться.

Йон, Алик і навіть Робик засміялися.

— Моя дорогенька, — поблажливо сказав Робик.

— Моя кохана, — ущипливо мовив Алик.

— Люба моя Алько, — лагідно усміхнувся Йон. — Ти трохи по-старосвітському зневажаєш мистецтво. Це було ще нічого за часів раннього заселення планет. Але тепер? Тепер навіть немовлятам відомо, що людство може рухатися вперед тільки тоді, як буде розвиватися всебічно.

— Ох, — сердито знизала плечима Алька. — Не вичитуйте мені істин, які годяться хіба що для дитячого садка.

— Йоне, — мовив Алик, і в його голосі забринів щирий смуток. — На неї нема ради. Є тільки один вихід…

— Який? — здивувався Йон.

— Треба, щоб вона закохалася.

— Прошу не говорити про мене таких дурниць! — крикнула Алька і вся спаленіла. — Чуєте!

Робик здивовано звів брови.

— Яких дурниць? — спитав він. — Адже кожна нормальна людина з часом закохується. З погляду природи ти мусиш визнати таку можливість.

На хвилю Альці забило дух. Потім вона поступилася. Однак усмішка її була не з ласкавих.

— Визнаю таку можливість, — мовила вона. — Тішусь тільки, що це не скоро настане і що мені не загрожує небезпека закохатися в котрогось із вас.

Та Робик уперто вів своєї:

— Звичайно, ані твого брата, ані мене до уваги брати не слід. Але Йона?

— Годі, Робику! — крикнув Йон. — Вернімося до своєї теми. Бо ми справді розмовляємо, наче в дитячому садку.

Робик ображено вклонився:

— Будь ласка. Я можу взагалі не говорити.

Настала неприємна мовчанка. Перервав її нарешті Алик, що, мабуть, єдиний щиро тішився з тієї ситуації.

— Ну, мабуть, тепер наша черга, сестричко, — сказав він весело. — Ти старша за мене на годину, тому починай перша.

Алька поважно кивнула головою і мовила:

— Нам по тринадцять років, сім місяців і дванадцять днів. Народилися ми на Старій Батьківщині, в Європі, в місті Торуні.

— Батьківщина Коперніка, — втрутився Робик, — доісторичного астронома, який уперше довів…

— Знаємо, знаємо, — перебили його Алик з Йоном.

— …що Земля і решта планет утворюють геліоцентричну систему, — вперто вів своєї Робик. — Основна праця його має назву “Про оберти”.

Алька поблажливо почекала ще хвилю, але Робик, на щастя, замовк.

— Народилися ми в Торуні, рідному місті нашого тата. Та що наші батьки теж пішли працювати до крайніх лабораторій сонячної системи і на Землі бувають лише у відпустку, ми з Аликом живемо в своєї тітки Індри, в Делі.

— Стривай, стривай, — перебив дівчину Йон. — Не кажи, де лежить це місто. Воно лежить в А…

— Ну, ну? — зрадів Алик.

— В Азії! — радісно вигукнув Йон.

— Справді. А звідки ти знаєш географію Землі? — здивувалася Алька, але, не чекаючи відповіді, повела далі: — Коли говорити про мої нахили, то признаюся, що я цікавлюся мікрофізикою і особливо нейтронами. Крім того, з практичних спеціальностей мене приваблює пілотаж на великих швидкостях і ще астрогеологія.

— А мене, — вставив Алик, — не цікавить ні астрогеологія, ні теорія музики, ані той ваш спільний пілотаж на великих швидкостях. Мене приваблює поезія і квантова геометрія.

— В інституті обстеження нахилів, — знову озвалася Алька, — мені, Йоне, порадили те, що й тобі: пілотаж на великих швидкостях.

— Тільки пілотаж? І більше нічого?

Алик уїдливо посміхнувся:

— Ні, не тільки. Алька має чудовий голос і дуже музикальна.

— Я ніколи не буду співачкою, — обурилася дівчина.

— Бо не зумієш?

— Зумію!

— То чого ж не будеш?

Алька якусь мить помовчала, потім сказала, уже цілком опанувавши себе:

— Дай мені спокій. Я страшенно не люблю музики.

Алик глянув на Йона, той на Робика. Робик заклопотано похитав головою.

— Нам усім трьом здається, — стиха мовив він, — що ти сказала неправду.

Алька стиснула губи і відвернулася, Йонові стало шкода її.

— Кожний має право чогось не любити, — сказав він. — Або принаймні казати, що не любить.

Дівчина вдячно кивнула головою, але глянула чомусь не на Йона, а туди, де стояла найближча пальма, що настовбурчила листя, наче зелений страусів хвіст.

— А мені порадили, — мовив Алик, — щоб я передусім розвивав свій поетичний хист. Сказали, що в мистецтві як у мистецтві — не дають ніякої гарантії на успіх. Проте завше мені залишається ще квантова геометрія. Там менше роботи, ніж у поезії, але завше… щось лишається й для мене.

І Алик засміявся хтозна-чого — мабуть, йому було просто весело на серці. Та враз посумнішав.

— Я зголоднів, — сказав він.

— Атож, — озвався Робик. — Одинадцята година п’ять хвилин. Давно час сідати до другого сніданку.

— Маєш рацію, — сказали всі троє в один голос.

За хвилину вони вже сиділи на березі басейну в летючих лежаках, що їх Йон викликав з дому. Сніданок, як і вранці, їм дуже сподобався, бо “Розвідник” був такий самий чудовий кухар, як і космонавт, городник, біолог і так далі, і так далі.

— Ну й сніданок! — замріяно мовив Алик.

— Дуже смачний, — погодилась Алька.

— Угу, — пробурмотів Йон із повним ротом.

Лежаки повільно гойдалися над квітником. Маленька хмарка закрила стартову вежу. Цього ранку вже вп’яте йшов дощ.

Від дому долинула музика.

Після дощу сонце припікало дужче — йшлося до полудня. Знову настав час тиші й лінощів. Та Альчине “логічне мислення” витримало тієї тиші рівно три хвилини. Потім дівчина висловила думку, яка й для неї самої була несподіваною:

— Мушу щиро визнати, що на “Першому Розвіднику” справді все транс- і супергалактичне. Однак я думала, що тут буде набагато цікавіше.

— Що-о?! Таж “Перший Розвідник”… — обурився Йон.

— Знаю, — перебила його дівчина. — “Перший Розвідник” — явище всесвітнього масштабу.

— Обожнюю “Першого Розвідника”, — зітхнув Алик.

— Робику, — суворо мовила Алька. — Скажи, чого “Перший Розвідник” не може зробити?

— Того, що й я, — засміявся Робик.

— Отже?

— Не може видумати себе.

— Розумію. А ще чого?

— Решту все може.

Показуючи пальцем на Йона, Алька грізно, як прокурор, мовила:

— Отже, “Перший Розвідник” може зробити й робить усе. Що ж тоді залишається для нас? Нічого?

Запала тиша.

Йон збагнув: Алька має рацію. Як щиро казати, то бездіяльність, хоча й передбачена, хоча й виправдана під час канікул, якраз тут, на Десятій Тисячі, була стомлива, навіть часом дуже прикра. Йон теж розумів це, однак, поки Алька не сказала цього відверто, не признавався й собі самому. Виходить, Алька мужніша за нього. А може, й чесніша.

“Побоявся, — збентежено думав Йон. — Не зважився навіть сам собі признатися, що мені… що нам… тут нічого робити. Звичайно, на “Першому Розвіднику” є найкращі у всьому світі місця. Ними можна милуватися, можна навіть полюбити їх, однак. що з того? Що ж далі?”

— Але ж у нас канікули, — сказав він невпевнено, аби тільки підтримати добрий гумор.

Проте Алька не йшла ні на які поступки:

— Не заперечую. Канікули в нас надзвичайні. “Перший Розвідник” — найбільше диво світу, і тут напевне ще буде що оглядати, буде чим захоплюватися. Та коли йдеться про нас… то що нам залишається тут робити? Я думала… що тут буде трохи цікавіше.

— Це правда, — твердо мовив Алик.

Йон відчув, що й він повинен висловити свою думку, і відверто глянув Альці в очі.

— Я теж думав, що тут буде набагато цікавіше, — признався він.

Тільки Робик поводився так, ніби взагалі не чув, про що вони говорять.

Дехто міг би закинути Йонові і молодим Роям, що їм усе перевернулося в голові на космічний лад.

Однак справа була не така проста. Це правда: Йонові і близнятам Роям, що проводили канікули на “Першому Розвіднику”, заздрили мільярди дітей, так само як мільярди дорослих заздрили їхнім батькам, що мали щастя бути членами екіпажу Пеера.

Це була здорова й зрозуміла заздрість Адже на “Першому Розвіднику” останнім часом робились обчислення й дослідження, які готували політ “Землі” до сузір’я Центавра. Чого ж більшого ще треба?

Про “Першого Розвідника” та роботу його екіпажу вже місяцями говорилося в університетах і на стадіонах Землі, у підземеллях Нептуна і підводних портах Венери, в пустелям Марса і кришталевих джунглях Меркурія. Про це читали лекції, показували фільми, писали цілі дослідження.

Тому зразу ж, коли стало відомо, що батьки Йона, Альки та Алика будуть членами екіпажу “Першого Розвідника”, всі троє тільки й мріяли про те, як буде гарно, коли, нарешті, вони самі висядуть на його поверхню, самі побувають на тій найдосконалішій з усіх механопланет “людського всесвіту”. Бо все те, що вони здалека бачили й чули в телещоденниках, в аматорських відеофонах, у домашніх і громадських візіотеках про життя та працю на “Першому Розвіднику”, видавалося надзвичайним, найгалактичнішим і найкосмічнішим з усього, що тільки можна було уявити.

Досить було глянути на “Першого Розвідника” ззовні — на маленьку цятку, що мінилася зеленкуватим блиском на тлі чорної глибини космосу, зовсім, зовсім самотня, щоб палко захотіти побувати на ньому.

Буде перебільшенням, коли ми скажемо, що вже тоді вся сонячна система світилась. Однак правда, що з тисяч штучних супутників і тисяч штучних сонць, з десятків тисяч станцій і космічних вузлів, із сотень колоній механопланет лилося суцільне тремтливе сяйво, ніби з якоїсь величезної комети. І аж за Нептуном світло гасло, туди вела вже тільки одна велика плутонівська траса. Нептун був останньою станцією всіх космічно-туристських подорожей, таких, як “Через вісім планет”, “Через тридцять супутників” чи, нарешті, “Від Меркурія до Нептуна”. Бо Плутон хоч був і освоєний, але непридатний до життя — на ньому було багато урану, завелика радіоактивність, надто тріщали лічильники Гейгера. Світили ще супутники Плутона, супутники супутників, їхні траси, станції. Але далі? Далі вже була тільки безмежна пустка. Світлові роки пустки, тиші й чорноти. І саме в тому безмежжі здійснював свій самотній політ перший розвідник людства, що надумало освоїти сузір’я Центавра Перший розвідник Нової Ери. Ось чому з віддалі тисяч мільЙонів кілометрів здавалося, що нема нічого кращого, ніж канікули на “Першім Розвіднику”. І це й зрозуміло.

Але, на жаль, — і це теж зрозуміло — так тільки здавалося. Коли вони прибули туди, то виявилося, що взагалі там і не так чудово, і не так галактично цікаво, як думали і уявляли собі Йон на рідному Сатурні, а близнята на рідній Землі.

З дорослими було зовсім інакше. Вони вилітали на ультрашвидких космольотах далеко за сектор Десятої Тисячі, провадили найвідповідальніші в усій сонячній системі дослідження. А наші друзі — Йон і Рої — повинні були залишатися на “Першому Розвіднику”, де їм не було аніякісінької роботи. Корабель сам робив геть усе: від астрофізико-хімічних вимірювань… до салату з цитринів. Та ще й до їхніх послуг був найчуйніший опікун, ідеал у штучній шкірі — Робик. Дітям залишилось хіба що тільки гратися, розважатись— тобто, робити те, що робили на канікули їхні однолітки сто тисяч років тому.

Якби не це, то їхні канікули були б найкращі у Всесвіті. Особливо для Йона, що походив з Сатурна і вперше в житті перебував на так гарно спроектованій механопланеті. “Перший Розвідник” і справді був найкращим витвором людських рук у цілому всесвіті.

А все ж на “Першому Розвіднику” чогось бракувало. Надто там було гарно, надто тихо, надто зручно. Звичайно, Йон і Рої могли б, як і годиться на канікулах, кожне знайти собі якусь розвагу.

Проте вони мріяли про якісь поважні обов’язки. Розваги? На “Першому Розвіднику” таке слово соромно було навіть вимовити. Принаймні на їхню думку, чи, швидше, на їхній гонор.

Лежаки й далі повільно гойдалися над квітами, маленька хмарка знову закрила сонце, на сад сипнули срібні краплі дощу.

Йон підвів голову і глянув на Альку. Щоки в неї почервоніли на сонці.

“Яка ти гарна”, — подумав хлопець. А вголос сказав:

— Ще може щось статися.

Робик аж сів на лежаку:

— Нічого не може статися.

— Чому?

— На Пеері нічого статися не може. Цілковита гарантія безпеки.

— Перепрошую, але я не згодна з тобою, — заперечила Алька. — Адже всім відомо, що навіть найкраща система гарантії не може дати цілковитої безпеки.

— Це правда, — неохоче мовив Робик. — Та все ж “Перший Розвідник”, порівняно з усіма іншими штучними планетами, разом узятими, дає найбільшу гарантію безпеки.

— Ти сам кажеш — порівняно, — мовила Алька. — А не взагалі.

Робикові щось дивне заблисло в очах.

— Робику! — здивовано крикнув Йон.

— Що?

— Ти хвилюєшся?

— Так!

— Хіба ж це можливо? — захоплено вимовив Алик. — Адже з роботами такого не буває. Ви завжди такі…

— Завжди — не завжди, такі — не такі… — буркнув Робик. — І “Першого Розвідника”, і мене зроблено в тій самій проектній майстерні.

— Он воно що! — крикнули всі троє.

Тепер уже Робик по-справжньому обурився.

Він зіскочив з лежака.

— Прошу за мною, — сказав він.

І перший побіг додому. Там він спроектував на стіну інструктивну схему Пеера.

Передусім Робик звернув їхню увагу на міцність і витривалість головної охоронної чаші. Далі ще раз пояснив усю запобіжну систему.

— Прошу запам’ятати раз назавжди! — сказав він з притиском. — Тільки-но виникне хоч найменша небезпека, що Пеер може зіткнутися з лавиною метеорів чи з будь-яким іншим тілом, котре летить із швидкістю, не більшою за звичайну космічну, як механопланета показує такі ознаки тривоги: а) штучне сонце змінює блиск і протягом десяти секунд мигтить то червоним, то голубуватим світлом; б) починають говорити механічні інструктори; в) рятувальні роботи переносять людей у безпечні місця; г) коли з’являється загроза, що “Розвідник” може розбитися, він роз’єднується на частини, і вони, як окремі космольоти, тікають у простір; д) від першої ж секунди тривоги всі рятувальні станції одержують повідомлення про те, що потрібно “Розвідникові”.

Всі троє уважно слухали Робика, дивлячись йому в очі, в яких тремтів якийсь миготливий вогник.

Нарешті Алька спитала:

— А скажи мені, любий, чи наші батьки так само добре забезпечені на випадок лиха?

— Ні.

— А яке співвідношення?

— Як один до дев’яносто шести.

— Отже, виходить, що тут нам майже в сто разів безпечніше, ніж нашим батькам?

— Так.

— Слухайте, хлопці… — раптом занепокоїлась Алька, але Робик перебив її.

— Побережи свій спокій, Алюню, і не втрачай логічного мислення, — сказав ущипливо він. — Якщо ми перебуваємо в безпеці у сто разів більшій, ніж ваші батьки, то це ще не означає, що вони в небезпеці.

Та Алька несподівано тупнула ногою:

— Перестань! І, будь ласка, поясни систему тривоги на випадок аварії космольотів. Є вона чи нема?

Робик хвилинку помовчав: може, Алька попросить пробачення. Але не дочекався й сказав:

— Нічого. Я не гніваюся.

Алька навіть оком не моргнула.

— На випадок аварії космольотів, — почав лагідним голосом Робик, — система тривоги працює так: а) штучне сонце змінює блиск і мигтить то червонуватим, то білим світлом; б) автоматична рятувальна станція летить на допомогу через дві секунди; в) сам “Розвідник” вирушає на пошуки космольота; г) викликається допомога з інших рятувальних станцій; д) всіма діями від першої секунди тривоги керує Головний Мозок “Розвідника”.

Глянувши у втуплені в нього очі, Робик засміявся:

— Чого ви так витріщились? Злякалися?

— Ти що, здурів? — крикнув Алик.

— Я не можу здуріти, — спокійно відповів Робик.

Однак Йон твердо намагався уникати будь-яких суперечок між Робиком і близнятами, що не звикли до Роботів-Опікунів.

— Робику, — втрутився він, щоб змінити тему розмови, — котра година? Чи не час пограти в теніс?

— Одиннадцята година двадцять хвилин, — відповів Робик. — Зараз принесу ракетки. Ідіть на майданчик.

Він приніс ракетки, м’ячі, тенісні костюми і автоматичного суддю. І впорався так швидко, що навіть їх випередив.

— Ти не сердишся? — спитала Алька.

— Звісно, ні, — відповів Робик. — Як будемо грати?

Вирішили, що Алька гратиме з Робиком проти Йона і свого брата. Першу подачу зробила Алька. М’яч полетів з її рук, як з пращі. Йон насилу відбив його. Робик послав м’яча над самою сіткою, проте Алик спритно, майже при самій землі відбив м’яча, і він полетів повз Робиків лікоть аж на бокову лінію.

— 0:15, — оголосив автоматичний суддя.

О дванадцятій годині сім хвилин гравці звели рахунок до 6:5. Цього разу мав подавати Алик.

— Увага!

Він підкинув м’яч догори. Ракетка його аж свиснула від удару. Подача була чудова, але Робик усе-таки міг би хоч спробувати відбити м’ячика. Та він навіть не поворухнувся. Вираз у нього на обличчі був такий, ніби він прислухався до чийогось поклику.

— Робику! — сердито гукнула Алька. — Слідкуй за м’ячиком!

Робот не відповів. Він стояв наче вкопаний. Дивно було, що автоматичний суддя теж мовчав. Минула секунда, друга.

Нагло сонце змінило свій блиск — його світло зблякло, потім почало мигтіти. То було щось страшне, наче ритм смертельно втомленого серця: блиск червоний, білий, далі знову червоний, білий…

— Мамо! — крикнула Алька. — Тату!

Весь “Розвідник” злегка затремтів. То, певне, стартувала автоматична рятувальна станція.

Сонце миготіло далі: червоно, біло, червоно, біло…

— Двадцята година вісім хвилин, — стривожено повідомив Робик.

— Увага! Увага! — пролунав голос, наче прадавній дзвін. — Говорить Пеер! Аварія космольота “Альфа”! Людям на “Розвіднику” податися з Роботом-Опікуном до Головної Станції.

— Чули? — крикнув Робик.

У червоному і білому блиску сонця мигнув лискучий диск рятувальної платформи, що спустилася на середину майданчика. Робик похапцем майже вштовхнув Алика та Альку на платформу, потім, тримаючи Йона за руку, сам скочив на неї. Платформа піднялася вгору.

— Лягайте! — наказав Робик.

Двадцятикілометрову відстань до Головної Станції вони подолали за дві секунди. Спускаючись, платформа відчинила дно. Всі четверо стали на стрічку транспортера, що за хвилину виніс їх до приміщення Головної Станції “Розвідника”.

Від тієї миті, коли Робик не відбив Аликової подачі, а штучне сонце вперше затьмарилось, щоб замигтіти червоним і білим світлом тривоги, минуло рівно тридцять дев’ять секунд.

3

Так почалася тривога на “Першому Розвіднику”. На тридцять дев’ятій секунді стрічка транспортера внесла Йона, Роїв і Робика в камеру тривоги Головної Станції.

Голос “Розвідника” сказав:

— Увага! Вмикаю космоліт “Альфу”.

Ту мить проясніла велика округла стіна екрана, під якою кінчалася стрічка транспортера. Перед екраном з’явилися крісла. Робик ласкаво взяв Йона й Альку за плечі.

— Сідайте, — пошепки мовив він.

— Увага! — знову сказав голос “Розвідника”. — Вмикаю!

Вдивляючись в екран, Йон відчув, що йому бракує повітря. На космольоті “Альфа” була його мати. Ця тривога була його тривогою. Була тривогою для всіх, бо “Розвідник” посилав у простір сигнали: “Усім! Усім! Усім!” Однак ці сигнали насамперед стосувалися Йона. А потім уже всіх інших!

Минула тільки одна секунда, однак вона здавалась хтозна-якою довгою, бо екран замість показати “Альфу”, кабіну пілота чи кабіну зв’язку, тільки замигтів швидкими тінями і відразу згас.

— Що це? — спитав Йон.

Робик поклав йому руку на плече.

— Йоне! — шепнула Алька.

Але він не почув. Її шепіт заглушив голос “Розвідника”.

— Увага! — сказав голос. — Зв’язок порушено. Вмикаю додаткову лінію.

Знову загорівся зеленкуватим світлом екран. Та цього разу на ньому не з’явилося навіть тіні.

Однак, на щастя, почувся голос. То був голос Гелени Сого!

— Йоне, ти чуєш мене?

— Чую! — прошепотів хлопець.

— Йоне! Ти чуєш мене? — знову й знову казала вона.

— Чую! — крикнув уже хлопець. — Чую!

Проте вона ще тричі питала те саме. Йон заплющив очі. Алька й Алик також перестали дивитися на екран, де не було ніякого зображення, чувся тільки голос. Це здавалося таким жахливим, нелюдським, як найгірше каліцтво. Тим паче, що їхня відповідь не досягала “Альфи”.

— Йоне, синку, — почала Гелена. — Ми не чуємо вас і не бачимо. Але якщо ти мене чуєш, то накажи “Розвідникові”, щоб він передавав наш рапорт безпосередньо до Бази на Тритоні.

— Добре, — прошепотів Йон.

— Йоне, любий, — вела далі мати. — Проказуй за мною.

— Гаразд, мамо, — мовив Йон.

Гелена трохи підвищила голос:

— Увага, “Розвіднику”! Приготуйся приймати наші накази.

Йон підвівся.

— Увага, “Розвіднику”… — і проказав те, що почув від матері.

— Слухаю! — озвався “Розвідник”. — Приймаю.

Гелена Сого мовила:

— Від цієї миті…

Йон:

— Від цієї миті…

Гелена:

— …треба по-перше: всі рапорти з космольота “Альфа” передавати безпосередньо на космоліт “Бета”, з яким ми втратили зв’язок, або до Головної Бази на Тритоні. Перший наказ закінчено.

Йон повторив усе те слово в слово.

Поступово він опанував себе. Тепер було не до дитячих охів і страхів. Голос його зміцнів.

— Перший наказ закінчено! — мовив він.

— Наказ прийнято, — відповів голос “Розвідника”.

Далі Йон повторив за матір’ю другий наказ.

— “Розвідник” має слухатись Йона Сого, Альки Рой і Алика Роя. Від цієї миті кожен їхній наказ набирає чинності. Другий наказ закінчено.

— Наказ прийнято, — відповів голос “Розвідника”.

— Йоне, — мовила Гелена, — сподіваюсь, що ти мене почув. Будьте розважні й мужні. “Альфа” вітає вас.

Зразу по тому пролунав трохи хрипкий голос пілота “Альфи” Маріма:

— Увага, “Розвіднику”! Увага! Базо на Тритоні! Увага всі, хто може занотувати наші слова! Говорить “Альфа” з “Першого Розвідника”! Передаємо рапорт.

На екрані знову замиготіли іскри й тіні, рівні й ламані лінії. Щось затріщало, але, на щастя, все ж таки можна було зрозуміти кожне пілотове слово.

Коли Марім сказав: “Увага всі, хто може занотувати наші слова!”, Робик підвівся.

— Занотовую, — сказав він.

Йон і Рої затамували подих.

Про таке звернення вони знали тільки з розповідей про давні часи та з загальних правил безпеки. Як хтось кидав у простір таке гасло, кожен механізм, здатний запам’ятовувати, почувши його, зобов’язаний був нотувати всі слова, дані, умовні знаки, числа чи сигнали. Тому, хоч Марімові слова записувала чудова пам’ять “Розвідника” і водночас вони линули до Бази на Тритоні, Робик теж запам’ятовував їх.

— Говорить “Альфа” з “Першого Розвідника”! — сказав Марім. — Космоліт зазнав аварії, попавши в метеоровий потік. Самі ми нездатні вирватися з нього. Швидкість потоку — найвища допустима, восьмого ряду. Ширина пояса — півтора, сім, дев’ятнадцять, кома один. Напрям…

Марім говорив швидко, але виразно. Екран знову став чистий. Всі троє сиділи, мов закам’янілі. Лише Робик стояв — випростаний і цілком нерухомий. З тієї нерухомості видно було, що він не людина, а тільки ретельна досконала машина.

Марім називав числа й умовні знаки. Подавав координати місця, де метеори захопили “Альфу”, дані про силу й напрям грізного потоку, що мчав сектором Десятої Тисячі.

Йон подивився на свої руки — тремтять. Та коли він глянув Альці в очі, то навіть усміхнувся. Він збагнув, що мусить бути спокійним, бо Рої ще більше налякані. Такі налякані, як він був хвилину тому. Тобто, дуже налякані.

— Спокійно, — сказав Йон. — Нас чекає одна робота. Нема коли журитися.

— Наказ прийнято, — силувано усміхнувся Алик.

Алька мовчала. Потім проказала найгірше речення з Марімового рапорту:

— Космоліт зазнав аварії, попавши в метеоровий потік.

— Це я вже чув, — мовив Йон.

— Ох, Йоне, що ж буде далі? — прошепотіла Алька.

— Що далі? — сказав Йон. — Ми на Десятій Тисячі.

— Це нас до дечого зобов’язує, — додав Алик.

— Вибачайте, — тихо мовила дівчина.

— Рапорт закінчено, — сказав Марім. — Нагадую: “Альфа” не має зв’язку. Не знаємо, чи хто-небудь прийняв його. З цієї миті “Альфа” безперервно передаватиме текст рапорту. Просимо допомоги у всіх, хто може її дати. “Бето”, де ти? “Бето”, де ти? Це “Альфа”.

— Увага, “Альфо”! Увага, “Альфо”! — почувся чоловічий голос.

То була величезна радість. Вони ж бо почули голос пілота “Бети” — Орма Сого.

Екран відразу прояснів, і діти побачили кабіну пілота “Бети”. Перед дошкою управління сидів Орм трохи боком до них. На їхнє привітання він тільки махнув рукою. Зате над ним показалося на екрані поважне й ніжне обличчя Чандри Рой. Угледівши її, близнята посхоплювалися з місць.

“Як малі діти”, — не без гіркоти подумав потім Алик.

Чандра втихомирила їх єдиним порухом руки.

— Йоне! — сказала вона. — Ми тільки-но почули тривогу й одержали рапорт з “Альфи”. Спішимо до них. Не знаємо ще, чи велика аварія, але думаю, що до вечора приведемо “Альфу” до вас. Не хвилюйся, Йоне.

— Я не хвилююся, — відповів хлопець.

Чандра усміхнулася:

— А тепер до Гелениних наказів я додаю деякі свої.

— Слухаємо! — скрикнули близнята.

Чандра споважніла:

— Між нами не буде постійного зв’язку. Нам треба всю свою силу й увагу звертати на інше. Але ви не повинні лишатись напризволяще. Перейдіть до Центральної Камери — ви тепер її керівники. Розділіть між собою обов’язки, відповідно до віку.

— Гаразд, — поважно відповіли діти.

А в глибині екрана Орм Сого безперервно проказував:

— Увага, “Альфо”! Це “Бета”… Увага, “Альфо”! Це “Бета”…

Він ні разу не глянув у їхній бік. Для нього існувала тільки дошка управління.

А Чандра вела далі:

— У Центральній Камері зв’яжіться з Базою на Тритоні. Вони керуватимуть вами. Згодні?

— Одне запитання, — сказав Йон.

Чандра дала очима знак, що слухає.

— Чи з “Альфою” дуже зле?

— Не знаю, — почулось у відповідь. — Думаємо, що незабаром ми її приведемо до вас. Тільки-но довідаємося щось певне, то сповістимо вас. Не хвилюйся, Йоне.

— Не буду, — відповів хлопець.

Чандрина усмішка осяяла весь екран.

— До побачення, керівники “Розвідника”,— сказала Чандра і махнула рукою.

Екран погас.

Йон обвів поглядом товаришів. “Ну от, настав час випробування, — подумав він. — На кого я можу покластися?”

Звісно, найбільше він міг розраховувати на Робика. Адже Роботи-Опікуни власне й створені передусім для таких випробувань.

“А чи сам я впораюся з своїми обов’язками? — міркував далі Йон. І відповів собі: — Я ж пообіцяв!”

Він глянув Роям в очі. І враз відчув приплив надії. “Ні, ми дамо собі раду, все ж таки ми люди з Десятої Тисячі”. І сказав:

— Я найстарший, керуватиму я.

Близнята кивнули.

— Як молодший на годину від Альки, я буду твоїм другим заступником, — сказав Алик.

— Так, — мовила Алька. — Я за віком твій перший заступник.

— А я буду вашим екіпажем, керівники, — озвався Робик.

Йон уклонився:

— Дякую. Пропоную зробити таке: а) перейти до Центральної Камери; б) зажадати від “Розвідника” пояснень про місце перебування і стан “Альфи” на основі Марімового рапорту; в) зв’язатися з Базою на Тритоні і одержувати звідти подальші вказівки; г) як буде змога — постійно стежити за “Бетою”. Згода?

— Згода, — мовили близнята.

Тільки Робик похитав головою.

— Прошу дати “Розвідникові” наказ про мене. Мені, як Роботові, заборонено входити до Центральної Камери без спеціального дозволу керівника. Надайте мені, будь ласка, права людини.

Йон уже хотів дати наказ, але його випередила Алька.

— Вибач, у мене є зауваження.

— Слухаю, — сказав Йон.

— Я за те, щоб Робикові надати тільки частину прав людини.

— Вона має рацію, — підтримав сестру Алик.

Йон хотів уже обуритись. Хіба можна недовіряти Робикові?

— Цілком рівні права може одержати тільки повноцінна людина, — мовила Алька. — А Робик — не людина.

Йон усе-таки був трохи ображений за свого товариша.

Тільки сам Робик, здавалось, був цілком байдужий.

— Яку ж саме частину? — глузливо спитав Йон.

— Надати йому права людини до першого застереження, — відповіла дівчина. — Це моя пропозиція.

— Згода, — сказав Алик.

Йон ще якусь хвилю мовчав. Та врешті мусив поступитися — бо був меншістю. Однак хлопець хотів, щоб то було і його переконання. Тому він так довго вагався.

“Звичайно, тільки повноцінна людина…” — подумав він Альчиними словами.

— Згода, — сказав нарешті він. Потім підвищив голос:

— Увага, “Розвіднику”! Даю наказ.

— Приймаю, — почувся слухняний голос “Розвідника”.

— З цієї миті до першого застереження кого-небудь з людей присутній тут Робот-Опікун сатурнянського походження, № 169371, серія ВЦА, одержує права людини.

— Прийнято, — мовив голос “Розвідника”.

Робик випростався, наче людина, що пишається заслуженою шаною.

— Тепер, — вів далі Йон, — перенеси нас усіх, будь ласка, до Центральної Камери.

— Гаразд, — відповів голос. — Прошу сісти на свої місця.

Діти посідали.

Крісла зрушили з місця й стали чотирикутником. Чотирикутник пересунувся на блакитний квадрат швидкісного ліфта, що виднів посеред камери. Раптом з підлоги вискочив ліфт. Знову настала хвиля легенького запаморочення, знову захопило дух.

Через дві секунди діти опинилися у порівняно невеликій круглій залі з блискучими стінами і величезним екраном.

— Говорить “Перший Розвідник”, — десь дуже близько почувся тихий голос. — Ви в моїй Центральній Камері.

І після короткої паузи додав:

— Готовий приймати накази.

— Дякую, — відповів Йон.

Всі п’ятеро — Алька, Алик, Йон, Робик і “Перший Розвідник” — ще якусь мить мовчали. Крізь прозорі стіни до Центральної Камери просякало ніжне світло, таке, як від місяця на Землі.

Було дуже тихо.

4

Сигнал тривоги досяг уже Марса. Незабаром він мав дійти й до Землі. Саме тоді в Центральній Камері “Першого Розвідника” Йон дав свій перший наказ.

— Увага, “Розвіднику”! Наказую перекласти нам цифровий рапорт Маріма з “Альфи” на звичайну мову.

Голос озвався з невеликим запізненням:

— Це наказ керівників?

— Так, так, так, — миттю пролунали аж три відповіді.

Робик задумливо похилив голову. Одна стіна почала трохи дужче пульсувати світлом.

Тоді голос сказав:

— У секторі АМ, 1128, 43, ОС, 11… на шляху Десятої Тисячі космоліт “Альфа” попав у потік метеорів. Є підозра, що в розвідувальних приладах була якась вада. Небезпеку помічено на двадцять дві сотих секунди пізніше, ніж треба. Це дуже багато. Через це космоліт “Альфа” опинився в гущі метеорів. Аварії зазнали джерела телезв’язку, особливо радарні комплекси. Саме тому “Альфа” пристосувала свій курс і свою швидкість до потоку метеорів.

— Космоліт летить разом з ним? — дуже тихо спитав Йон.

— Так. Коли він спробує вирватися з потоку, то може зіткнутися з метеорами. І навіть загинути.

— А в який бік… — нерішуче почала Алька, — в який бік рухаються метеори?

Голос відразу ж дуже ввічливо відповів:

— За межі сонячної системи.

— З якою швидкістю? — крикнув Йон.

— Біля ста тисяч кілометрів за секунду. Принаймні, коли вони давали рапорт, швидкість була така.

— Годі! — перебив “Розвідника” Йон, і в його голосі вперше забринів відчай. — Тепер скажи, чи можна врятувати космоліт? Хто при такій швидкості здатен догнати і врятувати “Альфу”? І насамперед — як її можна врятувати?

Розвідник, мабуть, якусь хвилю готувався до відповіді. Запитання було важке. На мить їм навіть здалося, що вони чують десь зовсім поряд його напружений подих.

— Увага, відповідаю, — озвався нарешті голос. — Космоліт можна врятувати. Але треба виконати кілька умов. Дуже тяжких умов.

Йон насилу стримався, щоб не крикнути: “Яких?” Алька затулила рота долонею, Алик заплющив очі. Тільки Робик спокійно сидів у кріслі.

Глянувши на його спокійне, розумне обличчя, Йон відчув, що до нього знову повернулася надія.

“Ти мені допоможеш, друже, — подумай він. — Правда?”

Робик ніби почув те німе запитання й кивнув головою.

— Щодо рятувальної ракети, — вів далі голос “Розвідника”, — то вона, оскільки на “Альфі” зіпсувався зв’язок, майже безпорадна.

Алик зірвався з місця.

— То що ж то за “рятувальна” ракета? — крикнув він. — Досить, щоб зіпсувався зв’язок, і вона ні до чого?

— Але ж, — ввічливо відповів голос, — зв’язок ніколи не псується.

— А тепер же зіпсувався.

— Так. Але взагалі ніколи не псується.

Йон утомлено взяв Алика за плече:

— Облиш. Він має рацію.

— Відповідати далі? — спитав “Розвідник”.

— Відповідай.

— Набагато більші можливості за ракету має космоліт “Бета”, — вів далі Голос. — Але теж не дуже великі.

— Який ступінь імовірності, що “Беті” пощастить урятувати їх? — спитав Йон.

Голос завагався.

— Поки що немає певних відомостей, — нарешті мовив він. — Але, мабуть, десь як один до двохсот чи двохсот п’ятдесяти.

— А як… як безпека “Бети”? — спитала ніби між іншим Алька.

У голосі “Розвідника” наче забринів сміх. Запитання було не дуже конкретне.

— Все залежить від того, як “Бета” буде діяти.

— Відповідай далі, — мовив крізь зуби Алик.

— Гаразд, — квапливо сказав голос. — Відповідаю. З Бази на Тритоні вирушили чотири ескадри “Великої Допомоги”, тобто, разом вісімдесят космольотів. Проте вони надто далеко від місця катастрофи. Погоня може тривати надто довго, і їм самим загрожує небезпека, що вони не повернуться на базу. Тому їхні шанси десь у п’ятдесят разів менші, ніж шанси “Бети”.

— Негайно скажи, — звелів Йон, — чи взагалі хтось здатен допомогти “Альфі”?

Несподівано в розмову встряв Робик.

— Ми повинні зв’язатися з Базою, — сказав він.

“Розвідник” замовк. Робик мав, звичайно, права людини, та коли він висловлював думку, відмінну від думок інших членів екіпажу, “Розвідник” мав чекати, поки керівники проголосують і скажуть свою ухвалу.

— Ти що це, Робику? — крикнув Йон.

Але зразу ж опанував себе.

— Навіщо ти заважаєш у таку хвилину? — спитав він.

— Я лише нагадую, — несміливо пояснив Робик, — що казала нам Чандра.

Йон ляснув себе долонею по коліні.

— База ще може трохи почекати. Я вимагаю відповіді. Попереджаю, — Йонів голос став холодний, як крига: — Голосують тільки керівники.

— Вимагаю відповіді, — сказала Алька.

— Я також, — мовив Алик, трохи повагавшись.

— Гаразд, відповідаю, — сказав голос. — Дуже великі можливості має…

І раптом замовк на півслові. На екрані блиснув червоний, як сяйво Марса, сигнал.

— Увага, Увага! — квапливо сказав голос “Розвідника”. — Головна База на Тритоні вимагає негайного зв’язку. З’єднувати, чи… відповідати далі?

Йон розгублено глипнув на Роїв, але вони теж не знали, що робити. Мовчав і Робик, проте губи в нього були складені так, ніби він хотів вимовити “з’єднувати”.

— З’єднувати, — звелів Йон.

Щойно “Розвідник” сказав: “Дуже великі можливості має…”

Хто? Хто має великі можливості? Може, поблизу з’явився ще якийсь астророзвідник?

— З’єднувати! — з раптовою радістю закричав Йон, бо подумав, що люди на Базі напевне вже знають.

— З’єднувати! — і собі сказали близнята.

На екрані Центральної Камери показалась невеличка зала. В ній сиділо двоє людей. Побачивши їх, Йон і Рої встали.

— Вітаємо вас, — приємним басом мовив чоловік. Жінка тільки усміхнулася і мовчки кивнула головою.

То були головні проектувальники “Першого Розвідника” й “Землі” — Долорес Лі та Майк Антонов. Жінка була середнього віку, з рудим волоссям, зі скісними очима й оливкового кольору обличчям. Чоловік — велетень з буйною лев’ячою гривою.

— Вітаємо вас, — відповів Йон.

Всі четверо вклонилися. Було перед ким схилити голову.

Майк вийшов на самий край екрана — наче опинився серед них у камері.

— Ви довго зволікали, поки з’єдналися, — сказав він.

Йон кивнув головою.

— Ми хотіли з’ясувати становище.

— І з’ясували?

— Тільки в загальному.

Майк глянув на Долорес. Потім відвернувся кудись убік — приглядався до якогось екрана, що його не видно було з “Розвідника”. І тільки-но Майк замовк, діти почули безнастанний притишений голос якихось рапортів: числа, числа, числа…

Майк знову обернувся до нових керівників “Розвідника”, що не зводили з нього очей.

— Чи пояснив вам “Розвідник”, хто найпевніше може врятувати “Альфу”?

Йон похитав головою:

— Не встиг.

Майк перезирнувся з Долорес. Вона теж підійшла на край екрана.

— Ще буде час, — сказала вона ніби їм, але насправді Антонову.

Йон зціпив зуби.

— Вибачайте, — мовив він трохи різкіше, ніж сам хотів. — Я гадаю, що повинен негайно довідатись, хто може врятувати мою матір.

Антонов кивнув головою.

— Маєш рацію, Йоне, — сказав він.

Його велике, чорне, виразне обличчя було сповнене щирого співчуття.

— Маєш рацію, — ще раз сказав він. — Та річ у тому, що нам треба трохи почекати, аби дістати певну відповідь.

— То як волієте? — поважно спитала Долорес. — Чи взнати півправди тепер, чи всю правду через…

— Через скільки? — спитала Алька.

— Через вісімнадцять хвилин.

— Це дуже довго, — мовила дівчина.

— Зачекаємо, — вирішив Йон.

— Маєш рацію, Йоне, — знову сказав схвально Антонов. І раптом усміхнувся. Усмішка та була незвичайна: два рядки зубів, як біле полум’я, блиснули на чорному обличчі.

— “Розвідник” має нових керівників, — сказав він.

І раптом йому спало на думку щось таке несподіване, що він аж ляснув себе долонею по чолі.

— Адже… — сказав він здивовано, — адже кожне нове керівництво “Розвідника” має право вимагати від нас, з Головної Бази, рапорту. Під час тривоги ви — мої начальники.

— Майку! — розсердилась Долорес.

— Почекай, — перебив її Антонов. — Ти, сестро, геній у техніці, але в педагогіці ти не пішла далі допотопної доби.

Долорес пирхнула, як сердита кішка.

— А ти?

— Ну, а я вже щонайменше в п’ятому сторіччі нашої ери, — лагідно сказав Антонов.

Потім став перед дітьми, випроставши похилені плечі, глянув на Долорес так, що вона мовчки стала поруч із ним, і почав доповідати таким поважним тоном, що годі було й думати, ніби то жарт:

— Керівництво Головної Бази в особі Майка Антонова і Долорес Лі доповідає новому керівництву Пеера. Ми до ваших послуг.

Йон і Алик зовсім розгубилися. Вони почервоніли, як пломенисті півонії у садах “Першого Розвідника”. Тільки Алька усміхнулася — то була її найввічливіша, а отже й найнеприємніша усмішка.

— Ми дуже раді. Але що власне означає оте “до ваших послуг”?

Долорес гнівно стріпнула головою, але Майк узяв її за руку.

— Будь ласка, — сказав він. — Це означає, що ми зобов’язані давати вам рапорт про все, чим ви зацікавитесь.

Йон раптом стрепенувся. Тепер він збагнув, що може дати їм “рапорт про все, чим вони зацікавляться”. Йому довелося відкашлятися, бо з надмірного хвилювання він не міг і слова сказати.

— Я б хотів довідатись, — мовив нарешті хлопець, — чи ви маєте вже на плівці звіт про випадок із “Альфою”?

— Ох, — зітхнув Алик, — нарешті зрозумів.

— І чи зможете у свій час показати нам, що робитиме “Бета”? — прошепотіла Алька.

Майк кивнув головою.

— Так.

— Я проти, — гостро сказала Долорес.

Йон підійшов до самого екрана. Здавалося, що він стоїть поруч з нею.

— Чому? — тихо спитав хлопець. — Чому ви не друг нам?

Жінка зблідла.

— Йоне! — сказала вона. — Ти нічого не розумієш.

Йон недовірливо похитав головою.

— У такому разі… поясніть, щоб я зрозумів.

Долорес безпорадно розвела руками. їй бракувало слів. її розумне обличчя зморщилося, наче з раптового болю.

— Я просто… хотіла вберегти вас від такого видовиська.

— Чому?

— Бо… мені вас шкода.

Хлопець збентежено опустив погляд. В очах Долорес Лі, великої Долорес, він раптом побачив дві сльози. Такого від неї ніхто не сподівався.

— Розумію, — тихо сказав Йон. — Але ми повинні бачити, і бачити якнайбільше.

— Ми вимагаємо цього, — твердо сказав Алик.

Долорес глянула на Антонова.

— Бачиш? — мовив той.

Жінка кивнула головою.

— А крім того, — буркнув Антонов, — те, що вони побачать пізніше, може їм дуже стати в пригоді.

Йон відразу хотів запитати, чому це може їм дуже стати в пригоді, але не встиг, бо зображення Майка й Долорес раптом зменшилося і пересунулось на край екрана.

— Увага! — сказав Майк. — Передаємо телезвіт про те, що сталося з космольотом “Альфою”.

Йон ще на мить заплющив очі.

І раптом відчув, що Алька взяла його за руку.

— Йоне, — шепнула вона. — Але ж це звіт про те, що було раніше.

“Неправда, — подумав хлопець. — Воно все ще триває”.

Антонов сказав:

— Повідомляємо, що робочий день космольота “Альфа” почався нормально.

На екрані знову відкрилась чорна брама космічного простору. То був сектор АМ, 1128, 43, 08, 11 — сектор, де того дня мала проводити свої дослідження “Альфа”.

У глибині, за океаном чорноти, холоду й тиші, блимало білим світлом сузір’я Центавра, Стрільця та Орла.

Потім на передньому плані з’явився зеленавий, схожий на веретено предмет.

То була “Альфа”.

Космоліт виплив з лівого боку екрана і нерухомо повис на ньому.

Ось зображення стало більше. Тепер навіть добре було видно маленькі постаті кількох членів екіпажу, що покидали корабель.

Антонов озвався знову:

— Об одинадцятій нуль нуль “Альфа” вийшла на запланований на сьогодні сектор. Вісім членів екіпажу, і серед них Гелена Сого, залишивши космоліт, взялися до своїх досліджень. Вони віддалилися від “Альфи” не більше як на сто кілометрів. До одинадцятої години п’ятдесяти дев’яти хвилин екіпаж працював без перешкод.

Кілька секунд зображення тремтіло, як збурена вітром водяна гладінь. То Антонов хотів швидше пропустити ті кадри, щоб перейти до хвилини, про яку він щойно сказав.

Йон сплів пальці, щоб вони не тремтіли. “Це вже відбулося, — міркував хлопець. — Усе, що я тепер бачу, діялося раніше і тепер тільки повертається з минулого”.

Та від тих думок не ставало легше. Це правда, що все те вже відбулося. Але все-таки він дивився на пригоду, яка загрожувала життю найближчої йому людини.

Гелена, спокійна й розумна, завжди дбала про те, щоб між нею і сином не було ніяких таємниць, вона знаходила вільну годину на розмову з ним, хоч скільки мала роботи і хоч їх відділяли часом мільйони кілометрів.

Гелена Сого була великим пілотом — і разом з тим учасником кожної забави, кожної виправи на поверхню Сатурна, найвеселішим товаришем.

Йон хотів просто заплющити очі. Він глибоко зітхнув — раз, другий. “Ти тут найстарший, — нагадав він сам собі. — Ти керівник. Пам’ятай, що на Шляху Десятої Тисячі немає місця плаксіям. Ти ж тут не сам”.

Він відчував біля себе присутність друзів, чув, як вони дихають. Зненацька йому сяйнула думка — як промінь світла, як блиск надії, — згадка про Перший Закон Усіх Космонавтів: ніхто ніколи не буває сам і ніхто ніколи не залишається самотній перед небезпекою космосу. У ту хвилю хлопець зрозумів найважливіше: що найближчій у світі людині найкраще зможе допомогти він сам своєю відвагою і своїм спокоєм.

Він підвів голову.

— Об одинадцятій годині п’ятдесят дев’ять хвилин розвідувальні прилади оголосили тривогу, — сказав своїм незвичайним басом Антонов.

На екрані силует “Альфа” заблимав світлом тривоги. Люди, що працювали назовні, миттю були стягнені до космольота — по них залишились тільки смуги світляних пасом тривоги.

Водночас у глибині екрана показалась якась тінь.

То була темна хмара, помітна тільки тому, що, виткнувшись на екран, вона почала дедалі швидше посуватися до його середини, поступово закриваючи собою світло далеких туманностей і зірок.

Космоліт, якого було добре видно, вже вирушив у путь, але не встиг досягти такої швидкості, яка б дозволила йому уникнути метеорної хмари.

І ось та страшна хмара огорнула “Альфу” а усіх боків.

Космоліт, пробуючи втекти, пустив одну, другу, третю чергу протиметеорного полум’я. В його сліпучому блиску розсипалися в попіл величезні брили — чорний потік нагло запалав на весь екран сріблястим світлом.

Та боротьба була даремна: “Альфа” тільки й здолала, що пробити собі вузеньку дорогу крізь стіну метеорів. Потім ще блиснули дві черги — і все. “Альфа” була беззахисна.

Тепер уже можна було сподіватися тільки на допомогу ззовні.

Ще з хвилину всі мовчки дивилися, як у чорній хмарі блимає маленьке світло, схоже на веретено, — і враз Антонов урвав передачу.

— Оце поки що все, — сказав він. — Вважаю, що вам треба було показати правду.

— Дякую, — відповів Йон.

— Як це могло статися? — спитала Алька.

Майк розвів руками. Потім показав на Долорес.

— Ми з першої ж хвилини провадимо слідство, — мовила вона.

— Слідство? — здивувався Алик. — Проти кого?

Долорес кивнула головою.

— Єдина причина того, що ми бачили, — неточність розвідувальних приладів. Тепер ведуться слідчі обстеження всіх машин, що виготовляють прилади такого типу, який має “Альфа”.

— Звичайно, — пробурмотів Робик, — знов у всьому будуть винні машини.

Алик удав, що не чує. А Йон та Алька й справді не чули, тим більше, що дівчина саме питала Антонова:

— Коли “Бета” почне діяти?

Антонов перевів погляд на циферблат багатоступневого космічного годинника. Трохи помовчавши, він сказав:

— Від цієї миті… за чотири хвилини. Чи показувати її політ уже зараз?

— Так, — твердо мовив Алик.

— Так, — озвалася й Алька.

Ту мить до зали Головної Бази ввійшов низенький чоловік з характерним, цеглястого кольору обличчям, властивим жителям Марса. Всі зразу пізнали його. То був один з найславетніших пілотів на великих швидкостях, відомий винищувач метеорних лавин, чемпіон бойового пілотажу Назим Сумеро.

— Вітаю вас! — сказав він.

Всі четверо вклонились і знову сіли.

Назим був один з найвідважніших людей на світі. Він здійснив кілька польотів зовсім близько від Сонця, що дали неоціненний матеріал для науки і стали живою легендою про людську відвагу. В присутності такої людини, зрозуміло, не можна було дозволяти собі якихось дитячих вибриків.

— Вмикаю зображення “Бети”, — мовила Долорес.

Знову на екрані з’явилась чорна порожнеча і повіяло холодом глухого простору.

— Ще дві хвилини, — сказав Майк.

Ліворуч на екрані показалася зелена смуга. То була “Бета”, що мчала з величезною швидкістю.

На “Першому Розвіднику” й на Базі її силует, що дрижав від стрімкого лету, зустріли зосередженою мовчанкою. Ось у глибині екрана знову з’явилась велика чорна тінь потоку метеорів, що захопив “Альфу”. Серед його брил знову замигтіло ясне веретено першого космольота.

“Бета” почала широкою дугою, трохи навскіс, підходити до краю темної хмари.

— Так, — сказав по хвилі Назим, — Орм хоче використати один-однісінький шанс: увірватись у потік і, летячи разом з ним, пробивати дорогу “Альфі”.

Всі мовчки стежили за екраном.

“Бета” так легко увійшла в гущу метеорів, наче голка у воду. Здавалось, що то звичайний, щоденний політ. Лише за якусь мить блиснули її бойові вогні.

Орм, пілот “Бети”, від самого початку поводився набагато розважливіше, ніж Марім з “Альфи”. Він не торував собі дороги цілими чергами протиметеорного полум’я, а стріляв поодиноко. Кожен постріл влучав у ціль. Одна по одній спалахували великі каменюки, перетворюючись у хмари розпеченої мли й блискучого попелу.

Це було прекрасне видовище, наче зроблене напоказ. Могло здатися, що то просто навчальний фільм для пілотів бойових космольотів, які вже віками мали завдання очищати від метеорних лавин шляхи сполучення, охороняти планети і штучні супутники від кам’яних брил, що шугають у космічному просторі.

Аж ось “Бета” раптово подалась убік і вперше вистрілила цілою чергою полум’я Видно, щось у неї було не гаразд. Потік метеорів вибухнув великим стовпом вогню. “Бета” наближалася до “Альфи”.

Ще одна черга, ще, і… раптом “Бета” рвонулася назад, потім удруге, втретє. Мабуть, космоліт мусів робити блискавичні маневри, щоб не зіткнутися з метеорами. Від них “Бета” могла оборонятися тільки в один спосіб — великою чергою позитронового полум’я.

Та незабаром скінчилися боєприпаси. Тепер уже обидва космольоти попали в пастку Чорної Ріки. Але найстрашніше було попереду. Через секунду напружену мовчанку людей, що приглядалися до екрана, перервав тривожний голос “Розвідника”:

— Увага! Увага! “Бета” втрачає зв’язок! “Бета” втрачає зв’язок!

— А хай йому чорт! — люто вилаявся Антонов. — Що це знову з їхнім зв’язком?

— Підозріваю, — сказала Долорес, — що Чорна Ріка має якісь особливі властивості, які.

— Мабуть, що так, — перебив її Назим. Він хотів ще щось сказати, але замовк.

Алька підійшла аж до самого екрана, до того місця, де тільки що стояв Йон. Вона простягла руку до Антонова.

— Скажіть, — тихо мовила дівчина, — що тепер буде?

Майк ще не встиг відповісти, як до Альки підбіг її брат:

— Алько, зараз ми…

Антонов здивовано глянув на хлопця.

— Здогадався, значить? — спитав він.

— Так, — сказав Йон. — Я теж здогадався. “Бета” мала надто малі шанси. Допомогти їй по-справжньому можуть тільки ті, хто вже з першої хвилини, відколи пролунала тривога, поспішає їй на допомогу. Тобто “Перший Розвідник” і ми.

— Це правда? — спитала Алька.

— Так, — відповіли разом Майк Антонов і Назим Сумеро.

— Радьте ж нам, що робити? — зажадала Алька.

5

Тривога “Розвідника” вже дійшла до Землі і незабаром мала досягти Меркурія та при-сонячних станцій. Отже про справи “Першого Розвідника” довідалась уже величезна більшість людства. А за кілька хвилин про катастрофу на Десятій Тисячі знали геть усі люди, хоч де б вони перебували. З усіх планет до сектора Десятої Тисячі линули їхні думки, їхня тривога, їхні надії. Перший Закон Космосу, введений ще на початку ери, говорив: “Ніхто ніколи не залишається самотній перед небезпекою космосу”. Люди були вірні тому законові. А думати про катастрофу в космосі передусім означало думати, як би допомогти.

Так воно й було.

Найвидатніші вчені людства, найкращі пілоти, найдосвідченіші космічні рятівники гарячково міркували, як знайти спосіб порятунку екіпажів, що попали в потік метеорів.

З більйонів людських осель люди летіли думкою до дослідників з сектора Десятої Тисячі, що зазнали катастрофи. Трильйони телескопів передавали рапорти про те, як обидва космольоти попали в потік метеорів (відомий під назвою Чорної Ріки). Не перебільшимо, коли скажемо, що, відколи сигнал тривоги з “Першого Розвідника” дійшов до всього людства, величезна його частина жила тільки подіями на Десятій Тисячі.

Але правда була одна, і розуміли це майже всі. Про неї говорили механічні мозки. Про неї казали люди. Про неї думали також ті, що їх Чорна Ріка несла у безвість. Та правда була ось яка: єдиними людьми, що мали дійсно поважні шанси на порятунок обох екіпажів, були ті, хто саме ту хвилю перебував на “Першому Розвіднику”.

Тобто: Йон Сого, чотирнадцятирічний хлопець, що народився в сатурнянській столиці Акрі, і двоє близнят із Землі, Алька та Алик Рої.

Із зрозумілих причин Центральна Камера “Першого Розвідника”, де перебувало троє дітей, не була ввімкнена в загальносвітову телепередачу. їх лише захоплено спостерігали кілька тисяч фахівців, що були покликані до штабу рятувальної станції. Бо, власне, ті фахівці мали шукати способів порятунку — звичайно, крім багатьох добровільців з усіх супутників та планет.

Тут треба додати, що коли Алька спитала: “Що ж нам робити?” і коли всі троє підійшли до екрана, дивлячись на Антонова і чекаючи його вказівок, переважна більшість людей так само наблизилась до своїх екранів. Думали вони всі приблизно так: “Я б дуже пишався (або дуже пишалася), якби це були мої діти”.

Антонов схилив до Альки гарне чорне лице й відкинув пасмо волосся, що спадало на очі.

— Я б дуже пишався, — сказав він таким басом, наче говорив у бочку, — якби ви були мої діти.

У Альки заблищали очі.

— Пробачте, — мовила вона. — Але я тільки-но спитала вас: що нам робити? Чому ви не відповідаєте?

Антонов ще нижче схилив голову, і пасмо волосся знову впало йому на очі.

— Вибачте, — сказав він. — Але я маю право згаяти ще хвилю на цю марну хвалу. У вас є ще чимало часу, поки “Перший Розвідник” дожене Чорну Ріку і поки ви зможете щось робити.

— Скільки? — спитав Йон.

— Сто п’ятдесят шість хвилин, — усміхнулась Долорес. — Дозвольте й мені сказати, що я б дуже пишалася, якби…

Алька так скривилася, що Долорес замовкла на півслові, і усмішка в неї на устах погасла. Та Алька миттю опанувала себе.

— Вибачте, — сказала вона. — Я поводжусь, як мала дитина. Це тому, що…

Дівчина не закінчила своєї думки. Що ж вона хотіла сказати? Дев’яносто відсотків фахівців, які спостерігали ту сцену, твердили, що кінець мав бути такий: “(що) я дуже люблю маму й тата”. Інші доводили, що воно мало звучати так: “(що) я палко люблю маму й тата”.

Однак Алька не була б Алькою, якби казала такі речі вголос. Вона тільки потерла рукою чоло, і той рух був гіркий, як плач.

— Майку, — мовив Йон. — Ми, звичайно, дуже пишаємося тим, що ви пишалися б, якби… і так далі. Але найбільше ми хотіли б збагнути свої можливості і дізнатися, нарешті, що треба робити.

Ту мить у невеличкій залі керівництва Бази, де були Майк і Долорес, пролунали два потужні удари в гонг. То був сигнал, який свідчив, що Супермозок Бази закінчив опрацьовувати доручене йому завдання.

— Ти спитав якраз до речі, — сказав Назим.

А Майк усміхнувся Альці.

— Бачиш, люба? — сказав він. — Ми не такі винні, як вам здавалося. Просто, ми також чекали на… нього.

Він кивнув головою на маленьке зелене світло, що блимало на задній стіні зали. То було око Супермозку. Задоволене, що добре виконало свій обов’язок, воно моргало їм зеленою зіницею.

— Отже, — сказав низьким басом Майк, — увага.

Йон ще на якусь секунду подумав, що коли йому судилося зазнати в житті чогось незвичайного — якщо взагалі пощастить пережити цей день, — то якраз оце й починається те незвичайне.

— Програма дій, яку ви зараз почуєте, — сказав Антонов, — є наслідком праці восьми тисяч фахівців Бази. З першої хвилі тривоги на “Розвіднику” вони внесли низку пропозицій Супермозкові Тритона. Він відібрав найкращу з них.

— Щоб ви знали, — додав Назим, — що в цій програмі взято також до уваги добровільно внесені пропозиції з усіх планет та їхніх супутників сонячної системи. Таких пропозицій було близько ста мільйонів.

— Дякуємо, — сказали близнята.

— До речі, — мовила Долорес, — ще одна інформація: вам надійшло в кількасот разів більше привітань.

— Дякуємо, — відповіли хором близнята, Йон і Робик.

Майк Антонов вів далі:

— Питаєте, що вам робити?

Він обернувся до блискучого ока Супермозку.

— Гей, Супере, дай нам схему.

Супер мовчки висвітлив найпростішу і найпрозорішу схему місця катастрофи. То була звичайна біла карта неба з нанесеними на ній координатами. Карта тієї ділянки неба, що її видно було із сектора Десятої Тисячі.

На тлі карти Супер висвітлив довгу чорну стрічку, яка роєм темних крапок оточила дві світлі малесенькі рисочки.

— Будь ласка, — сказав Майк. — Он вам загальна картина становища.

Він показав на темну стрічку:

— Оце Чорна Ріка. Найбільший і найшвидший з усіх відомих досі метеорових потоків, що стають на перешкоді в околиці нашої системи. Складається він з метеорів діаметром від п’ятисот метрів до десяти кілометрів. Місцями трапляються лавини дуже дрібних і дуже густо скупчених метеорів.

Майк заклопотано обернувся до дітей:

— Однак тут є якийсь невідомий чинник, дуже небезпечний. Потік порушує зв’язок, ламає радіохвилі і телехвилі, а якщо й пропускає їх, то такі спотворені, що їх годі прочитати. І “Альфа”, й “Бета” весь час намагаються зв’язатися і з вами, й з нами, але без успіху. Замість слів доходить тріск, замість зображення — мигтіння.

— А чи… вони живі? — спитав Алик.

— Напевне живі, — відповіла Долорес.

Майк став трохи збоку від білої карти неба, посередині якої чорніла смуга метеорового рою. На краю карти з’явилася кругла плямка.

— Цю мить, — сказав Майк, занепокоєно потираючи чоло і вказуючи на ту плямку, — “Розвідник” відділений ще сто п’ятдесятьма хвилинами лету до того місця в Чорній Ріці, де застряли космольоти. “Розвідник” — єдиний корабель, здатний наздогнати такий швидкий потік, як Чорна Ріка, не ризикуючи, що погоня вичерпає його силу й він ніколи не зможе вернутися.

— Підрахунки показують, — втрутилась Долорес, — що будь-який інший корабель не зумів би догнати Чорну Ріку раніше ніж… через вісім років.

— Через скільки? — здивувався Алик.

— Через вісім років, — повторила Долорес.

— І от, — вів далі Майк, — уявімо собі хвилину, коли “Розвідник” опиниться в тому місці, де застряли обидва космольоти. Це буде через…

На екрані з’явилися числа: 138, 71, 68. Отже, до тієї миті, про яку казав Майк, залишилося ще сто тридцять вісім хвилин сімдесят одна і шістдесят вісім сотих секунди.

“Як мало”, — подумала Алька.

“Як багато”, — подумав Йон.

— Тоді, — сказав Майк, — ви будете ось тут.

Маленька плямка “Розвідника” пересунулась до того місця, де серед метеорових цяток Чорної Ріки видніли дві світлі рисочки: “Альфа” й “Бета”.

— Тепер збільшимо, — наказав Майк.

Супер збільшив ту частину схеми, на якій видно було “Розвідника” і обидва космольоти в метеорній лавині.

Майк трохи відступив і рукою запросив Назима.

— А тепер слово має Назим, — сказав він, даючи місце найвідважнішому з людей.

Той найвідважніший зовсім не був схожий на героя: чи то людина, чи стара ворона з великим носом і хитрими очима.

— Отже, — мовив Назим, — тепер ваша черга. Маєте зробити невеличку справу. Одне з вас мусить у певному місці скерувати “Розвідника” на Чорну Ріку й відкрити вогонь з усієї артилерії корабля, щоб прорубати в потоці борозну на п’ятсот кілометрів завглибшки.

— Зовсім дрібниця, — буркнув Алик.

— А решта двоє, — вів далі Назим, примруживши витрішкуваті, але дуже розумні очі, — мають вилетіти до цього місця, — він показав на карті місце набагато вище під двох світлих рисочок, — і робити те, що робила “Бета”.

— Датися, щоб нас захопив потік? — спитав Йон.

— Авжеж, — мовив Назим. — А тоді, досягнувши по інерції “Альфи” й “Бети”, повним вогнем пробивати дорогу. Ваш вогонь зустрінеться з вогнем “Розвідника”, і вихід буде відкритий. Після того, якщо навіть у “Альфи” й “Бети” пошкоджені механізми і вони не можуть летіти, “Розвідник” сам витягне їх з Чорної Ріки штучним полем притягання.

— Це все? — спитав Алик.

— Так.

Алик гірко усміхнувся:

— Таки справді дрібниця.

— Алику! — докірливо мовила йому сестра. Потім підійшла до екрана:

— Все це замість нас робитимуть автомати?

— Так, — відповів пілот. — Коли…

— Що коли? — спитала дівчина.

— Коли не виявиться, — відповів замість Назима Йон, — що Чорна Ріка перешкодить їхній роботі. Тоді доведеться самим і керувати, й стріляти. Так чи ні?

— Так, — відповіли всі троє з Головної Бази.

— Тоді в нас шансів не більше як один до мільйона.

— Ні, — заперечив Назим.

Йон глянув на Альку та Алика і пересміхнувся з ними. Вони чудово розуміли одне одного. “Ми не зупинимось ні перед чим, — говорив їхній погляд, — але тепер знаємо й інше: що не переживемо цього дня. А наші батьки і решта екіпажу?” То була найболючіша думка. Як її збороти?

— Ні! — так щиро й гаряче сказав Назим, наче підслухав їхні думки. — Ви помиляєтесь.

— Чому? — спитав Алик.

Він усе ще боявся, що ці люди з Бази делікатно приховують від них правду. Але водночас у ньому вже народжувалася слабка надія.

— Річ у тім, — мовив Назим, — що ми перевірили ваші оцінки з авіації і космонавтики. Алька і Йон мають чудові оцінки, що свідчать про їхній хист. У Алика успіхи гірші, він не полетить. Залишиться на “Розвіднику” і буде тільки стріляти. Загалом… всі маєте шанси.

Алька кивнула головою.

— Розумію. А скільки ж ви шансів нам даєте, коли відмовить автоматичне управління?

Назим глянув на Майка. Той розвів руками, наче хотів сказати: “Нічого не вдієш, кажи правду”.

— У кожному разі, — мовив Назим, — не менше ніж вісімнадцять.

— Вісімнадцять на сто? — спитав Робик.

— Цить, Робику, — буркнув Йон.

— Дякую вам, Назиме, — сказала Алька. — Бачу, що нарешті все починає прояснюватися.

— На випадок перешкод будете працювати згідно докладного погодинного плану. Погодьте свої дії на кожну секунду… і хай вам щастить.

— І що? — спитав Алик.

Назим раптом збентежено усміхнувся.

— Хай вам щастить! Тобто: до роботи.

— Ага.

— Все це добре, — сказав Йон, — але ми не вміємо стріляти.

Це розвеселило Назима. Він потер руки, наче вони йому змерзли.

— Ми маємо ще дві години, — сказав він. — Зараз почнемо вчитися.

— Що?! — скрикнув Алик.

— А що ж тут такого? — здивувалась Алька.

— Він не любить учитися під час канікул, — сказав Йон.

Назим засміявся:

— Любі мої, це справа дуже проста. Кожен з вас прогляне спеціальний навчальний візіофільм. “Розвідник” постачить вам три мішені.

— Так, — сказав голос Пеера.

— Переглядаючи візіофільм, ви одночасно стрілятимете в мішені. Увага, “Розвіднику!”

— Слухаю! — озвався голос.

— Прошу постачити твоїм керівникам три візіофільмові шоломи й три мішені.

— Чи керівники підтверджують цей наказ? — спитав голос.

— Так! — швидко відповіли діти.

За хвилину стрічка транспортера принесла до Центральної Камери три легкі шоломи дивитися візіофільм і три мішені.

— Чудово, — мовив Назим. — Дякую, “Розвіднику”.

— Прошу, — сказав голос.

— Чи шоломи й мішені настроєні між собою? — допитувався Назим.

— Так, — слухняно сказав голос.

— Дякую, — знову мовив Назим. — Отже, увага!

Йон і Рої наділи на голови шоломи й поставили перед собою апарати мішеней.

— Все це дуже просто, — сказав Назим. — Алька з Йоном за хвилину опиняться в бойових космольотах і атакуватимуть лавину метеорів. Алик вестиме вогонь батареї на механопланеті. Прошу взяти в руки кермо прицілу.

Два керма були звичайнісінькими поперечними важелями, що легко поверталися в різні боки.

— Прошу обпертись ногами об педалі апаратів, — звелів Назим. — Ось так.

Йон озирнувся по Камері. Рої сиділи в білих шоломах візіофільмів, що закривали їм очі й вуха. Вони були трохи смішні в тих шоломах.

Робик мовчки, але несхвально приглядався до всього того.

Йон поклав руки на важелі керма, а ноги поставив на педалі.

— Отже, вам здаватиметься, — пояснював далі Назим, — що ви сидите в кабінах бойових космольотів. Важелі керма служать для того, щоб керувати вогнем. Коли на екрані з’явиться ясне кружальце, це означатиме, що стрілець повинен бути напоготові. Кермом треба направити апарат на ціль. Потім залишається тільки натиснути на педалі. Коли натиснути праву педаль, буде один постріл, а коли обидві — ціла черга. Зрозуміло?

— Зрозуміло, — відповіли діти.

— Ну, — гукнув Назим, — умикаю фільм! Увага!

— Увага! — повторив Йон.

— Увага! — й собі сказала Алька.

Лише Алик мовчки ворухнув губами.

Раптом Йон опинився сам-самісінький у кабіні управління бойового космольота. Космоліт на повній швидкості гнався за лавиною метеорів, яка загрожувала одному з головних шляхів сполучення.

Йон дістав наказ знищити лавину. Розвідувальні прилади вже показали її на екрані. Однак метеори були ще задалеко, щоб стріляти в них. Хлопець чекав, поки на екрані з’явиться світле кружальце бойової готовності космольота.

Чекав він напружено.

Звичайно, хлопець розумів, що все це ілюзія, візіофільм, яким керують інструктори з Бази на Тритоні. Знав він також, що Алька й Алик зазнають таких самих візіопригод. Але думав про це як про щось стороннє, далеке. Ту мить для нього було найважливіше знищити грізну лавину.

Як цілитися? Як стріляти? Інструкцію він пам’ятав добре: “Коли на прицільному екрані з’явиться світле кружальце бойової готовності, треба направити його на ціль. Потім натиснути на педаль. Права педаль — один постріл, обидві — ціла черга”.

Оце й уся інструкція.

Йон кілька разів глибоко й спокійно зітхнув. Хлопець хотів, щоб у нього, як він почне стріляти, була швидка думка, тверда рука й спокійний подих.

Увага!

На екрані з’явилися яскраві цятки, що більшали на очах. Водночас унизу екрана вискочило світле кружальце. Отже, він уже на такій відстані, що можна стріляти. І автомати космольота готові до бою.

Йон спробував повернути важіль керма. Надто швидко. Кружальце покотилося по екрану, не затримавшись на жодній цілі.

Значить, треба повертати кермо обережніше.

Хлопець, сам не помічаючи того, прикусив губу до крові.

Кружальце ніяк не слухалося його. Він крутив кермо то надто рвучко, то надто повільно. Час летів неймовірно швидко, а йому ще й досі не щастило знищити жодної цілі.

Розвідувальні апарати показували вже лавину дуже чітко: величезні сірі уламки скель, викинуті в простір під час якоїсь космічної катастрофи.

— Отак їх, — шепнув Йон.

Він нарешті таки захопив у світле кружальце одну скелю і натиснув на педаль.

— Є! — крикнув хлопець.

Брила, в яку він влучив, зникла з екрана, наче її ніколи не було. Тепер уже Йон щораз меткіше наводив кружальце на другу, третю… десяту… п’ятнадцяту цятку.

Нарешті він побачив їх цілу купу і обережно накрив кружальцем.

“Тепер треба чергою” — подумав він.

Космоліт легенько затремтів. У лавині з’явилася велика прірва. Йон переможно засміявся.

— Дуже добре, — сказав хтось.

Однак хлопець був надто захоплений війною з метеорами, аби зважати на якісь побічні, неістотні в цю хвилину голоси.

Так само повелася й Алька, яка дивилась той самий візіофільм, що й Йон. Вона мала на п’ять влучних пострілів більше, ніж він, хоч і почала стріляти на дві секунди пізніше.

Зате Алик, що сидів поруч них, був у зовсім іншому становищі.

Він не гнався космольотом за метеорами, а перебував на механопланеті: у кабіні артилерійського прицілу протиметеорної батареї.

Він чекав.

Розвідувальні прилади уже вихопили на екран потік величезних метеорів, що наближався до механопланети. Алик мав ще в запасі кільканадцять секунд. Врешті, він знав, що не повинен знищувати весь потік. Досить ударити збоку кількома чергами, і він розпоре його, розсіє на космічний порох.

Алик стулив губи так, ніби хотів засвистати якусь мелодію. Але не засвистав.

На екрані блиснуло світле кружальце прицілу.

Хлопець — відчуваючи, що робити це треба страшенно обережно, все одно, що надувати з мила бульку, — дуже поволі, але впевнено направив кружальце на край кам’яного потоку, який вимальовувався на екрані.

Потім, переможно усміхаючись, натис на обидві педалі.

— Чудово, — почувся чийсь голос, і раптом усе закінчилося.

Насправді ж Алик не керував батареєю, Алька з Йоном не ганялися в бойових космольотах за лавинами, що загрожували шляхам сполучення.

Знову всі троє сиділи в Центральній Камері “Першого Розвідника”.

— Дуже добре, — сказав, усміхаючись Назим. — Просто чудово.

Йон і Рої зняли візіофільмові шоломи.

— Справді добре? — недовірливо спитала Алька.

Назим гаряче кивнув головою.

— Ще й як добре! Ти заробила найкращу оцінку. Йонові й Аликові успіхи трохи гірші, але, зважаючи на те, що це була ваша перша спроба, мушу всім поставити “відмінно”.

Діти перезирнулися з надією в очах.

— Ваші шанси збільшуються, — сказав Майк.

Він підійшов до самого екрана.

— А тепер попрощаємося, — мовив він тихіше. — У вас залишилося небагато часу. Ви повинні розійтися на свої місця, Йон з Алькою до стартової вежі бойового космольота. Йон буде пілотом, Алька — палубним стрільцем. “Розвідник” має докладний план, що вам робити кожної секунди. Він познайомить вас із тим планом за десять хвилин до старту.

— Слухаю, — озвався “Розвідник”.

— Алик же, — перейняв слово Назим, — займе місце в артилерійській кабіні і почне діяти через вісім хвилин п’ятнадцять і дві десятих секунди після старту космольота. На випадок якихось несподіванок “Розвідник” має додаткові вказівки й поради, які підготував наш Супер.

— Це наказ керівників? — спитав “Розвідник”.

— Так, — відповів Йон, а за ним, як луна, проказали й Рої.

— Поки що це все, — мовив Назим.

Запала глибока, напружена тиша.

Дорослі з Бази не зводили очей з трьох дітей, що сиділи в Центральній Камері “Першого Розвідника”. Вони бачили їх так добре, наче стояли поряд, за прозорою стіною екрана.

Насправді ж їх розділяв простір понад шість тисяч мільйонів кілометрів — така була віддаль від Головної Бази на Тритоні до секторів Десятої і Одинадцятої Тисячі, через які мчав “Перший Розвідник”, женучись за Чорною Рікою.

Майк, Долорес і Назим одночасно підняли долоні вгору.

— Хай вам щастить, — гаряче мовив Майк. — Бажаємо вам успіхів. До побачення, Друзі!

Майк Антонов назвав їх друзями. Діти на відповідь поважно кивнули.

Перший керівник “Розвідника” Йон Сого від імені всіх трьох гукнув:

— До побачення!

І екран Центральної Камери погас.

— Ось ми й знову самі, — сказав Йон.

Алик потер руки так, як недавно Назим.

— Нас чекає добра робота, — сказав він і скривився: — Йоне, залиш мені Робика. Ти ж будеш удвох з Алькою.

Йон обернувся до робота:

— Як, Робику? Ти згоден?

Робот неспокійно озирнувся навколо, ніби його неслухняні думки розвіялись на всі боки. Потім на обличчі в нього знову з’явилася звичайна ввічлива усмішка.

— Слухаю, керівнику, — сказав він. — Звісно, згоден. Час братися до роботи.

Йон кивнув головою.

— Ми з Алькою йдемо просто до стартової вежі. Ви обоє йдіть до батареї.

Тоді ще підвів голову до стелі:

— Наказ “Розвідникові”. Постійно підтримуй між нами звуковий зв’язок.

— Слухаю, — сказав голос.

Йон з Алькою стали на квадрат швидкісного ліфта. Перше ніж дати наказ: “Стартова вежа”, хлопець помахав рукою Аликові й Робикові, які до свого місця мали їхати транспортером.

— Ну, бувайте, — усміхнувся Йон. — Тільки ж бережіться, щоб не сталося якогось лиха.

— Ти хіба забув, — тихо сказав Робик, — що в моїй присутності з вами ніякого лиха статися не може?

За мить вони перестали вже бачити одні одних.

6

До тієї миті, коли мав початися наступ на Чорну Ріку, залишалася рівно шістдесят одна хвилина.

— Шістдесят одна, — повідомив голос “Розвідника” саме тоді, коли швидкісний ліфт виніс Йона з Алькою до Головної Камери стартової вежі.

— Глянь, — шепнув Йон Альці, показуючи на екран.

У глибині екрана з’явилася ще маленька й туманна, але вже добре помітна смуга Чорної Ріки.

Якусь мить діти придивлялися до тієї імлистої стежки. Потім задня стіна камери розсунулася. “Розвідник” показував дорогу до бойового космольота. Йон з Алькою мовчки побігли туди.

Невеличкий коридор закінчився щільно закритим з усіх боків помостом. Склеписті двері в одній стіні були війстям до бойового космольота. Кручений коридорчик вивів Альку з Йоном до кабіни пілота й стрільця.

Бойовими космольотами в основному керували автоматичні пілоти, а боротьбу з метеорами провадив автоматичний стрілець. Проте бували хвилини, коли кермо мусила взяти до рук жива людина чи коли прицільні прилади слухали тільки свідому людську волю.

Алька і Йон мовчки зупинилися перед двома прямокутними пультами. Кожен з них мав свій екран і свій кермовий апарат.

Ліворуч було місце для пілота, а праворуч — для бойового стрільця.

Кабіна цього космольота відрізнялася від кабін дослідницьких або пасажирських космольотів лише формою крісел.

Як відомо, бойові космольоти мусіли бути готові до всього: до шаленої швидкості, до стрибків, до зміни напрямку руху, до надвисокої температури, що досягала рівня плавлення. А кожна черга з вогнемета космольота мала вогневу силу, що дорівнює сотням мегатонн троксилу.

Саме тому крісла пілота й стрільця тут до найменших дрібниць нагадували звичайнісінькі сидіння в простих космольотах. То були величезні охоронні скафандри, в яких людина ховалася цілком і навіть після катастрофи чи вибуху могла в такому скафандрі довгий час перебувати в космічному просторі.

— Увага! — почувся голос Пеера. — Прошу зайняти місця. Скафандри самі припасуються до росту пілота й стрільця.

— Дякую, — мовив Йон і звернувся до Альки: — Сядьмо, зробимо пробу. Кожен на своє місце.

Алька мовчки кивнула головою.

— П’ятдесят сім, — сказав голос, що був зобов’язаний повідомляти час через кожну повну хвилину.

Алька сіла перша. Тоді крісло, що досі було схоже на губчатий зів’ялий келих якоїсь величезної квітки, відразу огорнуло її. Не стало гарної тендітної дівчини. Перед екраном стрільця сиділо тепер велике, незграбне створіння.

Створіння те тихо засміялося Альчиним голосом:

— Як кумедно.

Йон сів навпроти пульта пілота. Скафандр піднявся і окутав хлопця з усіх боків. Виявилося, що зсередини він прозорий, як повітря, і не тяжчий від звичайної сорочки.

— Справді кумедно, — сказав Йон.

Алька знову тихо засміялася.

— Не говори так голосно, — майже пошепки мовила вона. — Верещиш мені просто у вуха.

Дійсно — голос її Йон чув наче коло самого себе.

— Пробач, — трохи засоромився хлопець. — Я вперше в двоособовому бойовому космольоті. І в одноособовому, — засміявся він, — був тільки раз. І то на візіофільмі. Годину тому.

— Уяви собі, що я так і думала, — сказала Алька. — А що далі?

— Спробуй покрутити кермо прицілу.

Сам він поклав огорнені масою охоронного скафандра руки на кермо і відчув щось дивне: наче скафандр мав власну нервову систему, яка долучалась до Йонових нервів. Хоч рукавиці були десять сантиметрів завтовшки, Йонові здавалося, що він тримає важіль керма голими руками.

— Якось незвично, — пробурмотів він.

— Я теж уперше відчуваю таке, — мовила Алька.

— А ти можеш вільно рухати прицілом? — спитав хлопець.

— Так, можу.

— Ну то… — Йон завагався, поки надумав, що робити далі, — ну то ходімо тепер до екрана в стартовій вежі.

— А як ти здіймеш скафандр?

Йон на мить розгубився, але зразу ж упевнено наказав:

— “Розвіднику”, зніми скафандр.

Ніхто не озивався.

“Що це означає?” — злякався хлопець.

— “Розвіднику”! — знову сказав він. — Зніми…

— Крісла, — додала Алька.

Так, саме слово “крісла” виявилося тим, що треба. Скафандри опали з їхніх постатей. Діти підвелися, перезирнулися і пирснули сміхом, хоч в їхніх очах ще світився переляк.

— То була кепська хвилина, — признався Йон.

Алька ні з того ні з сього наморщила лоба і стала водночас і неприємна, і дуже гарна.

— І що б ти робив без мене? — спитала вона. — Ех ви, поети й музики. Чоловіки вже від кількох століть переводяться. Це жах.

— Маєш рацію: це жах, — кивнув Йон.

— Що? — спитала вона трохи недовірливо.

— Що ти балакаєш дурниці, — мовив хлопець і чемно вклонився.

Алька примружила очі.

— Заявляю тобі, — сказала вона, — що коли ми переживемо цю пригоду, я зразу ж перестану з тобою розмовляти. Чи ви на Сатурні взагалі не знаєте, що таке ввічливість?

— П’ятдесят хвилин, — сказав голос “Розвідника”.

Йон розчулено усміхнувся, дивлячись у сердиті блакитні Альчині очі.

— Зійдімо вниз, — сказав він.

Алька гордо кивнула головою і рушила вперед.

Вони вийшли з космольота на поміст, що з’єднував машину з стартовою вежею. Потім спустилися в коридор, який вів до Головної Камери. Перед ними знову відчинилися двері.

Алька ступила до Камери, і раптом сталося щось страшне, наче примарний сон.

Зненацька озвався голос “Розвідника”. В ньому чувся переполох. Навіть жах.

— Увага! Увага…

Те друге “увага” перейшло нараз у якесь белькотіння. Двері, що в них пройшла Алька, раптом почали зачинятися, хоч Йон ще був у коридорі. Він ледве встиг відсмикнути назад ногу. Однак двері не цілком зачинилися, а нагло спинилися. Залишилася щілина в долоню завширшки, крізь яку Йон бачив зблідле Альчине обличчя.

— “Розвіднику”! Даю наказ! — гукнув він, силкуючись відчинити двері.

Однак голос не відповідав. Він ще раз пробелькотів “Ува-а-а…”, і настала тиша.

— Йоне, що це може означати? — стривожено питала Алька.

— Не знаю, — тихо відповів хлопець. — Щось жахливе.

Та враз він згадав, що на “Розвіднику” мусить бути хтось, хто має давати раду навіть у найнесподіваніших труднощах і небезпеках.

— “Розвіднику”! Слухай наказ! — крикнула Алька.

Знову ніхто не відповів. Навколо було тихо й нерухомо.

На щастя, в Головній Камері вежі й далі темнів образом космічного простору великий екран, а з відчиненої брами лилося світло штучного сонця. Це означало, що “Розвідник” не перестав виконувати свої основні функції. А все ж таки сталося щось страшне. Якраз тепер, коли допомога “Розвідника”, його інструкції і накази набирали найбільшої ваги, він нагло занімів.

— Алько! — гукнув Йон. — Я залишусь тут, а ти біжи по Робика. Спробуй… може, зумієш дістатися до артилерійської батареї ліфтом, а якщо ні, то побіжи навколо стартової вежі. Вхід до батареї тут, біля лабораторій. Під червоною банею. Біжи по Робика. Тепер тільки він здатен нам допомогти.

— Чекай на мене, — сказала дівчина. — Тримайся, Йоне. Я зараз його приведу.

Вона скочила на голубий квадрат швидкісного ліфта, але він навіть не здригнувся.

Алька тільки махнула рукою і вибігла крізь відчинену навстіж браму стартової вежі надвір.

Запала тиша.

— “Розвіднику”! — знову крикнув Йон. — “Розвіднику”! Даю наказ.

Цього разу почулося невиразне “Увага… уваа…”, і навіть двері почали трохи піддаватися Йоновому натискові. Та по хвилі знову все завмерло.

Усе-таки Йон полегшено зітхнув. Двері відхилилися настільки, що крізь них, певне, можна було б пролізти.

Однак Йон не зважувався.

Що буде, коли він пролазитиме, а двері раптом знову зачиняться?

Не можна ризикувати. Алька повинна добратися до Робика за три—чотири хвилини. А Робик напевне допоможе. У цілому Всесвіті немає кращих друзів у людини від сатурнянських роботів-опікунів.

Просто надалі треба заховувати спокій. Бо, незважаючи на цю нову перешкоду, вони повинні встигнути й у визначену хвилину почати дію.

Ледь вистромивши голову в розсунені двері, Йон глянув на екран.

Туманна пляма Чорної Ріки трохи побільшала. “Розвідник” помітно наблизився до неї. До зіткнення залишилося близько п’ятдесяти хвилин. Так, адже недавно, коли Йон розмовляв з Алькою, “Розвідник” повідомив: “П’ятдесят хвилин”. Отже, вони мають ще багато часу.

— “Розвіднику”, — мовив Йон задля спроби.

Тиша.

Раптом Йон здригнувся: що то було?

Власне, нічого особливого не сталося. Не пролунав жоден звук, ніхто не озвався. Хлопцеві тільки здалося, що в брамі промайнула якась тінь.

— Гей! Хто там? — гукнув Йон.

Знову ніхто не озвався.

Хлопець заплющив очі.

Може, та хвилева тінь на порозі стартової вежі була тільки маревом. Але ж він наче добре бачив якусь темну, невиразну постать, що на коротку мить майнула на тлі світлого прямокутника брами.

Йон знову здригнувся. Тепер він почув десь коло виходу легенький шелест.

— Хто там? — крикнув хлопець.

Відповіді не було.

“Це неможливо, — гарячково думав він, — це неправда”.

Хлопець не хотів ще підозрівати того, чого сам не перевірив. Але…

Адже віддавна ходять таємничі оповідання про те, що буде, коли людина врешті зустріне в космосі якусь істоту зовсім іншого, ніж вона, походження й звичаїв. Може, саме тут, на “Першому Розвіднику”, на межі Десятої та Одинадцятої Тисячі, далеко від людських селищ, з’явилися якісь небезпечні чужинці?

Бо надто все це було підозріле: і дивне пошкодження зв’язку в Чорній Ріці, і захоплення обох космольотів потоком, а тепер… Що то за тінь знову промайнула в брамі?

— Почекай, — голосно сказав сам до себе Йон, — не будь дитиною. Не розповідай собі казок. Маєш поважніші справи, щоб сушити над ними голову.

Поміркувавши, Йон поволі зняв із себе куртку й сорочку, йому тепер було байдуже, що двері, крізь які він таки надумав пролізти, затиснуть його і роздавлять. Хлопець примірився боком до щілини. На щастя, він трохи спітнів, і шкіра була слизька.

Йон двічі шарпнувся і був уже за дверима. Правда, він відчув, що здер собі шкіру на лопатках, але зате був уже в Головній Камері. Він спокійно вдяг сорочку і обережно, але сміливо вийшов просто на яскраве світло штучних сонць “Розвідника”.

Він пильно оглянувся довкола, проте нікого не побачив.

— Що ж далі? — спитав він себе вголос.

І надумав, перше ніж вирушити на пошуки своїх друзів, ще раз глянути на екран, чи далеко до Чорної Ріки. Тому повернувся назад до Головної Камери. Повернувся і не встиг глянути на екран, як несамовито закричав. Брама нечутно зачинилася за ним.

— Увага! — переляканим голосом озвався “Розвідник”. — Застерігаю! Ува…ва…ва…

— “Розвіднику”! — кричав Йон, б’ючи кулаками в браму. — “Розвіднику”! Від кого застерігаєш?

Проте голос більше не озивався.

Йон теж утихомирився. Що за безглуздя — бити кулаками в двері стартової вежі.

— Ти таки дурень, Йоне, — сердито сказав хлопець сам на себе.

“Треба обійти вежу, — міркувала Алька. — Вхід до батареї десь там, біля лабораторії. Під червоною банею.

Дівчина швидко вибігла з вежі, але зразу ж уповільнила ходу.

— Тільки не слід панікувати, — пробурмотіла вона.

Справді. Було б нерозумно бігти наосліп. Вона ж взагалі не орієнтувалася на “Розвіднику”. Оглянула його тільки під час сніданку. Якби їй тепер сказали, наприклад, знайти ботанічний сад, то…

Алька аж спинилася — такою безпорадною і розгубленою відчула себе раптом перед таємницями “Розвідника”. Легко було всюди добиратися і все знаходити, коли голос його ввічливо вказував дорогу, а ліфти, рухомі стрічки і швидкісні транспортери несли туди, куди їм було велено.

А тепер голос мовчав. Ліфт у стартовій вежі не діяв. Як попасти до місця, що його вона ніколи не бачила і де ніколи не була?

— Ой! — скрикнула Алька.

Вона помітила, як за кілька кроків від неї раптово почала рухатися жовта стрічка транспортера. Дівчина кинулася до нього, але зразу ж з острахом відскочила.

“Куди ж ти? — дорікнула вона собі. — Куди, дурна? Ти ж не знаєш, куди ця стрічка веде”.

“Треба обійти вежу, — нагадала вона Йонові слова. — Ну, то й обійду”.

Алька пішла ліворуч, наче на зло транспортерові, що рухався в правий бік. Дівчина спокійно ступала по густій і м’якій, як килим, траві. Вона поминула купку дерев, на листі яких ще не висохли краплі дощу.

За хвилину дівчина знову спинилася. їй здалося, що хтось крикнув. То наче був Йонів голос. Алька прислухалася кілька секунд, але ніхто більше не озивався.

Вона рушила далі. Через кільканадцять кроків, попри всі свої попередні наміри, вона знову почала бігти. Бо в глибині алеї попереду угледіла невеликі кущі, а серед них — знайомий краєвид: кольорові бані лабораторій.

Алька бігла, наче за нею хтось гнався. Нараз у повітрі задзвенів дивний, переляканий голос “Розвідника” — це був той самий поклик, що його почув Йон у стартовій вежі.

— Увага! — гукав голос. — Застерігаю! Ува…ва…ва…

І знову все скінчилося невиразним белькотінням.

Алька притишила ходу тільки на одну мить.

— Від кого застерігаєш? — щосили крикнула вона і, не почувши відповіді, подалася далі в напрямку лабораторних бань.

То була щаслива хвилина — серед білих бань лабораторій дівчина вгледіла невелику, але важливу для неї червону баню артилерійської батареї. Вона помчала туди так, немов за нею гналась найстрашніша потвора космосу, в яку зрештою вже сотні років ніхто не вірив.

Дівчина знала одне: хоч би там від кого (чи від чого) застерігав її “Розвідник”, вона зобов’язана якнайшвидше знайти Алика й Робика. Передусім Робика, який у сто разів швидше й краще, ніж вони, знайде вихід із цього становища. Адже він сам казав: “У моїй присутності з вами ніщо не може статися”.

Алька добігла до невеликої, пласкої, як шапка червоного гриба, бані, і з розгону оббігла її навколо.

— Алику! — гукнула вона. — Алику! Робику!

Ніхто їй не відповідав. Це ще було півбіди. Але справжнім лихом виявилось те, що баня була замкнена наглухо, і Алька не знала, як до неї дістатися.

— Ох, “Розвіднику”, — прошепотіла вона. — Що сталося?

Вона напружила всю силу, щоб уперше хтозна від якого часу не заплакати, як мала дитина. їй пощастило опанувати себе, клубок відкотився від горла, думка проясніла.

— А що далі? — спитала дівчина себе.

Треба поміркувати. Алька на кілька секунд заплющила очі, шукаючи відповіді. Потім обійшла довкола вежу, пильно придивляючись до кожного її шва. Нарешті вона знайшла місце, в якому тонша за волосину шпарка свідчила, що саме тут були двері до середини.

Дівчина уважно озирнулась навколо, шукаючи чогось важкого й твердого. Однак поблизу нічого такого не було. Стежка була суцільна й гладенька, хоч і здавалося, ніби її викладено з каменів. Алька задумалась. Де вона бачила справжнє каміння? Ага, в потоці за садом. Але туди далеко. Як же тоді вистукати в зачинені двері сигнал Аликові й Роби-кові? Може, зламати гілляку з найближчого дерева? Ні. То було б варварство, до того ж даремне варварство, бо супроти твердої стіни вежі галузка м’якого дерева така ж сама нікчемна, як і Альчина тендітна долоня.

Що ж робити? Знаючи, що це цілком марна річ, дівчина гупнула у зачинені двері — раз, другий, третій. І раптом витріщила очі й роззявила рота з подиву. Зразу ж після третього удару двері до вежі відчинилися, наче з чийогось наказу.

— Дякую, — мимоволі сказала Алька. — Іду.

Однак замість увійти вона відступила на півкроку й гукнула щосили:

— Алику! Робику! Роби-ику-у!

Двері легенько погойдувалися. Здавалося, що вони ніби вагаються: зачинятися чи ні.

— Не зайду, — мовила Алька. — Ніхто мене туди не запрошує.

І знову гукнула:

— Алику! Роби-ику-у!

Але ніхто їй не відповідав. У вежі було тихо й темно. На хвилю її опосів дитячий страх.

— Ох, Йоне, — шепнула вона.

Та вже за мить Алька знов була Алькою. Алькою з логічним мисленням. Алькою спокійною і стриманою. Алькою із сталевими нервами, майбутнім пілотом на великих швидкостях.

Дівчина удала перед собою, що то не вона, а хтось зовсім інший шепнув: “Ох, Йоне”, відступила ще на один крок і дуже уважно оглянула двері.

— Від кого ти застерігаєш, “Розвіднику”? — спитала вона.

Тиша. Темне нутро батареї мовчало. То була наче невисловлена погроза, німе застереження.

— Від кого ти застерігаєш? — ще раз спитала Алька.

Але й цього разу не отримала відповіді. І, не міркуючи довше, вона побігла назад, до стартової вежі.

Дорогою Алька навмисне уникала місць, де могли бути які-небудь автомати й механізми “Розвідника”. Тож вона перестрибнула рухому стежку, обминула квадрат швидкісного ліфта і, замість перебігти через маленький, хиткий місток, переплигнула вузенький потічок, що трохи далі розливався у невеликий ставок.

Нарешті дівчина знов опинилася біля вежі. Тут вона стала, уважно озирнулася довкола. І раптом, хоч їй ніщо не загрожувало, з цілком спокійним обличчям, але голосом, що аж тремтів з жаху, закричала:

— Рятуйте! — і ще раз: — Рятуйте!

Відповіді вона й не сподівалася, бо відразу ж кинулась бігти далі навколо вежі, знову до головної брами. Мчала вона скільки було сили.

Коло вежі, звідки приблизно через півгодини вона і Йон мали вилетіти космольотом, дівчину охопила тривога.

“Приблизно через півгодини? — міркувала, біжучи, Алька. — Яке це має значення? Ніякого, коли треба діяти з точністю до одної десятої і одної сотої секунди”.

Дівчина саме добігла до широкої алеї, що вела до брами стартової вежі. Тут вона стала як укопана: брама була зачинена.

І аж тепер обличчя Альчине набрало такого виразу, який повинно було мати, коли вона кричала “Рятуйте!”. Проте вона ані зойкнула. Ту хвилю кричати не мало ніякого сенсу.

Взагалі ніщо не мало сенсу. Вперше в житті дівчина подумала: “Все це не має аніякісінького сенсу. Немає і ніколи не мало”.

Вперше в житті її огорнуло почуття цілковитої байдужості до всього, що люди створили собі на користь.

Ось найкращий штучний супутник усіх часів, наймайстерніше спроектована механопланета, славетний над славетними, найвідважніший “Розвідник” обернувся раптово в пастку. В пастку на трьох безпорадних, відокремлених одне від одного і залишених самих на себе дітей.

— Чекай, — сказала собі Алька вголос. — Ще матимеш час упадати в розпач. Краще подумай, що все це означає.

Вона потерла долонею чоло й задумано прошепотіла:

— Ти просто істеричка, серденько.

Адже взагалі “Розвідник” працював як слід: штучні сонця світили й гріли, повітря було чисте й прозоре, як кришталь, все росло собі, як завжди. Коли б такі дивні речі сталися в інший день і в звичайних умовах, то можна було б подумати, що то якась надпрограмова розвага. Звісно, з технічного погляду це був би всесвітній скандал. Але з людського?

Однак це був не звичайний день. І події на “Розвіднику” були вже не скандалом, а нещастям.

Може, “Розвідник”, боячись за свою власну долю, перестав коритися людям? Вже здавна ходили про це і смішні жарти, і грізні, таємничі пророкування.

— Настане день, коли машини збунтуються, — розказували дотепники і дурні базіки.

“А чи не може й справді таке статися? — подумала Алька. — Якщо в розвідувальних приладах “Альфи” сталася заводська помилка, то чи немає якоїсь хиби і в “Розвідникові”, що штовхає планету на бунт проти людей?”

— Ні, це неможливо, — вголос сказала вона.

“Але ж чи напевне таки неможливо?” — міркувала дівчина.

Саме ту мить, ніби навмисне, озвався голос “Розвідника”:

— Увага, керівники! Увага, керівники! Треба негайно…

— Що треба?! — несамовито крикнула Алька, бо після слова “негайно” настала хвилинна тиша, а тоді “Розвідник” знову сказав: “Негайно… не-гай-но…”— і замовк.

Та все ж обличчя Альчине проясніло, ніби на “Розвіднику” засвітилося третє, додаткове сонце. Бо ту саму хвилю, коли Пеер марно силкувався докінчити рапорт своїм керівникам, йому принаймні пощастило досягти одного — відчинити браму стартової вежі.

Звідти до Альки кинувся Йон.

— Ох, Йоне, — прошепотіла дівчина.

— Нарешті! — зрадів хлопець. — Ти бачила їх?

— Ні.

— Я так і думав.

— Що далі? Що нам робити?

Йон узяв Альку за руку.

— Я ще й сам добре не знаю, — сказав він. — Але конче треба щось почати. У нас мало часу. Бачиш?

Крізь відчинену браму було видно екран. Майже половину його великої поверхні займала тінь Чорної Ріки, що зростала з кожною секундою.

— Що накажеш, керівнику? — діловито спитала Алька.

Йон вдячно усміхнувся їй.

— У нас лише два виходи, — швидко сказав він. — Або спробувати повернутися в космоліт, або якось дістатися до Головної Камери й дізнатися, в чім річ. Що ти радиш?

— Головну Камеру.

— Чому?

Дівчина не роздумувала й чверті секунди.

— Дуже просто, — почала Алька з надзвуковою швидкістю. — Коли ми доберемося до космольота і навіть вчасно стартуємо, то не впевнені, що “Розвідник” буде діяти за визначеною програмою, що він не згубить нас у просторі, не втече з небезпечної зони тощо.

Йон кивнув головою.

— Отже, треба дістатися до Головної Камери, — вела далі дівчина, — бо лише там…

— Лише звідти, — перебив їй Йон, — можна з’єднатися з Базою.

— Ба навіть самим направити пошкодження.

— Біжімо.

Вони помчали до Камери. Раптом Йон, що біг перший, схопив дівчину за плече.

— Глянь-но! — мовив він, показуючи на рухому стежку, ту саму, що її перед кількома хвилинами Алька обережно обминула.

— Що?

— Вона рухається не в той бік, що повинна рухатись, — сказав хлопець.

Алька лише кивнула головою.

— Тепер сюди, — мовив Йон і звернув убік від лабораторій.

Вони бігли рівною, пружною, як губка, алеєю.

— Як ти гадаєш, що все це означає? — спитала дівчина.

— Всього можна сподіватися, — відповів Йон.

Вони бігли поруч, як два бігуни: швидко, але без поспіху, з усієї сили, але рівномірно. І тільки перемовлялися короткими словами.

— Всього можна сподіватися, — знову сказав Йон.

А за мить Алька спитала:

— Чи то… “Розвідник?”

— Ні.

— Ну звичайно, — погодилась дівчина. — Адже він пробує нас застерегти. Однак…

— Що однак? — спитав Йон.

— Чи він часом не прикидається?

— А ти як думаєш? — у свою чергу спитав хлопець.

— Думаю, що ні.

Йон кивнув головою. Проте обличчя його було похмуре.

— Всього можна сподіватися, — сказав він.

— Про що ти тепер думаєш?

Йон не відповів. І тільки тоді, коли вони вийшли із заростей, що оточували лабораторії, і побігли великою заквітчаною лукою у напрямі великої бані Головної Камери, що видніла здалека, озвався майже пошепки:

— Я спочатку думав, що це… чужинці.

— Які чужинці?

— З космосу!

Алька аж зупинилася з подиву, Йон не чекав її, і вона насилу догнала його — адже вони пробігли вже близько кілометра.

— Дурниці! — крикнула вона, важко дихаючи.

Хлопець знову не відповів. Він мовчки біг далі. Альці було щораз важче встигати за Йоном.

— Йоне, не біжи так швидко, — попросила вона.

Хлопець відразу зупинився, а коли Алька хотіла бігти далі, притримав її за руку.

— Відпочинь.

Дівчина так засапалась, що не могла й слова вимовити. Вона тільки кивнула головою.

— Бачиш, — пробурмотів він. — Далі вже не біжімо, а ходімо, крок за кроком.

Йон також задихався, але на Сатурні він багато й охоче бігав, тому вже за хвилину міг знову розмовляти.

— Всього можна сподіватися. Але я теж вважаю, що чужинці, якби появилися тут… що взагалі всі ці вибрики надто дурні. Якби хтось завітав на “Розвідника”, то найперше захотів би порозумітися з нами.

— Може, “вони” тільки оглядають “Розвідника”?

— Хто “вони”? Що значить “оглядають”?

— Коли я була мала, — сказала Алька, ніби між іншим, — то хотіла заглянути в кожну іграшку. І кожну псувала.

— Ага. Отже, ти вважаєш…

— Ні, — мовила Алька. — Вважаю, що то все дурниці.

Йон засміявся.

— Ти вже відпочила?

— Так.

— Ну, то гайда!

Вони знову побігли.

— Найважливіше, — сказав Йон, — направити пошкодження… якось дати собі раду…

— З чим?

— Та з тим “чимось”!

— Зрештою, нам нічого так дуже квапитись, — мовила Алька.

Йон не зразу збагнув, що Алька мала на думці, а коли збагнув, то з радості так ляснув її по спині, що вона мало не впала.

— Правду кажеш, — вигукнув він.

— Звичайно, правду, — насилу вимовила Алька, — але навіщо мені ламати з цього приводу ребра?

Йон пропустив її слова повз вуха.

— Адже, — думав він уголос, — важливо те, що ми доженемо Чорну Ріку. Якщо ми не встигнемо врятувати їх тепер, то зробимо це трохи пізніше. В крайньому разі попросимо з Бази нову програму. Адже…

Дівчина знову глянула на Йона досить неприємно.

— Адже, адже… — передражнила вона його. — Адже це було зрозуміло з самісінького початку.

Раптом Йон став як укопаний. Він мав такий вираз на обличчі, наче побачив щось жахливе.

— Справді, це було зрозуміло з самого початку, — прошепотів він.

Алька перелякано побачила, що хлопець зблід. Що його так вжахнуло?

— Що сталося? — спитала вона.

Йон стріпнув головою, наче йому зненацька хтось забив памороки.

— Це неможливо.

— Що? Скажи, що? — підганяла його дівчина.

Хлопець боляче стиснув її за плече. Алька вирвалася від нього і аж крикнула:

— Кажи!

Він глянув на неї, як на зовсім чужу. Погляд у нього й досі був якийсь несвідомий і переляканий.

— Ходи, — мовив Йон. — Зараз скажу.

Навколо них квітла найкраща лука на “Розвіднику”. Вгорі щебетала якась пташка, в траві без упину цвірінчали коники, крикливі, неугавні, зовсім як на Землі, десь на півдні.

— Боюсь, — сказав Йон. — Дуже боюсь, що доведеться просто кричати “рятуйте”.

— Що ти сказав? — спитала Алька. — Кричати “рятуйте”?

Хлопець мовчки йшов далі. До Камери залишилось кілька кроків.

— Розумію. — сказала Алька. — Я вже кричала “рятуйте”, але це не допомогло.

А що за цей час відбувалося в Алика й Робика?

Треба вернутися до тієї хвилини, коли Алька і Йон у Головній Камері стали на блакитний квадрат швидкісного ліфта.

Алик дивився на них і тільки кліпав очима. Вони просто в одну мить зникли.

Тоді хлопець штовхнув ліктем Робика й сказав:

— Ну, артилеріє, струнко!

— Вільно! — засміявся Робик і кумедно скривився.

Алик здивовано приглядався до зморщок і веснянок на Робиковому обличчі.

— З вами, сатурнянськими роботами, — сказав він, — ніхто не може змагатися. Я б ніколи не сказав, що ти не людина.

— А це добре? — спитав Робик.

— Хіба я знаю? — відповів Алик.

Робик усміхнувся трохи сумно:

— Все залежить від обставин.

Саме ту мить “Розвідник” повідомив, скільки часу залишилось до початку їхнього наступу на Чорну Ріку.

— Шістдесят хвилин, — сказав голос.

— Їдьмо, — звелів Алик.

Транспортер, на який вони стали, повільно рушив з місця, але відразу ж почав набирати швидкості. Він поніс їх у підземний тунель Оксамитова губка стін мигтіла світловим візерунком. Транспортер легенько погойдувався під ногами. Алик, усміхаючись, глянув на Робика.

— Ти завжди був такий симпатичний? — спитав він.

— Ні, — заперечив Робик. — Ти ж знаєш, що ми, роботи-опікуни, по-своєму ростемо разом з вами. Але… — завагався він, — думаю, що нам краще поговорити про…

— Поки що не треба, — перебив його Алик. І зразу ж ввічливо пояснив, чого він хоче: — Сподіваюся, що такими питаннями я не завдаю тобі прикрості. Адже я вперше в житті бачу сатурнянського робота. Наші, земні, набагато гірші. Отож вибач мені, проте…

— Будь ласка, — усміхнувся Робик. — Нічого. Ти хочеш знати, який вигляд мав я раніше? Дуже просто. Коли Йон був ще зовсім маленький, я скидався на рухому іграшку: замість носа мав співучого дзьоба, замість очей — рухомі світлячки, замість рук — брязкальця.

— Мабуть, був дуже гарний! — захоплено засміявся Алик.

Робик скромно кивнув головою.

— Непоганий. Я був дуже спритний і кумедний, Йон страшенно любив мене.

— Ну, він і тепер тебе любить, — сказав Алик.

— Я став схожий на людину з того часу, коли Йон почав розрізняти людей. Відтоді ми разом “ростемо”, тільки що я… — Він не скінчив, бо ту мить транспортер, раптово гальмуючи, вніс їх до просторої круглої зали.

— Це артилерійська позиція, — сказав голос “Розвідника”.

— Доповідаємо: ми прибули, — засміявся Алик.

Він згадав ці смішні слова з якогось фільму про так звані “армії” доісторичних часів.

— Приймаю накази, — мовив голос, що явно не зрозумів Алика.

Хлопець кивнув головою.

— Будь ласка, покажи кермо, а також екран прицілу головного вогнемета, — мовив він.

— Це наказ?

— Наказ.

— Слухаю. Прошу до середнього пульта.

— Розумію, — сказав Алик.

У залі, де містилася головна позиція проти-метеорної батареї “Розвідника”, було три пульти для артилеристів.

— Це не педагогічно, — поскаржився Алик. — Раніше мені забороняли гратися ручним реактором, а тепер відразу доручили найпотужніший позитроновий вогнемет.

Робик пирснув сміхом, але зразу ж споважнів.

— Ти, здається, блазнюєш, Алику, — дорікнув він йому.

— Не здається, — зітхнув Алик, — а напевне.

— Чому?

Алик безпорадно глянув на Робика.

— Тому, мій любий Робику, що я трохи боюся. Розумієш?

— Не зовсім, — чесно признався Робик.

Алик усміхнувся і сів до середнього пульта. Перед ним зразу засяяв великий круглий екран.

— Отже, це вона, — шепнув Алик.

— Хто?

— Чорна Ріка.

— П’ятдесят хвилин, — почувся голос “Розвідника”.

Алик показав у глибині екрана на маленьку й ще туманну, але вже цілком виразну стежку метеорової Чорної Ріки. Якусь мить обидва мовчки вдивлялися в далеку, імлисту смугу.

— “Розвіднику”! — гукнув Алик.

— Слухаю.

— Прошу дати мені пробний постріл.

— Даю.

На екрані з’явилося світле кружальце ручного прицілу. Правда, звідси ще годі було досягти метеорового потоку. Проте Алик вибрав на смузі скупчення маленьких крапок. Він хотів перевірити, чи швидко він зуміє скерувати на них кружальце прицілу. І переможно усміхнувся. Досить було ледь помітного руху, навіть не всієї руки, а лише двох пальців, щоб яскраве кружальце зразу ж слухняно накрило те скупчення на смузі.

— Чудово, — сказав Робик.

Алик легенько натиснув на педаль. На екрані мигнув яскравий блиск — швидше, ніж спалах зірки, що падає на землю.

Алик хотів радісно засвистати — він згадав, нарешті, мелодію одної забутої, але дуже гарної пісеньки. Та не встиг засвистати, бо Робик зненацька весь затремтів, почув щось жахливе.

— Що сталося? — спитав Алик.

— Не знаю, — відповів Робик.

— А чого ж ти?

— Стривай, — махнув рукою Робик. Видно було, що він до чогось прислухається. Але до чого?

“Хіба людина може перевірити, до чого він прислухається?” — заздрісно подумав Алик. Адже годі порівнювати досконалість людського чуття з чуттям пересічного робота, вже не кажучи про сатурнянських феноменів. Взяти хоча б слух. Роботи чули ультразвукові хвилі, радіохвилі, телехвилі і десятки тисяч інших речей. Алик завжди казав, що роботи не помирають зі сміху з людської недолугості тільки тому, що машини з природи лагідної вдачі.

Тепер Алик тихо чекав Робикових пояснень. Чекав покірно, але нетерпляче. Зрештою, навіть за таких обставин неспокій робота був чимось незвичайним.

Та виявилось, Робик і не думав пояснювати, що його збентежило.

“Він схожий на пса, що зачув змію”, — подумав Алик і згадав, як бабусин Дінго в Делі не зносив навіть сумирних водяних вужів.

Робик тільки попросив:

— Почекай на мене хвилинку.

— А куди ти? — спитав хлопець.

— Я зараз повернуся, — сказав Робик і ступив на стрічку транспортера в напрямку “поверхня”. Транспортер зразу ж рушив, і стіна замкнулася за ним, наче тінь.

Алик похитав головою.

— Трохи неспокійні канікули, — сказав він у бік екрана і хотів блазнювати й далі на цю тему, але нічого не виходило.

Він був сам, отже міг дозволити собі хвилю смутку. Хвилю “слабкодухості”.

— Як так піде далі, — сказав хлопець сам до себе, — то нам ще й канікули продовжать. Тоді ми помремо з нудьги.

Проте думка, що людина може померти з нудьги, була така неймовірна й така неймовірно смішна, що він просто зареготав. А коли ще й пригадав “кашель засапаної зозулі”, то аж заплакав зі сміху.

Але враз замовк. В одну мить. Бо почувся голос “Розвідника”, в якому бринів переполох, чи навіть жах.

— Увага! — сказав голос. — Ува-а-а…

Це друге “ува” перейшло в якесь відразне белькотіння.

— Що? — спитав Алик.

Ніхто не відповів. Тільки ще раз почулося те безпорадне “ува”, потім настала страшна тиша.

Алик підвівся й озирнувся довкола.

— Я, мабуть, сплю, — сказав він. — Прокинься, Алику!

Тиша.

В глибині екрана мовчки зростала й повільно наближалася смуга Чорної Ріки. Найгірше те, що на “Розвіднику” почало щось діятись. Діятись серед тиші й мовчанки, яку було ані збагнути, ані стерпіти.

— Робику! — гукнув Алик.

Тихо.

Ані луни, ані голосу.

— Перестань верещати, — порадив собі Алик. — Це і не гарно, й нерозумно. Думай, що далі робити.

Якусь хвилину хлопець і справді напружено думав.

“Що так стурбувало Робика? Чого він злякався?”

Потім сказав:

— Буду говорити вголос. Так легше.

Він підвів до стелі голову.

— Якщо чуєш мене, “Розвіднику”, то записуй. Починаю розмовляти сам із собою. Увага!

Розмова була проста: питання — відповідь, питання — відповідь…

Ось перше питання:

— Що занепокоїло Робика?

Відповідь:

— Не знаю.

А далі вже пішло, як по нитці:

— А все-таки?

— Його могли занепокоїти звичайні пошкодження в “Розвіднику”.

— Не думаю.

— Чому?

— Бо звичайні пошкодження “Розвідник” лагодить сам.

— Отже?

— Або “Розвідник” здурів і не хоче сам собі допомогти й нам коритися…

— Або?

— Або небезпека прийшла ззовні. І це, мабуть, якісь чужинці.

— Дурниці.

— Чому дурниці? По-перше, бували випадки, коли в несприятливих умовах втрачали глузд навіть найкращі супермеханомозки. Ми ж опинилися в умовах, що найменше сприяють спокійній роботі. А “Перший Розвідник” дуже вразливий, може, навіть несміливий…

— Блазнюєш?

— Ні. Може, обидві підозри слушні? І те, що на “Розвідника” напали чужинці, якісь злі, неприхильні істоти з космосу, ті, тло, наприклад, ховаються в середині Чорної Ріки і вже спіймали на гачок “Альфу” й “Бету”, а тепер ловлять нас… І, може, внаслідок їхнього нападу “Розвідник”, нездатний оборонятися, збожеволів.

— Дурниці!

Це останнє слово Алик крикнув із щирим переконанням і на хвилю перестав розмовляти сам із собою.

“Дурниці, дурниці, дурниці… — вперто й сердито повторив хлопець кілька разів у думці. І трохи заспокоївся. — Треба часом уголос виказувати дурниці, — міркував він. — Саме тоді й можна їм скласти ціну”.

Правда, поки що ця розмова не дала йому багато користі. Він тільки стратив кілька дорогих хвилин на дурнувату гру з самим собою. Тільки на те, аби збагнути, що говорив дурниці.

Стривай, а коли ж він почав говорити дурниці?

Адже перше питання було слушне.

“Нумо, поміркуй, — заохочував хлопець сам себе. — Чи…”

Але докінчити питання не встиг, бо знову озвався переляканий голос “Розвідника”:

— Увага, керівники! Увага, керівники! Негайно треба…

— Що? Що негайно треба? — несамовито закричав Алик, бо після слова “треба” запала тиша, потім “Розвідник” ще сказав: “Негайно… не-гай-но…” — і замовк.

Щось таки вже робилося, бо раптом зрушила стрічка транспортера, того, що проходив посередині зали.

Тоді Алик ще раз сказав уголос перше запитання із своєї попередньої розмови. Потім, не роздумуючи, мовчки скочив на транспортер, що дедалі більше набирав розгону.

Хлопець широко розставив ноги, трохи зігнувши їх у колінах. Стрічка тремтіла під ними. Аби тільки не впасти! Бо транспортер відразу набрав швидкості, вживаної тільки на далекі відстані.

А коли б, зрештою, він і впав? Нічого б з ним не сталося. Кожний нормальний транспортер мав лапи тривоги, якими ловив і підтримував людину, коли вона втрачала рівновагу. Кожен нормальний транспортер… Але хто міг дати гарантію, що цей транспортер нормальний?

Стрічка звивалася серед тунелів, пробігала через невідомі зали, камери та машинові відділи, напевне, швидше, ніж треба.

Алик стояв, нахилившись уперед, і, тримаючись руками за коліна, вдивлявся в предмети, що пролітали повз нього. Він кожної миті готовий був стрибнути. Обличчя його було зосереджене, спокійне.

А тим часом, коли він раптом почав кричати, то голос його, попри той зовнішній спокій, тремтів, наче в смертельно переляканої людини.

— Рятуйте! — волав хлопець. — Допоможіть! Рятуйте!

Хвилину почекав — і знову:

— Рятуйте! Допоможіть! Рятуйте-е!

Коли б на “Розвіднику” все було гаразд, то такий крик викликав би тривогу цілого корабля, на допомогу збіглися б усі живі й механічні люди. А так нічого не сталося. Транспортер і далі шугав крізь тунелі, зали, машинові відділи й камери. Однак за дві чи три хвилини такої їзди Алик раптом ляснув себе по лобі.

— То он воно що!

Він зрозумів, що попав у замкнене коло. Просто транспортер мчав по колу. Ось простора світла лабораторна зала з великими круглими мікроскопами. Далі двокольоровий тунель. Потім кілька невеликих камер, знов тунель, двоє темних приміщень, широкий розгалужений коридор, і знову — лабораторна зала з мікроскопами, двокольоровий тунель, кілька камер, тунель… і так далі.

— Рятуйте! Допоможіть! — розпачливим голосом, але з спокійним виразом на обличчі крикнув Алик. І, не дочекавшись жодної реакції, шепнув собі: — Ну то… стрибаю.

Він пересунувся на край транспортера. Безпечно зіскочити можна було в двох місцях— у залі з мікроскопами і в широкому коридорі. Десь-інде було небезпечно. Він міг луснутись лобом об стіну, а це було б невелике задоволення, хоч стіни тут дуже пружні.

Тому Алик надумав зробити ще одне коло, аби краще підготуватись до стрибка. Він уже напам’ять знав, що за чим іде: зала, тунель, камери… і коридор.

Алик вирішив стрибнути в коридорі, бо побачив, що з другого боку в ньому мерехтить зеленим світлом якась смуга. Отже, там рухався ще один транспортер. Хлопець прицілився і стрибнув.

Стрибаючи, хлопець подумав, що той другий транспортер іде вгору, отже, нарешті винесе його на поверхню… Але що буде, коли він рухається в протилежному від першого напрямку?

На щастя, Алик не встиг уявити собі, що могло б статися, коли б той другий транспортер рухався в протилежному напрямку. Все одно він уже не зміг би втриматися від стрибка. А зрештою, не треба було й думати про такий жах.

Та виявилося, що другий транспортер іде в той самий бік, що й перший. Завдяки цьому хлопцеві пощастило встояти на ногах. А за хвилинку Алик радісно заплескав у долоні: стрічка виразно підіймалася вгору.

— Браво! — зрадів хлопець.

Незабаром стало все ясно. Транспортер вийшов на поверхню, зробив півколо серед гайка дактилевих пальм, минув високий, схожий на африканський, піщаний горб — і знову направився в тунель…

Мабуть, тут!

Алик легко сплигнув. І не помилився — він був навпроти головного входу до Центральної Камери. Він ступив крок уперед і обережно торкнувся пальцями зачиненої стіни. Цього мало бути досить: адже “Розвідник” пам’ятав і його голос, і дотик пальців. Якщо не допомагали слова, то може цей дотик допоможе.

Хлопець зрадів, бо стіна злегка подалася. І хоч вона ще не розступилася, проте видно було її добрий намір, її щире, хоч чомусь важке зусилля. Алик обома руками вперся в те місце, де стіна мала розійтися. На його обличчі з’явилась усмішка: стіна, хоч і нерівномірно, поштовхами, але все більше і більше піддавалася натискові.

І ось, затамувавши подих, Алик став перед розчиненим входом до Центральної Камери. Цей вхід був навпроти того, яким вони заходили раніше.

Другий вхід теж був відчинений. Навіть більше: закладений великою дюралюмінієвою балкою, наче хтось чужий, хто не був певний, що “Розвідник” його слухатиме, хотів забезпечити собі вільний вхід і вихід.

Хлопець мовчки дивився в Камеру. Він уже не усміхався. Але й не гнівався. Просто був смутний.

Він уже хотів дати наказ “Розвідникові”, коли раптом десь здаля, наче з глибини протилежного коридора, почувся розпачливий Йонів крик.

То були не слова, не щось розбірливе, а просто зойк, у якому чулася справжня мука. Алик аж похолов.

На той крик у Головній Камері хтось кинувся. Він уже давно був тут, бо встиг розмонтувати одну стіну і таким чином відкрити велику спіральну котушку одного з мозкових центрів “Розвідника” і підключити до неї якусь групу кристалів. Хтозна, що він тут робив, — лагодив чи псував?

Почувши відчайдушний Йонів крик, невідомий стрепенувся, наче його раптом пойняв смертельний жах, і кинувся туди, звідки той крик долинав. З його рухів, з виразу очей і обличчя Алик збагнув, що він мчить на допомогу Йонові.

То був Робик.

Робик миттю зник у глибині протилежного коридора.

Тоді Алик підбіг до розмонтованої стіни і рвонув котушку від кристалів, що її блокували. Ту саму мить до камери вбігла Алька і дзвінко закричала:

— “Розвіднику”, слухай наказ! Позбавляємо робота-опікуна прав людини!

— Слухаю! — відразу почувся чіткий голос “Розвідника”.

— “Розвіднику”! — додав Алик. — Не знищуй робота. Тільки затримай його.

“Розвідник” якусь мить зволікав з відповіддю. А тоді сказав з видимим жалем:

— Не знищувати. Слухаю.

Через кілька секунд коридором прокотився цілий гурт роботів-ремонтників — невеликих куль, що мали сотні найрізноманітніших механічних кінцівок.

Дві такі кулі вкотилися до Центральної Камери і заходились лагодити спіральну котушку, потім умонтували на давнє місце стіну, що її зняв Робик. Дві інші блискавично звільнили вхід: за п’ять секунд розрізали на п’ять шматків грубу дюралюмінієву балку.

Якусь хвилину Алик і Алька мовчки дивились одне на одного, потім швидко поцілувалися. Їхні очі світились радістю. Аж ось до Камери вбіг Йон. Він був дуже блідий.

— Розвіднику! Пришли лікаря, повідом час і підготуй програму бойових дій, — наказав він. — Але насамперед повідом час.

— Вісімнадцять хвилин двадцять секунд.

— Устигнемо! — крикнув Алик.

— Йоне, що з тобою? — спитала Алька.

Бо Йон захитався. Був би навіть упав, якби вони не підтримали його. Ліва рука в хлопця почорніла від закипілої крові та опіків.

— Розвіднику, лікаря! — крикнув і собі Алик.

— Наказ прийнято.

З третього входу, призначеного для механізмів, нечутно з’явився великий білий шестигранний Механолікар.

— Тобі боляче? — співчутливо запитала Алька. — Що сталося?

Йон підійшов до Механолікаря, встромив поранену й попечену руку в темпу переділку апарата і за мить уже посміхався.

— Ох, — полегшено зітхнув він, — нарешті перестало боліти.

Потім соромливо додав:

— Я самохіть засунув руку під транспортер, коли він рухався. Мусив так зробити. Якби мені не було боляче, я б не зумів так переконливо кричати і Робик не вибіг би звідти. І хтозна, чи нам пощастило б опанувати становище.

— Все! — сказав Механолікар.

Йон вийняв з апарата руку і здивовано оглянув її. Вперше в житті він звертався до Механолікаря. Він навіть не сподівався такого наслідку. Відразу перестало боліти, зникли рани, опіки, а цілу руку, наче найтонша рукавичка, вкрив шар штучної охоронної тканини.

— Дякую, — сказав хлопець, і Механолікар нечутно повернувся в те таємниче місце, звідки він щойно вийшов.

— Коли ти все збагнув? — спитала Алька брата.

Алик секунду поміркував:

— Тоді, коли згадав собі, що Робик нам сказав на прощання.

— Тоді, коли й ми, — здивувалася Алька. Йон узяв їх під руки.

— Прошу вас, постарайтеся зрозуміти його, — благально усміхнувся він. — Адже найперший обов’язок робота-опікуна — оберігати людину від небезпеки. Робик мав завдання опікуватися нами. І він не хотів, щоб ми так чи інакше наражалися на небезпеку.

— Але ж, Йоне! — усміхнувся Алик. — Ми все розуміємо. Нам доручили виконати небезпечне завдання. І не можна вимагати від роботів, щоб вони думали так, як ми. І то я краще, що вони не можуть так думати.

Алька знизала плечима.

— Любий мій Йоне, — сказала вона поблажливо. — Найприскіпливіший людський розум нічого не може закинути Робикові, бо який конструктор годен передбачити таке дике становище? Врешті, часом і повинні бути такі випадки, коли без нас… людей, ніяк не обійдешся!

— П’ятнадцять хвилин, — нагадав голос “Розвідника”.

— Досить балакати, — мовив Йон. — Ходімо на свої місця.

— У мене є пропозиція, — сказала Алька.

— Яка?

— Через хвилину після нашого старту повернути Робикові права людини. Коли ми будемо далеко від “Розвідника”, Робик чинитиме все, щоб ми повернулися. Вважаю, що моя пропозиція варта уваги, — скромно додала вона.

— Я теж так думаю, — мовив Алик.

— І я, — додав Йон, вдячно позираючи на дівчину.

Алик задоволено потер руки.

— Чудово, — сказав він. — Я не буду сам. І взагалі…

— І взагалі… годі вже! — перебив Йон. — На місця!

— Знаєте що? — згадав Алик. — Нещодавно я бачив кілька візіофільмів про варварські часи. Тоді люди, замість побажати одне одному добра, зичили “ні пуху ні пера”. Отож ні пуху ні пера вам у космольоті!

І він стрибнув на стрічку транспортера, що миттю винесла його з камери.

— Він надто легковажний, — зітхнула Алька.

— Я дуже його люблю, — признався Йон.

Дівчина розчулено всміхнулася:

— А я ще більше… ніж дуже.

До тієї миті, коли бойовий космоліт “Розвідника” мав почати боротьбу з Чорною Рікою, залишилось тільки шістдесят секунд.

— Одна хвилина, — сказав “Розвідник”.

І відтепер почав рахувати секунди: п’ятдесят дев’ять, п’ятдесят вісім, п’ятдесят сім…

Алька з Йоном сиділи вже на своїх місцях: Йон — біля пульта пілота, Алька — біля пульта стрільця.

“Розвідник” тільки що дав план дії з просторовими й часовими координатами. Автоматам космольота він давно вже був відомий. Однак могло статися, що Чорна Ріка перешкодить їм, зіпсує радіолокаційні антени. Тому Йон з Алькою завчили основні координати напам’ять. А тепер проказували їх пошепки.

Хвилю тому Алик надіслав їм останнє привітання.

— Сестричко, — сказав він. — Йоне, милий друже! Держіться. І взагалі…

Це “і взагалі” він вимовив так, що… та годі про це. Ніхто не любить, коли прилюдно говорять про його почуття.

— Тридцять одна, тридцять, двадцять дев’ять… — повідомляв голос.

Перед Алькою і Йоном на екранах на тлі безмежного космосу вирувала страшна Чорна Ріка. “Розвідник” мчав рівнобіжно з її течією і немовби навіть трохи над нею, як птах над кам’яною лавиною.

А через тридцять, двадцять дев’ять, двадцять вісім секунд у цей потік величезних кам’яних брил, що мчав по Всесвіту, мав увірватися бойовий космоліт Пеера.

Екіпаж його: Йон Сого (пілот) та Алька Рой (бортовий стрілець). Завдання: відоме. Час на виконання: сорок хвилин.

— Увага! — бубонів голос “Розвідника” — Десять, дев’ять, вісім…

Йон і Алька зручніше вмостилися на своїх місцях.

— Сім, шість, п’ять…

“Що це шумить у вухах?” — думала Алька.

“Що це шумить?” — подумав Йон.

Після цього Йон почув біля себе тихе Альчине зітхання. В серці йому ворухнулася глибока ніжність.

— Три, дві, одна… — лічив “Розвідник”.

І нарешті:

— Старт!

7

Від “Розвідника”, що світився зеленим світлом, відірвався невеликий бойовий космоліт типу КБ-803. Саме так почалася славетна битва “Розвідника” з Чорною Рікою.

Побачивши все те на контрольному екрані, Алик глибоко зітхнув. Космоліт узяв курс на Чорну Ріку і на повній швидкості шугнув просто до потоку, наче мав єдину мету: розтрощити себе об його величезне каміння.

Алик знав, що все буде інакше, що через секунду космоліт змінить свій курс, а все-таки полегшено зітхнув, коли КБ-803, описуючи величезну дугу, почав наближатися до течії під щораз гострішим кутом.

— Чудово, — похвалив хлопець.

Насправді той маневр виконали автомати, але ж часом треба і їх похвалити.

Алик розсівся в своєму кріслі, вже певний себе: поки що не відчутно тих коливань, що паралізували “Альфу” та “Бету”. Він навіть пожалкував — адже могло б бути цікавіше, коли б… І зразу розсердився на себе за такі дурні думки.

Надто дорого коштує така гра в героїв, аби за нею жалкувати.

— Дякую, — сказав Робик.

Уже минула хвилина від старту космольота, і Робик знову одержав свої права.

Тепер він стояв на порозі невеликої артилерійської зали і зніяковіло дивився на Алика.

— “Розвідник” — мовив він несміливо, — переказав мені вашу розмову про мене. Ще раз дякую.

Алик усміхнувся якнайласкавіше.

— Любий мій Робику, — підморгнув він йому. — Таж з погляду наданих тобі прав ти діяв, як і годиться сатурнянинові, просто чудово. Ти оберігав нас від небезпеки.

— Ти дуже тактовний хлопець, — мовив Робик.

— Але ж я кажу цілком щиро! — вигукнув Алик.

— Сподіваюся, що так, — полегшено зітхнув Робик і всівся поряд з Аликом.

— Таким чином… — почав він.

А докінчив Алик:

— Що було, те загуло.

— І справді, — усміхнувся Робик.

Вони замовкли й стали дивитися на екран. “Розвідник” рвонувся вперед — настав-бо час зайняти позицію, з якої він мав виконувати своє завдання. Як відомо, завдання те було сформульоване досить просто: зайнявши позицію ФАММ, 192, 041, 42… (далі ще сорок вісім літерних і числових координат), розпочати бомбардування Чорної Ріки позитроновими вогнеметами в глибину… (тут перераховувалося вісім позицій) протягом тридцяти двох хвилин чотирьох цілих п’ятсот сорока дев’яти тисячних секунди, рахуючи від тієї миті, коли “Розвідник” дасть своїй батареї сигнал: “Вогонь!”

Разом з тим контрольний екран весь час показував шлях бойового космольота КБ-803 до Чорної Ріки.

КБ-803 вже досяг поверхні метеорової лавини і тепер, бездіяльний, з вимкнутим двигуном, поволі зсувався в глиб Чорної Ріки, піддаючись її силі тяжіння і швидкості руху.

Все йшло за планом.

— Все йде за планом, — пробурмотів Алик, — але я одного не розумію.

— Чого?

— Як спеціалісти з Бази не передбачили твоєї поведінки?

— Передбачили, — сказав Робик. — Чекали тільки, щоб хтось із вас опинився поза моїм контролем. Боялися, що я почну завчасно і загальмую політ “Розвідника”. Вони перехитрували мене. Правда, вас вони не зуміли застерегти, але “Розвідника” застерегли, і тому мені не вдалося повернути його з дороги.

— А то б ти повернув?!

— Звісно, — відповів Робик. — Не розумію, чого ти так дивуєшся. Я повинен був…

— Знаю, знаю! — перебив його Алик і показав на силует КБ-803, що дедалі меншав і тепер уже миготів серед кам’яних брил Чорної Ріки.

Робик вдивлявся в маленьку блискучу риску з тією дивною, нелюдською нерухомістю, що свідчила в робота про особливе “розумове” напруження.

Раптом він сказав:

— “Розвіднику”, я маю запитання.

— Слухаю.

Голос “Розвідника” знову бринів дуже ввічливо.

— Чи… — але на цьому Робик замовк і начебто замислився.

Алик глянув на нього трохи стурбовано: що він знову задумав? Однак ту ж мить Робик сказав:

— Вибач, “Розвіднику”. Спершу пораджуся з людиною-керівником.

— Слухаю, — сказав голос.

— Алику, — почав Робик. — Я міркую ось про що.

І він розповів про свій задум. Алик слухав його дуже уважно. Врешті він кивнув головою:

— На мою гадку, ти маєш рацію. Але спитай “Розвідника”, чи це можливо.

Робик спитав.

“Розвідник” відповів, що можливо.

— Отже, — сказав Робик, — я чекаю.

— Увага! — почувся голос “Розвідника”. — За сім хвилин починаємо бомбардувати.

На батареї запала тиша.

— Чому “Альфа” й “Бета” весь час мовчать? — спитала Алька.

— Не знаю, — відповів Йон.

— Ми ж уже недалеко від них.

Йон глянув на контрольну таблицю автоматичного пілота. Серед сотень цифрових і літерних даних впадали в око числа, висвітлені червоним світлом.

Йон весело усміхнувся. Вони дійсно були вже недалеко від “Альфи” й “Бети”. Все йшло так гладенько й просто, що аж не вірилося: невже це не сон, а дійсність? Усі ті страхи й небезпеки, яких вони зазнали і які, на жаль, ще й досі загрожують екіпажам “Альфи” й “Бети”?

— Якби не скупчення метеорів перед нами, — сказав Йон, — то ми вже були б коло них.

— Але чому вони мовчать?

— Якась аварія зв’язку.

— Яка?

Йон мовчав, бо не знав, що відповісти. За хвилину він знову почув:

— Йоне!

— Що?

— Ти певен, що вони живі?

— Аякже! — крикнув він так переконано, що й сам зрадів. — Звичайно, певен!

— Це дуже добре, — мовила Алька. — Але мені дивно, чому вони так уперто мовчать.

Хлопець знизав плечима.

— А мене вже ніщо не дивує, — мовив він трохи нетерпляче. І, може, саме та нетерплячість розсердила Альку.

— Ти поводишся просто нестерпно, — буркнула вона. — Коли б я могла, то негайно вийшла б звідси. Тільки не кажи мені “будь ласка, йди”. Ти й так полюбляєш дешевенькі дотепи. І взагалі, в моїх очах то ще не виправдання, що ти виявляєш до мене прихильність.

— Що? — розгублено спитав хлопець.

— То ще не виправдання, що ти виявляєш до мене прихильність, — повторила Алька. І додала солодким голосом: — Мені здається, що сьогоднішні події погано вплинули на твій слух. А ти як думаєш?

Йон не відповів — йому дуже захотілося сміятися, а він боявся, що цим ще дужче розгніває дівчину.

Запала глибока тиша. На контрольній таблиці поволі змінювалися ряди чисел. Найважливіше число, висвітлене червоним кольором, поволі посувалося до двадцяти семи тисяч.

Автопілот дуже обережно шукав дорогу серед метеорів Чорної Ріки. Найшвидший тип космольота він вів повільніше, ніж літають на екзаменах у дитячих школах малого пілотажу.

Алька нерішуче кашлянула.

Йон удав, що не чує. За кілька секунд вона спитала вже цілком привітним голосом:

— Сердишся?

— Ні.

— То чого ж мовчиш?

— Та думаю.

— Про що?

Йон витримав невеличку паузу:

— Та про те, чого ти так мені сподобалась.

— Ну й що? — спитала вона аж надто байдужим голосом.

— Це для мене справжня загадка, — відказав він з несподіваною злістю, яка зрештою вразила тільки його самого.

Алька ж, наче сподівалася такого вибуху, спершу лише тихесенько засміялася. Йон почув той сміх коло самого свого вуха — легенький, як подих, трохи злісний, але більше радісний. Потім вона сказала:

— Я теж маю свою загадку.

— Яку? — спитав хлопець, відчуваючи, що цього разу його питання звучить страшенно безглуздо.

— Чого ти мені сподобався? — відповіла вона голосом знову солодким і невинним.

Йон цього разу теж промовчав. Тепер тільки тому, що не міг нічого путнього придумати.

Та дівчина, аби йому дошкулити ще дужче, спитала:

— І що ти на це скажеш?

Йон нарешті здобувся на відповідь. Потім він добре пам’ятав, що вона була навіть непогана, до міри ущиплива й до міри ласкава. Але змісту її так пригадати й не міг, бо саме ту мить, коли він розтулив рота, щоб відповісти, пролунав голос “Розвідника”.

— Вогонь! — наказав голос.

А за секунду по тому у Чорну Ріку вдарив перший стовп сліпучого білого вогню.

Головний вогнемет “Розвідника” — зброя надзвичайної потужності. Автоматичний стрілець обрав на перший постріл величезну кам’яну брилу — не менше ніж десять кілометрів у діаметрі. Від удару білого вогню брила не розпалася, не згоріла, не спопелилася, а просто зникла, немовби її взагалі ніколи й не було.

Потім пролунав другий постріл, третій, четвертий, десятий…

Автоматичний стрілець отримав завдання пробити в Ріці прогалину завширшки двісті, заввишки п’ятдесят і завдовжки близько п’ятисот кілометрів. Коли в цій прогалині з’являвся метеор, автоматичний стрілець негайно знищував його струменем позитронового вогню.

Алик вдивлявся в екран з цікавістю і злістю. Там був ворог, супротивник—вбивчі, незагнуздані сили природи.

Кажуть, нібито в сиву давнину, коли людство переживало найважчі, варварські часи, люди самі між собою ворогували. Навіть убивали одне одного. Щоправда, не дуже хочеться вірити в таку безглузду жорстокість, але історики твердять, що це дійсно було. Хоч зрозуміти щось подібне дуже важко. Бо хто може бути справжнім ворогом людини? Ураган, що його треба розігнати, потік метеорів, що його треба знищити, непрохідні безодні в скелях Юпітера, морози на Нептуні, піщані бурі на Марсі — ось справжні вороги.

Алик збагнув, що в його гніві є щось важливе і що це прекрасне почуття. Це саме він, тринадцятирічний хлопець із Землі, разом із трохи старшим від нього сатурнянським роботом — свідки великої і прекрасної битви “Першого Розвідника” з ворогом, у тисячу разів більшим за себе, але насправді слабшим через те, що він — лише сліпа стихійна сила.

— Ти коли-небудь бачив таке видовисько? — наче байдуже спитав Алик.

— Ні.

Робик так само напружено й нерухомо вдивлявся в екран. У його очах знову загорілися зеленаві вогники — тепер уже він міг урятувати Йона від небезпеки, тільки змагаючись із Чорною Рікою.

— Ненавиджу, — сказав він.

Алик зиркнув на нього й подумав, що погано було б попасти в неласку до робота.

— Глянь! — крикнув Робик.

У глибині екрана враз з’явився небаченої величини метеор. Здавалося, він мчить прямо на “Розвідника” і від нього не пощастить утекти. Алик мимоволі зціпив зуби.

— Увага, — шепнув він.

Йому здалося, що чекати не можна. “Ще мить — і нам кінець”, — досить спокійно і без страху подумав він.

— Ще ні, — заспокоїв його Робик. — Ще ні.

— Уже! — крикнув хлопець.

Автоматичний стрілець затримував постріл до останньої секунди. Він-бо знав, коли буде найвідповідніша і найкраща мить. І саме тоді, коли вже здавалося, що величезний метеор спочатку своєю тінню роздавить екран, а потім легеньким дотиком розтрощить і зітре на порох маленького “Розвідника” — саме тоді з батареї Пеера бухнуло неймовірно яскраве полум’я і схопило величезного супротивника у свої гарячі обійми.

— Уже! — крикнув Алик.

Цього разу стрільцеві довелось удатися до головного вогнемета, що одним своїм пострілом міг закип’ятити море середньої величини.

І ось метеор зник.

Просто зник. А ще якусь хвилину тому загрожував “Розвідникові”, мчав на нього, мало його не розбив. А тепер він зник, наче його ніколи й не було.

Алик з Робиком перезирнулися. І сталася незвичайна річ: хлопець побачив у роботових очах подив.

— Що? — гордо мовив Алик. — Був метеор, і нема його.

— Справді, — сказав Робик.

Настав невеликий перепочинок.

У Чорній Ріці начебто з’явилась мілина, де мерехтіла й переливалася лише дрібна жорства.

Малі вогнемети з “Розвідника” обертали її на сотні іскор. Було таке враження, наче крізь космічний простір раптом поплив справжній земний струмок, у якому вигравало сонячне проміння, розсипаючи сотні відблисків, що засліплювали очі й тішили серце.

— Як гарно, — сказав Алик.

— Не розумію твого захоплення, — сухо відказав йому Робик. — Адже небезпека ще не минула.

Алик знову глянув на нього трохи підозріливо.

— Слухай, Робику, — спитав він, — чи ти часом не перепалив свого почуття гумору?

Робот знизав плечима:

— Дуже можливо. Але тепер не маю часу перевіряти котушки. Вважаю, що…

Враз він замовк і швидко підвівся.

— Увага! — гучно сказав “Розвідник”. — Бойовий космоліт втрачає зв’язок. КБ-803 втрачає зв’язок. Увага! КБ-803, що з тобою? Що з тобою?

— Пеере, передавай наші слова! — крикнув Алик.

“Виходить, — гарячково міркував він, — що вони ловляться в ту прокляту пастку. А може, і я за хвилю, так як вони, як “Альфа” і “Бета”… Ні. Ми не здамося, хоч би там що, а не здамося!

— Слухайте! — закричав він. — Алько і Йоне! Алько і Йоне! Відгукніться! Тримайтеся! Ми не здамося, хоч би що там було!

— Спокійно, — мовив Робик.

Кров ударила Аликові в лице, йому стало соромно і страшно. Страшно за них, і соромно на себе.

— КБ-803, увага! КБ-803! — настійливо кликав голос “Розвідника”. — Відгукнися! Це Пеер! Негайно відгукнися!

— Йоне й Алько, — спокійно вже сказав Алик. — Відгукніться!

Потім замовкли всі троє — “Розвідник” Алик і Робик. Вони чекали: адже тепер повинен озватися КБ-803. Повинен? Ні — мусить!

Автоматичний стрілець знову відкрив вогонь — на екрані з’явився цілий рій темних велетнів. Біляве полум’я почало жадібно пожирати їх.

Минула третина часу, запланованого на всю сутичку “Розвідника” з Чорною Рікою. І якраз тепер КБ-803 замовк, так само, як замовкла “Альфа”, а через сорок одну хвилину після неї — “Бета”.

— Увага, — знову озвався голос “Розвідника”. — КБ-803! Чому не відповідаєш? Чекаю рапорту. “Перший Розвідник” чекає твого рапорту. КБ-803! Відповідай! Чекаю.

Та марно вони чекали. КБ-803 мовчав.

Робик підвівся.

— Чи дозволиш, Алику? — спитав він.

— Так, — відповів Алик. — Дозволяю.

Робик підійшов до Алика й подав йому руку. То була трохи дивна хвилина. Аликові ніяк не вірилося, що він тисне руку не живій істоті, а автоматові.

“Якби тільки не ті вогники в очах і не занадто непорушні вії, — думав він, — то був би цілком як жива людина”.

— Якщо мені не пощастить, — мовив Робик, — то передай вітання від мене Йонові. І Альці також.

Алик гірко усміхнувся:

— Любий Робику! Тепер уже невідомо, чи взагалі хто-небудь з нас зможе щось комусь передати.

Робик трохи незграбно вклонився.

— Вибач, — сказав він, — але ми існуємо тільки тому, що віримо людям. Я не можу у вас сумніватися просто з технічних причин. Я переконаний, що все скінчиться гаразд… Отже… до побачення.

— До скорого побачення, — відказав Алик.

Він і далі всміхався, хоч йому було зовсім не весело.

Робик став на квадрат ліфта й зник. Алик зостався сам.

— “Розвіднику”, повідом про становище, — спокійно, але рішуче наказав він.

— Повідомляю, — почувся слухняний голос.

Алик знову втупився в екран. Головний вогнемет бив Ріку білим полум’яним молотом, і кожен його удар обертав кам’яні брили в ніщо.

А тим часом “Розвідник” повідомляв:

— Обстріл Чорної Ріки провадиться згідно плану. Пілоти і обслуга батареї працюють нормально. Однак КБ-803, що його повели люди, втратив зв’язок на часовій відстані 17-АМ-4. Спроби налагодити зв’язок поки що не дають наслідків.

— Далі!

— Робот-Опікун, — казав голос, — за дозволом людини-керівника прямує до запасного бойового космольота. Чи повідомляти про його дії?

— Так.

— Наказ прийнято, — слухняно підтвердив голос. — Повідомляю: цю мить ми переносим робота головним швидкісним ліфтом до стартової вежі. Водночас почалося передстартове обстеження запасного бойового космольота КБ-804. Обстеження показало, що космоліт КБ-804 готовий до старту. Робот уже на стартовій вежі. Він одержує дозвіл стати на стартовий поміст КБ-804. Він входить до космольота. Зачиняється люк. Робот готовий до старту. Він просить увімкнути швидкість. Передає привітання. КБ-804 вмикає швидкість. Увага… старт!

— Щасливої дороги, Робику! — гукнув Алик.

Він пильно дивився, як на контрольному екрані, від освітленого зеленим світлом “Розвідника” дугою відривається невеликий, схожий на веретено космоліт і мчить у Чорну Ріку.

— Дякую, — почувся тихий Робиків голос. — До побачення!

Ще хвилину тому Алька з лукавою посмішкою спитала: “І що ти на це скажеш?”, а Йон довгу хвилю шукав відповіді і врешті таки знайшов. Потім він добре пам’ятав, що вона була навіть непогана, до міри ущиплива і до міри ласкава. Але змісту її так пригадати й не міг, бо саме ту мить, коли він розтулив рота, щоб відповісти, космоліт КБ-803 щось гойднуло. Потім ще раз, другий, третій, далі хвиля перерви, а тоді знов і знов.

— Що це діється? — сердито буркнув Йон.

Алька відразу відповіла — так спокійно, наче йшлося про погоду на Тритоні:

— Контрольна таблиця. Глянь на таблицю.

Йон подумав, що Алька все-таки славна дівчина. На контрольній таблиці світився зловісний червоний напис: “Автоматичне управління не працює”.

— Отже, і ми, нарешті, маємо аварію, — спокійно мовила Алька. — Що ж робити?

— КБ! — наказав Йон. — Дай рапорт!

На контрольній таблиці відразу ж з’явився світловий напис:

“Автоматичний політ неможливий. Розвідувальні хвилі не повертаються. Автомати безпорадні. Автоматичне управління не працює”.

— Що ж це знову таке? — не витримала Алька. — Як може бути, щоб радіохвилі не поверталися?

— Очевидно, їх поїдає якась космічна рибина з Чорної Ріки.

— Ти так думаєш? — шепнула Алька.

— Дурниці, — розсердився Йон.

— Звісно, дурниці, — гостро мовила дівчина. — Ти пілот. Тож будь ним!

— Слухаю, — відразу погодився Йон.

Він зручніше всівся в кріслі, стиснув у руках кермо, поставив ноги на педалі швидкості і гальмування.

Отже, настала, нарешті, їхня черга. Автомати виявилися безпорадними. Не керували вже ні швидкістю, ні напрямом. Діяло тільки так зване проміння безпеки, яке, наштовхуючись на перешкоди, що могли зіткнутися з космольотом, вводило в дію додаткову рушійну силу, яка відкидала космоліт у протилежний бік.

Якщо в тому боці також була якась перешкода, тоді починався такий танок, який був оце перед кількома хвилинами.

— КБ! — гукнув Йон. — Скільки ми втратили часу, виділеного на сутичку?

На контрольній таблиці з’явився напис: “Двадцять вісім цілих і двадцять одну тисячну секунди”.

— А яке запізнення допускається?

“Двадцять п’ять сотих секунди”.

— Добре, — буркнув Йон. — Починаємо наздоганяти час.

Він набрав повні груди повітря і біля самого вуха почув спокійний Альчин подих. Хлопець усміхнувся.

— Увага! — сказав він. — Беру на себе управління космольотом. Готова до польоту?

— Готова, — сказала Алька. — Старт!

Йон ввімкнув швидкість, і від тієї миті бойовий космоліт “Розвідника”, зареєстрований у списках Головної Бази як КБ-803, вперше після пробних польотів перейшов під безпосереднє керівництво пілота-людини, тобто Йона Сого із сатурнянського міста Акри.

Йон належав до найздібніших учнів пілотажу в цілому місті. Навіть не тільки в місті, а й у всій акрійській окрузі. Екзамен з початкового пілотажу він склав на “відмінно”, одержав за це Малу Зірку і був зарахований студентом до Школи Великих Шидкостей. За місяць до того, як він прибув на “Розвідник”, Йон здобув перемогу в континентальному змаганні пілотів-юнаків.

Тепер усе мало трохи інакший вигляд, ніж на екзаменах і змаганнях.

Ризикнемо навіть сказати, що кожен звичайний молодий спортсмен, побачивши таку машину, як КБ-803, просто перейшов би на інший край стартового поля. Так, на всяк випадок. Не зі страху, бо він, як відомо, поганий порадник, але з тієї засади, що надмірна відвага буває ще гіршим порадником, ніж страх.

Однак Йон опинився в такому становищі, що мусив узяти в свої руки кермо КБ-803 і самостійно керувати його летом. А коли людина береться до чогось такого, що мусить узятися, вона може хтозна-чого натворити. Часом просто з переляку. Бо страх може бути лихим порадником навіть тоді, коли нема чого боятися. Але, наприклад, у так званому безвихідному становищі страх здатен зіграти чудову роль: у кілька разів збільшити силу навіть у слабкодухої людини.

Віддаймо належне Йонові: він уже забув про страх і слабкість. Поки не настала хвилина, коли треба було взяти в руки кермо найкращого космольота, Йонові здавалося, що хоч як би він старався, а не зуміє зробити навіть найпростішого маневру. Адже він мав узяти в свої недосвідчені руки не тільки кермо космольота КБ-803, але й відповідальність за долю людей, за свою й Альчину долю, а передусім за долю екіпажів “Альфи” і “Бети”. Хіба треба чогось більшого? Йон навіть не те мав за найважливіше, що там були його батьки — Гелена й Орм Соги. Ту хвилю найвищою ставкою людства проти галактичних просторів було життя й безпека всіх шістдесяти дослідників.

Космос ще раз учинив бунт. У секторах, в яких досі ніхто ніколи не помічав загрози метеорів, з’явився найбільший і найнебезпечніший з усіх космічних ворогів, що будь-де траплялися людині. І ось ще раз сліпа доля зіграла проти людей — уклала таку велику справу в руки дітям, чотирнадцятирічному хлопцеві і тринадцятирічним близнятам. Чи впораються вони?

Гра почалася. Той чотирнадцятирічний хлопець узяв до рук кермо бойового космольота КБ-803 спокійно, з відважною, ба навіть радісною усмішкою. То правда, він мав виконати таке складне завдання, що й уявити собі важко. Виконати з допомогою машини, що скорялася найменшому порухові його руки. Він знав — машина ця чудова. І що з того, що її автомати скалічив якийсь дивний невідомий ворог? То не велика біда. Звичайно, автомати точніші й швидші за людину, але ж їх збудувала людина. І саме людина, попри свою повільність і незугарність, зможе, коли треба, здолати більше перешкод, ніж не найгірші навіть автомати. Треба тільки бути… людиною.

І ось перший поворот керма, потім другий — і КБ-803 ще повільно, але спритно, наче в’юнка рибина, поминув дві перші перешкоди, що заступали йому дорогу. Два метеори, обидва набагато більші за “Розвідника”.

— Цілком добре, — сказала Алька.

— Чудова машина, — буркнув Йон.

Потім знову запала тиша, бо перед КБ-803 виросли нові кам’яні брили. А за мить Йон підкинув космольота, наче м’яча, необачно натиснувши більше, ніж треба, на бічну гальмову педаль. Проте він негайно вирівняв лет і полегшено зітхнув — нарешті минулося. Хлопець був дуже вдячний Альці, що вона навіть не пирхнула.

— Вибач мені, — шепнув він.

— А що ж тут такого. Ти й так гарно ведеш, — мовила дівчина більше ніж приязно. — Я б уже давно врізалася в скелю.

— Не мели дурниць, — скромно, але не цілком щиро сказав Йон.

— Але ж я правду кажу.

Йон промовчав. Він ввімкнув додаткову швидкість і трохи ризиковано шугнув між двома брилами й стрибнув над третьою.

А що в той час діялося з “Альфою” і “Бетою”? Про це не знав ніхто на світі. Відомо тільки було, що їх несе в пустку і темряву кам’яний потік Чорної Ріки. Було відомо також, що на далекій відстані від них мчить третій космоліт, рятівник і боєць КБ-803. Він ще не почав боротьби з Чорною Рікою, але прибув туди, в її нутро, аби позмагатися з нею.

Зрештою, бій уже тривав. Почав його “Розвідник”. Почав мовчки, на далекій відстані від КБ-803, та все ж Алька ту мить полегшено зітхнула. І спитала тихіше, ніж їй хотілося:

— Ти теж бачиш?

— Що?

— Вогники.

Йон придивився до екрана. Справді, в космічній безодні, що відкривалася перед ними, пульсувало якесь світло. Ніби з-за далекого обрію здіймалася сатурнянська вогненна буря.

— То “Розвідник”? — спитав Йон задля певності.

— Авжеж він.

Космоліт КБ-803 летів з такою швидкістю і в такому напрямку, як було й передбачено на Головній Базі. На перший погляд могло здатися, що це просто звичайний пасажирський космоліт, який, дотримуючись розкладу руху, мчить своєю трасою.

Ні! Не могло так здатися. Бо якби пасажирський космоліт попав у таку лавину, то це була б найгірша пригода, яку мешканці всієї сонячної системи зазнали б протягом багатьох останніх років.

— Спалахи видно дедалі виразніше, — сказала Алька.

— То, мабуть, вогонь з головного вогнемета.

— Очевидно, — погодилася дівчина.

— Не дуже приємно було б пройти крізь таку купіль, — пробурмотів Йон.

— Уявляю собі.

Потім Алька почала читати вголос дані з контрольної таблиці. Несподівано метеорний потік погустішав, Йонові довелося маневрувати. Він трохи звернув з курсу і летів то швидше, то повільніше.

— Слухай! — озвалася врешті Алька. — Незабаром починаємо другу частину нашої роботи.

— Коли? — трохи неуважно спитав Йон.

— За три хвилини.

— Добре, — сказав Йон, збоку позирнувши на дівчину.

Однак Алька — хоч то, власне, мав для неї початися іспит — була цілком спокійна, її турбувало тільки те дивне зникнення радіохвиль.

— Що б це могло бути? — питала вона скоріше себе, ніж Йона. — Що з ними діється?

— З хвилями?

— Так.

— Я ж тобі вже казав, — розсердився Йон. — Щось їх поглинає. Якась космічна химера.

— Заспокойся, — сказала Алька. — Якщо це, наприклад, мінерал, що поглинає чи глушить хвилі, то це було б найгучніше відкриття в мінералогії за останні п’ятдесят років.

— Правда, — глузливо скривився Йон. — Я забув, що ти цікавишся й мінералогією.

— А цікавлюся, — сказала дівчина. — Але…

— Чи я вкладаюся в час? — перебив її Йон.

— Авжеж. Але тепер, серденько, ти сам мусиш стежити за контрольною таблицею, — ласкаво мовила Алька. — Через двадцять секунд я починаю.

Йон мовчав. Одним рухом перемикача він перевів собі на екран дані контрольної таблиці: заплановану швидкість, швидкість, з якою він летів, поправки до швидкості та запаси рушійної енергії.

— Все гаразд, — сказав він. — Тримайся, Алько.

— Тримаймось, — буркнула дівчина. — І…

— Ось воно! — захоплено перевів дух Йон: ну й дівчина!

Перший Альчин постріл був влучний, як у недавньому візіофільмі або раніше на конкурсному екзамені бортових стрільців великого космічного корабля, — одним пострілом вона розтрощила брилу, що показалася просто перед ними.

Так почалася основна частина завдання космольота КБ-803. Та, що мала вирішити все.

Та перше ніж почати її описувати, згадаймо про те, що на певній, не визначеній ще віддалі від КБ-803 з невідомою для нас швидкістю мчить ще один бойовий космоліт — запасний космоліт “Розвідника” КБ-804, який веде робот-опікун (тип РОБ 11/48, модель А, сатурнянського виробництва), що його Йон Сого звав просто Робиком.

Згадаймо й про те, що коли Алька вперше скерувала свій вогневий удар у кам’яний потік Чорної Ріки, на “Розвіднику” виникла коротка тривога.

— Керівнику! — гукнув голос. — Розвідувальні прилади не працюють. Веди вогонь!

Почувши це, Алик навіть не здригнувся, бо, власне, й чекав такого.

Він не гаяв часу навіть на відповідь. Із зловісною посмішкою Алик Рой розпочав вогонь проти Чорної Ріки. І хоч вогнеметами керували такі два недосконалі, повільні й примітивні прилади, як людські очі і людські руки, вогонь мав добрі наслідки.

Назустріч “Розвідникові” й далі мчали кам’яні хвилі й кам’яні лавини, величезні брили і дрібний порох, омахи вогню та дрібні іскри. Алик, посміхаючись, накривав їх кружальцем прицілу. Він навіть пригадав собі слово “ненавиджу”.

— Ненавиджу, — шепнув він, розбиваючи грізним білим полум’ям величезну губчасту метеорову брилу.

— Ненавиджу, — сказав він, і в лавину дрібного каміння посипалась сила-силенна іскор.

А як по цьому настала вільна хвилина, хлопець швидко запитав:

— Пеере! Ти знаєш, чому порушився зв’язок?

На відповідь довелося довго чекати. Очевидно, механомозок Пеера хотів сумлінно виконати наказ і наполегливо шукав відповіді. Нарешті відповів, але не так, як намірявся:

— Це “Розвідник”. Не знаю причини, керівнику.

Та Алик уже не дуже й дослухався до його відповіді.

Він знову стріляв довгими чергами, від яких, здавалося, міг спалахнути весь космічний простір.

8

Битва людей з Чорною Рікою, починаючи від перших пострілів “Розвідника” та космольота КБ-803, відбувалася згідно програми, що її підготовлено на Головній Базі.

Докладний опис того бою увійшов до історії — про нього говорено на вищих курсах зіркового пілотажу. Зрештою, не можна добре уявити собі ту битву без цілої низки допоміжних наукових посібників: карти дванадцятого сектора, документальних записів з контрольної таблиці, телевізійних рапортів, що їх “Розвідник” занотовував одночасно і своїми зовнішніми, і внутрішніми камерами, тощо.

Тож нам доведеться обмежитись лише кількома найголовнішими і найзагальнішими інформаціями.

Ось вони.

Восьмого березня 862 року Ранньої Космічної Ери точно о п’ятнадцятій годині п’ятдесят одній хвилині і шостій секунді (з точністю до однієї сотої секунди) за Грінвічем, землянським часом, прийнятим в усій сонячній системі, екіпажі людей на космольоті КБ-803 і на “Розвіднику” одночасно почали пробивати шлях крізь Чорну Ріку.

Це було приблизно так, наче крізь величезну гору, що мчала з шаленою швидкістю, намагались пробити тунель два маленькі жуки. Вони хотіли тим тунелем вигребти з її нутра двох інших жуків, захоплених кам’яним потоком.

А що способи дій для тих жуків спланували найкращі вчені людства, вони розпочали свою роботу дуже розумно й точно. Жуки не пробивали тунелю наосліп, абияк. Вони мали свої розрахунки і шукали найкоротшого шляху до того місця, де мали б перебувати “Альфа” й “Бета”.

На жаль, ніхто не знав напевне, де вони перебували. Тому екіпажеві КБ-803 доводилося шукати космольотів здебільшого навмання, їм було страшенно важко, бо від якогось часу вони посувалися як сліпі. Щоправда, послуговуватися власними очима вони могли.

Але вже сотні років відомо, що в космічному просторі тільки той не сліпий, хто може користуватися радіохвилями і розвідувальним промінням.

Крім того, дуже небезпечна була також зброя, якою вони трощили метеори. Коли нею керували автомати, то позитронові вогнемети стріляли на передбачену відстань з точністю до одного сантиметра. І досить було захисного титанітового шару (яким забезпечували всі механопланети, космольоти, ба навіть космічні скафандри), щоб людині не загрожувала небезпека, бо під самий вогонь вона не могла попасти.

Однак у цій битві з Чорною Рікою вогнеметами космольота керували живі люди з примітивними органами чуття. Тут взагалі не могло бути й мови про цілковиту точність. А той, хто попав би під полум’я вогнемета, загинув би напевне. Ніякий титаніт не зміг би його захистити.

Про це людям було відомо аж надто добре. Бо хоч минуло понад чотириста років від катастрофи на Плутоні, коли під вогонь вогнеметів через помилку приладів попав великий пасажирський космоліт і за якусь півсекунди загинуло біля двох тисяч чоловік, — про неї знали навіть малі діти, як про велике застереження.

Саме тому, коли на Головній Базі стало ясно, що вогнемети “Розвідника” і космольота не працюватимуть автоматично, Майк Антонов і Назим Сумеро злякано перезирнулися.

— Вони втратили зв’язок, — повільно сказав Майк. — Отже, будуть діяти далі без автоматів.

— Так, — шепнув Назим.

— А що буде… — почав Майк.

— Коли… — повів далі Назим.

Проте обидва не докінчили своєї думки. Тоді озвалася Долорес. Вона вже встигла перехвилюватися і тепер не тільки була спокійна, а й сповнена надії.

— Про що ви? — наче байдуже спитала вона.

Ніхто їй не відповів.

— Ну, кажіть же, — не відступала вона.

— На Головній Контрольній Станції, де вони перебували, стояла тиша.

На екрані виднів контур Чорної Ріки. Але дванадцятий сектор був надто далеко, щоб без допомоги “Розвідника” чи хоч би передавачів з космольотів збільшити зображення.

І все-таки на чорному контурі видно було якесь легеньке тремтіння, немов луна дуже далеких і малих громовиць. А крім того, на станції було чути лише подих трьох людей і бурмотіння Супера, який без упину, але даремно чекав на перші донесення про наступ на Чорну Ріку.

— Слухайте, — мовила Долорес, завваживши те дрібне мигтіння в глибині Чорної Ріки. — Вони почали наступ!

Назим кивнув:

— Я саме цього й боюся.

— Найвідважніший пілот нашого часу боїться? — усміхнулась Долорес. — Не вірю.

— Від полум’я вогнеметів нема заслони, — сказав Майк.

Долорес кивнула головою — чи то сумовито, чи то глузливо, підійшла до них і поклала руки одному й другому на плечі.

Всі троє дивилися на екран. Долорес притягла їх ближче до себе.

— Чи ви могли б зробити інакше? — спитала вона.

— Ні.

— Чи був якийсь інший спосіб порятунку?

— Ні.

— Чи слід було за всяку ціну рятувати дітей?

Майк і Назим мовчали. Долорес посміхнулася.

— Поміркуйте, хлопці, — сказала вона. — Адже саме так хотів учинити Робик. А вони самі йому не дозволили.

— Вони ще діти, — буркнув Назим.

— Ні, — відповіла Долорес. — Вони вже люди, що вміють думати. Вже кілька років, як уміють думати. Хіба цього мало?

— Ні.

— Якби ми їх тільки врятували, гадаєте, вони пробачили б нам?

— Мабуть, ні.

— Мабуть?

— Напевне ні.

Це “напевне ні” Майк і Назим вимовили одночасно. Майк глянув на Долорес. його втомлений погляд трохи прояснів.

— Дякую, — сказав він.

Долорес погладила його по сивому волоссю й подумала: “За сьогодні його в тебе стало ще більше”.

— Але… — почав Назим. — Я не можу про це не думати…

— Годі, — сказала Долорес. — Ти, найвідважніший пілоте! Чому ти боїшся за них? Вони не просили тебе про це! Може, вони й самі не бояться.

Майк звернувся до Супера:

— Скажи, Супере, чи вони не бояться.

Всі екрани, таблиці та стрілки Супера яскраво засвітилися. Адже він мав здатність розглядати водночас трильЙони різних комбінацій думок. І все одно Супер не відповідав цілих сім секунд, довгих, як вічність. Нарешті він сказав, наче жаліючись:

— Супер не знає.

Долорес пирснула зі сміху. Справді, хіба не безглуздо питати Супера, коли він не має ніяких безпосередніх відомостей. Долорес стало шкода його.

— А як ти гадаєш, Супере? — спитала вона.

Найкращий механомозок сонячної системи, що його останнім часом використовували на Тритоні для потреб Бази та сектора Десятої Тисячі, зразу повеселішав.

— Супер гадає, — почувся його впевнений голос, — що можуть боятися, але не повинні.

Долорес, Майк і Назим уперше за сьогодні весело засміялися, хоч так нічого й не з’ясували.

У їхніх голосах бриніла надія, дарма, що в наступі на Чорну Ріку тепер, мабуть, почалося найважче.

Про те, що вони не мають захисту від пострілів вогнеметів, перший подумав Алик.

Подумав раніше від сестри та Йона, бо “Розвідник” почав обстріл метеорів швидше, ніж КБ-803.

І думка, що від вогню його вогнеметів не захистить нікого навіть найтовщий шар титаніту, була для хлопця неприємнішою за всі сьогоднішні лиха.

До того ж хлопець ніколи ще не почувався таким самотнім, як тепер. Звичайно, його оберігав сам “Розвідник”, але не того йому хотілося. Якби хоч на хвилю відчути коло себе людину — розумну й прихильну. Або хоч когось схожого на людину, як Робик. Той напевне не зрозумів би Алика. Напевне спитав би ввічливо: “Чого ти боїшся, коли не тобі загрожує небезпека?” І якби Алик обурився — щонайбільше перепросив би його, сказав би, що він не людина і на почуттях зовсім не розуміється.

Та все ж таки хлопець тужно подумав, що навіть така розмова була б щастям.

Алик намагався відігнати від себе ті прикрі думки. Він ловив кружальцем прицілу нові й нові кам’яні брили й натискав на педалі вогнеметів. І силкувався взагалі ні про що не міркувати. Та хіба можна навіть подумати, що не будеш ні про що міркувати? Адже це й є вже якесь міркування!

— Не будь дурнем! — сердито вилаяв себе Алик.

— Вибач, керівнику, але я не зрозумів, — озвався ввічливий голос “Розвідника”.

— Цить! — крикнув хлопець, виведений з рівноваги тим несподіваним втручанням.

— Наказ прийнято, — шепнув голос.

Алик засоромився. Навіть не тому, що тут усе записувалося, за винятком його власних думок, і що потім увесь світ дізнається, як Алик Рой вилаяв “Розвідника”.

Йому було соромно перед самим собою.

— Відміняю наказ, — сказав Алик. — І прошу пробачення.

— Будь ласка.

Хлопець замовк, бо назустріч “Розвідникові” летіла нова хвиля — цього разу дрібних, густих, мов град, метеорів.

Потім Алик спитав:

— “Розвіднику”!

— Слухаю, керівнику.

— Коли ми підійдемо до того місця Чорної Ріки, де мають бути “Альфа” і “Бета”?

Голос, не задумуючись, відповів:

— Через дванадцять хвилин.

— Так швидко?! — боязко шепнув хлопець.

— Через одинадцять хвилин п’ятдесят дев’ять секунд, п’ятдесят вісім секунд… — почав відраховувати “Розвідник”.

Спершу Алик хотів наказати “Розвідникові”, щоб той замовк, але потім передумав. Він навіть трохи зрадів, бо не почувався тепер таким самотнім. Нехай говорить!

— “Розвіднику”! Відраховуй далі час! — звелів він.

— Слухаю, — відповів “Розвідник”. — П’ятдесят п’ять, п’ятдесят чотири, п’ятдесят три…

Алик усміхнувся і, мружачи очі, націлився на нове скупчення метеорів, що летіли просто на “Розвідника”, потім натиснув на педалі.

У простір знову шугнув стовп вогню, відблиски якого видно було навіть на екрані Головної Бази, віддаленої на вісім тисяч мільйонів кілометрів.

— Ми вкладаємося в час? — спитала Алька.

— Атож.

— А коли ми досягнемо того місця, де мають бути космольоти? — знову озвалася Алька, і Йон раптом засмутився, бо почув у її голосі сльози.

Хлопець не питав, що сталося. Він теж подумав уже про те, що на Головній Базі так перелякало Майка й Назима, що мучило Али-ка на “Розвіднику” і що тепер доводило до плачу Альку.

Однак він недооцінив її. Бо не встиг ще й відповісти, як вона сказала вже цілком спокійно:

— Це тільки мить, Йоне. Я була перелякалася, але це вже минулося. Кажи, коли ми досягнемо того місця, де мають бути космольоти?

Йон на хвилю зменшив швидкість і глянув на контрольну таблицю.

— За одинадцять з половиною хвилин.

— Що?! — майже скрикнула Алька.

— Коли тільки годинники не помиляються, — суворо додав хлопець.

— Ти гадаєш, що й вони здатні зіпсуватися?

— Все можливе.

Космоліт КБ-803 вже кільканадцять секунд рухався ніби вирізаною у густій кризі, трохи крутою, але чіткою стежкою.

— Йоне, — мовила Алька так незвично, що хлопцеві аж мороз пішов поза шкірою.

— Що сталося? — шепнув він.

— Йоне! — схвильовано сказала знову дівчина. — Адже цей шлях, яким ми тепер летимо, не виник сам. Поміркуй, як він утворився.

Хлопець зрозумів — і серце йому закалатало з радості.

— Авжеж! Алько, серденько, ти правду кажеш!

Дівчина тихо засміялася, наче пташка защебетала.

— Це напевне їхній слід! Напевне! — кричав Йон, обережно ведучи КБ-803 коридором у метеоровій кризі.

— Вони повинні бути десь недалеко, — прошепотіла Алька. — Вимикаю вогнемети.

— Добре.

І Йон заспівав безглузду арію:

— О добре! О до-о-обре-е!

І обоє засміялися.

На контрольній таблиці мигтіли числа, тобто хвилини й секунди, що залишились до зустрічі з “Альфою” та “Бетою”. Було вже дуже близько до космольотів.

— Агов! — гукнула Алька, ніби вийшла з Йоном на прогулянку в гори десь на Землі й загубилася в мряці.

То був просто смішний жарт. Але Йонові він дуже сподобався. Хлопець хотів відповісти Альці таким самим вигуком, який він, власне, знав тільки з візіофільмів про Землю, бо на Сатурні навіть найвідважніша людина побоялася б “загубитися” в мряці, а вже й поготів не гукала б “агов”. Він усміхнувся, розтулив рота і…

І раптом вони почули навколо себе щось неймовірне: крик, вереск, зойки, галас.

— Що це! — гукнув з усієї сили Йон.

— Йо-о-оне! — крикнула Алька.

Та вони не чули одне одного.

А тим часом начебто нічого особливого й не сталося. На екранах зображення навіть не затремтіло. КБ-803 й далі не дуже швидко йшов тунелем у метеоровій хмарі.

І все ж навколо них творилося щось неймовірне, їх оточив з усіх боків страшний галас: крик тисячі переплутаних голосів, зойки, сміх, наче лемент тисячі засуджених на вічні муки чи просто — наче вереск тисячі різних радіопередавачів.

Якусь хвилю через той гармидер вони не чули навіть власних думок.

Обоє тільки зрозуміли, що зараз байдуже, чи збагнуть вони те огидне явище, чи зуміють той галас якось притишити, навіть чи налагодять між собою зв’язок, який тепер став цілком неможливий. Важливе було тільки одне: дотримуватись курсу і не дати космольотові втягнутися в хмару дрібних метеорів, що ставала дедалі густіша. Ту мить і Йон, і Алька були залишені тільки на самих себе.

Та чи це ймовірно? Адже вони сиділи за якихось два метри одне від одного.

Так. Але ні Алька, ні Йон не могли собі дозволити навіть на частку секунди відірвати погляд від контрольних екранів. І якраз тому — хоч сиділи близько одне від одного — вони раптом і стали такі самітні. їх розділила неосяжна стіна галасу, крику, скреготу.

“Що воно за така гидота?” — сердито думав Йон.

Та раптом щось почув і все зрозумів.

Серед божевільного галасу почали проскакувати знайомі звуки, знайомі голоси. Здавалося, наче у величезному натовпі з усіх боків озивалося заледве кілька голосів, і тих кілька голосів якось дивно множилися на сотні, навіть тисячі безнадійно переплутаних слів, речень, вигуків, серед яких раптом пролунав голос Гелени Сого!

Той голос сказав раз і другий:

“По-перше, треба всі рапорти… по-перше, треба всі рапорти…”

Гелену перебив, чи, швидше, почав кричати разом з нею пілот Марім: “База на Тритоні…”, а тим часом з інших боків із двадцятеро тихіших Гелениних голосів і з сорок гучніших Марімових казали зовсім інші слова й уривки речень, потім ще озвалися голоси Яна і Чандри Роїв, і голос Майка Антонова, і його власний, Йонів, голос, який то з одного, то з другого, то з третього, то з четвертого боку ненастанно вигукував з моторошною радістю: “Так! Алько, серденько, напевне так! Алько, серденько…”— і знову: “Так! Алько…”— і знову: “Напевне…” Далі укотре вже Ормів голос: “Увага, “Альфо” і Чандрин: “Будь спокійний…”, а тоді раптом з усіх боків полився веселий, як пташиний щебет, Альчин сміх, що, перемножений на тисячу разів, став чимось справді страшним.

Йон з розпачем відчув, що в нього починають тремтіти руки і що за хвилю йому доведеться хоч трохи відірвати погляд від екрана, бо він уже нічого не розуміє і в усьому починає сумніватися.

— Що це за клята луна?! — розлючено крикнув хлопець, щоб хоч на мить заглушити в самому собі той божевільний вереск безлічі знайомих і безлічі чужих, наче нелюдських голосів.

“Так, луна!” — ще раз сказав він подумки.

І від того слова чи, вірніше, завдяки йому, все стало ясне, як сонячний блиск на Меркурії. Очевидно, той клятий галас — просто людські голоси, що вилетіли в простір на гребенях радіохвиль і попали тут у якусь дивну пастку. Тепер вони тріпочуться в ній, як риба в сітці, але не можуть вирватися назовні і повертаються назад стоголосою луною.

Коли Йон усе це збагнув, галас став не такий нестерпний. Наче аж трохи стих. Хлопець знову міг зосередити свою увагу на екрані та на кермі.

Правда, ще раз були закричали в сто разів посилені голоси Гелени й Чандри, а помножена на тисячу разів Алька засміялася з тисячі боків. Однак через кілька секунд гамір почав затихати, віддалятися, зникати…

Унизу на екрані Йон побачив число 4. Значить, до “Альфи” й “Бети” залишилось летіти чотири хвилини! Ні, не хотілося вірити, що то правда.

Згідно з програмою, Йон зменшив швидкість до найменшої. І тоді йому здалося, що він… оглух. Настала бо чудова, оксамитова тиша.

КБ-803 тепер летів коридором, що потроху ширшав. Хмара дрібних метеорів порідшала. Йон куточком ока зиркнув на Альку і зразу ж перевів погляд на екран.

Її не було там! Залишила своє місце!

“Чи вона здуріла? Чи хоче погубити і себе, і мене, і всіх нас?” — розпачливо й гнівно подумав Йон.

І як вона могла так? По-перше, залишила бойову позицію, по-друге, вийшла з-під охоронного комбінезону, по-третє, взагалі десь зникла. Хіба цього не досить, щоб позбавити її права брати участь у польоті?

Аж раптом Йон, страшенно здивований, відчув, що з нього спадає контрольний комбінезон. Злякано скрикнувши, на мить втративши контроль над кермом, він у розпачі хотів натиснути на педаль гальмування. Хлопцеві здалося, що зараз, цю ж мить, космоліт, покинутий напризволяще, вріжеться в хмару метеорів.

Та йому так тільки здалося.

Бо, глянувши на запасне кермо, він побачив там Альку.

— Бери кермо в руки, — спокійно мовила вона. — Негайно ж!

Не роздумуючи, хлопець виконав наказ. Він уже розумів, що Алька зробила добре.

Та все ж дівчина хотіла виправдатися перед ним.

— Я все поясню, керівнику, — швидко мовила вона. По-перше, я залишила своє місце, щоб вимкнути радіо. Не можна було витримати того галасу.

— Маєш рацію, — відповів Йон.

— По-друге, — вела далі дівчина, — я могла залишити місце стрільця, бо тут уже не можна стріляти. — По-третє, я вважаю, що треба було зняти комбінезони, бо ми мусимо якось порозумітися, а в них можна розмовляти тільки по радіо. Ну, то як?

— Ти дуже добре зробила, — сказав Йон.

Алька глянула на контрольну таблицю.

— Залишається одна хвилина, — збуджено мовила вона. — Яка швидкість?

— Двісті на секунду.

— Ну, якраз.

— Так! — вимовив Йон і раптом суворо зиркнув на неї. — Годі балакати, Алько. Через десять секунд оголошую тишу на борту.

Проте Алька не витримала. Знову в ній на мить прокинулась душа геолога.

— Що ж воно зробилося з тим радіо? — спитала вона сама себе. — Тільки якийсь мінерал міг так подіяти! Поглиначі хвиль? Ніхто про таке ще не чув. Сенсація! Або…

— Тихо! — гримнув Йон.

— Мовчу, керівнику, — покірно сказала Алька.

Йон почав гальмувати. У нього ще ніколи так не калаталося серце, як тепер. Він не був цілком упевнений, що знайде “Альфу” чи “Бету” точно тоді, як передбачав Супермеханомозок з Головної Бази, але мусив саме протягом цієї хвилини зменшити швидкість свого космольота до нуля.

Він гальмував обережно і дуже повільно, але й так кров прилила йому до очей, до вуст, до кінчиків пальців, до носа, Йон раптом з великим подивом зауважив, що з носа просто йому на руку впала крапля крові.

“Що це таке? — подумав він. — Ага, зрозуміло — ми без комбінезонів”.

Водночас хлопець задоволено відзначив, що все пройшло дуже добре. І що за такі випробування його зарахують без екзаменів до Школи Великих Швидкостей.

Він не додумав до кінця, бо всупереч наказові й обов’язкові зберігати тишу обоє враз закричали:

— То вони! То вони! То вони!

Вони зустрілися в самій глибині Чорної Ріки, на межі Дванадцятої і Тринадцятої тисячі.

— То вони! — крикнула Алька.

— То вони! — гукнув Йон.

А в цей час екіпажі “Альфи” й “Бети” збіглися до екранів та візирів.

Всі вже знали, що ніхто, крім дітей з “Розвідника”, не міг з’явитися тут на КБ-803. На “Альфі” таку можливість вирахував через півгодини після того як космоліт застряв у Чорній Ріці, сам Марім, а на “Беті” передбачив видатний астрограф Єронім Брошкідзе. Проте лише Чандра Рой та Гелена Сого вірили, що дійде до такої зустрічі, і саме вони чергували як спостерігачі на своїх космольотах. Доля їх нагородила: Чандра на “Беті”, а Гелена на “Альфі” перші побачили зображення, якого так чекали, і з усієї сили почали згукувати товаришів:

— То вони! То вони! Дивіться, то вони!

І тільки через добру хвилину на обох космольотах пролунали докладні вже донесення спостерігачів:

— КБ-803 йде нашими слідами, віддаль — 20 кілометрів, сигналізація — світлова!

Зрозуміло ж, що, за винятком пілотів, до екранів миттю збіглись усі члени екіпажів, покинули свої місця навіть найстриманіші і найвідповідальніші люди. Дійшло таким чином до дивних, можна навіть сказати, прикрих сцен.

Але не дивуйтесь тому бракові дисципліни.

Ще перед хвилиною члени обох екіпажів були впевнені, що безповоротно падають у безодню. Що вони ніколи вже не повернуться додому — на планети рідної сонячної системи. І що нема їм ніякого порятунку.

Та ніхто не думав покірно чекати смерті. Тому на обох космольотах люди зразу почали робити все, щоб урятувати собі життя, забезпечити повітря й харчі.

Найперше “Альфа” й “Бета” спробували з’єднатися. На той час, як їх наздогнав КБ-803, вони вже годину як були зв’язані тросом і летіли поруч.

Одночасно взялися до роботи науково-дослідні групи, створені зразу після катастрофи: група харчування, група зв’язку, група, що вивчала можливості повернення, та група, що досліджувала Чорну Ріку.

Люди працювали спокійно, як завжди. Жартуни сипали дотепами, Орм Сого співав, Марім насвистував, як птах. Зрештою, всі були збуджені, як завжди перед новою роботою, що цього разу була особливо тяжка.

Оце і все. Здавалося, що не сталось нічого особливого — хіба тільки що вони разом з Чорною Рікою летіли в бездонну прірву.

Звичайно, в обох космольотах знали, що якась надія на порятунок ще є, але, як ми вже згадували, крім Чандри й Гелени, ніхто в неї не вірив.

Тому, коли всі закричали: “То вони!”, а потім: “КБ-803 йде нашими слідами…” — ніхто, за винятком пілотів Маріма й Орма, не міг утриматись, щоб не кинутися до екрана й не побачити свого рятівника.

Всі дивилися мовчки. Люди тиснули руки Гелені, Янові й Чандрі. Хтось сказав: “Вони досягли неможливого”, а ще хтось додав: “Маємо тепер шанси на порятунок завдяки трьом дітям”.

Думки людські йдуть спільними дорогами. Так само, як недавно на Головній Базі Долорес поправила Назима, так тепер на “Альфі” один з найбільших математиків світу, Ебенезар Ліон, не погодився з словом “діти”.

— Маємо тепер шанси на порятунок завдяки трьом мужнім людям, — сказав він.

Всі мовчки кивнули. їхні очі, що світилися надією, вдивлялися в силует космольота КБ-803, що (як передбачав план, складений Супером) повідомляв про становище з допомогою світлових знаків і поки що летів на сталій віддалі від них.

— Диво дивне, — шепнув Ліон Гелені. — Хто з них веде космоліт?

Гелена здогадувалась, хто, але вголос не сказала.

А КБ-803 з допомогою світлових знаків передавав ось що:

“Йон Сого, Алька Рой прибувають на борту КБ-803 з доручення Головної Бази. Наше завдання: провести вас через Чорну Ріку до “Розвідника”. Відповідайте: брати вас на буксир чи підете власним ходом?”

“Альфа” і “Бета” зразу ж відповідали, що летітимуть самі. Отже, тут передбачення Су-пера теж справдилися.

КБ-803 передавав далі:

“Увага на “Альфі” й “Беті”! Програма найближчих дій: КБ-803 минає вас і виходить наперед. Потім безперервним вогнем прокладає дорогу в просторі. “Альфа” й “Бета” йдуть за ним на найближчій відстані. Передбачено зустрітися з “Розвідником”, який має прокладати шлях від себе. Кінець. Повторіть програму”.

Після повторення біля візирів на “Альфі” й “Беті”, скерованих на КБ-803, залишились іільки чергові.

На “Альфі” чергували Ліон і Гелена, а на “Беті” — красуня Володимира Альф’єрі та її наречений Кдамото. Решта екіпажу, серед них Ян і Чандра, повернулися на свої місця.

На обох космольотах запала тиша. Люди уникали навіть дивитись одне на одного. Ніхто не сміявся, не говорив більше про мужність дітей.

Усі мовчали, немовби необачно сказане слово могло завдати якоїсь непоправної шкоди, порушити хід подій. Тільки Ян і Чандра, повернувшись до кабіни, що правила за астрохімічну лабораторію, перекинулись кількома словами.

Перший озвався Ян. Він не міг знести неспокою, навіть відчаю, що світився в очах дружини, яка не дуже успішно намагалася прикрити його усмішкою.

— Боїшся? — шепнув він, обіймаючи її за плечі. — Боїшся за них?

Вона похитала головою і сказала досить спокійно:

— Не тільки це. Не тільки, хоч я вперше в житті просто вмираю зі страху за дітей.

Що Ян мав відповісти на це, коли й він не міг зібратися з думками? Чандра підвела на чоловіка очі і відразу збагнула його мовчанку. Вона провела рукою по чолі.

— Нічого не допоможе страх за них, Янку. Мене турбує інше. Може, ще гірше: чи це, коли навіть вони й робитимуть усе як слід… не зламає їх і нас, тим болючіше, що в нас прокинулась надія?

— Не думай про це.

— Ох! — вибухнула Чандра раптовим гнівом. — Як можна про це не думати? Не кажи дурниць.

Ян узяв її за руки.

— Чандро! — сказав він. — Нам було б легше, коли б принаймні дітям ніщо не загрожувало. Але поміркуй: що б вони подумали про себе згодом, через рік чи через п’ять років, якби довідались, що могли допомогти нам, а не допомогли? Це було б для них більше лихо, ніж те, що їх може зустріти тут. Так чи ні? Він повернув обличчя дружини до себе. Чудові Чандрині очі були затуманені, навіть якісь чужі. Та врешті до них почав повертатися спокій.

— Так, — шепнула вона.

— Скажи ще раз, — ніжно мовив Ян.

— Так, — усміхнулась Чандра.

Він сів на своє місце.

— Нумо берімося далі до аналізів проб від № 43 до № 47-А і 47-Б.

Поверхня їхнього космольота вкрилася порохом, що осів з розбитих вогнеметами метеорів. Перед зустріччю з КБ-803 Рої вирішили перевірити хімічну будову метеорних опадів. Тепер Ян хотів почати аналіз.

— Не думай про це, — ще раз ніжно сказав він.

А потім додав уже діловито:

— Дай мені пробу № 43.

— Намагатимусь не думати, — відповіла Чандра.

В астрохімічній кабіні на “Беті” запала спокійна, робоча тиша, така, як панувала вже кілька хвилин на обох космольотах. Тільки біля візирів “Бети” ще почулося кілька тихих слів. То Володимира шепнула на вухо Кіамото:

— Я аж тепер почала по-справжньому боятися.

А коли він похитав головою, що не розуміє, дівчина докінчила свою думку:

— Боюся тому, що ми дістали надію.

Хлопець зрозумів і мовчки кивнув головою. Потім, щоб підбадьорити її і себе, взяв дівчину за руки й поцілував у скроню.

А ту мить КБ-803 світловими знаками передавав:

— Дайте дорогу! Минаємо вас… Дайте дорогу!

— Вони зробили вже дуже багато, — шепнув Кіамото.

Він з дівчиною дивився на екран, на якому саме пересувався силует КБ-803, наче тінь прудкої гнучкої рибини з миготливими рубіновими очима.

Тим часом екіпаж на борту КБ-803 діяв точно за програмою: Алька сигналізувала, а РІон тримав у руках кермо, чекаючи, коли вона скінчить, щоб рушити вперед.

Нарешті “Альфа” і “Бета” повторили переказані їм настанови. Йон глянув на Альку. Він хотів сказати їй:

— Просигналізуй: “Минаємо вас! Дайте дорогу!”

А що він ще мав час, то згаяв хвилину на інше.

— Тільки тепер, Алько, — сказав він, — ми починаємо справжню роботу. І тільки тепер можемо або все виграти, або все програти.

Дівчина кивнула головою і глянула йому у вічі. Вона так приязно усміхнулася, що хлопець зважився признатись їй:

— А що ми можемо й програти, то я хочу, щоб ти знала: я нікого з друзів так не любив, як тебе.

— Я хотіла це саме сказати тобі, Йоне, — спокійно відповіла Алька. — Але… годі вже! Давати сигнал?

— Так.

“Минаємо вас! Дайте дорогу!”

З цієї миті на КБ-803 настала тиша.

Давши сигнал, Алька відразу повернулася на місце бортового стрільця.

Нон увімкнув першу швидкість і дугою поминув спочатку “Бету”, а потім і “Альфу”. І ось перед бойовим космольотом заблищала хмара дивних дрібних метеорів, що нагадували діамантову сарану. Алька негайно почала стріляти з усіх вогнеметів.

Позитроновий вогонь, наче величезний кулак, пробив у стіні з мільярдів метеорів вузький прохід. Спочатку туди влетів КБ-803, а слідом за ним обидва космольоти.

Так у глибині Чорної Ріки почався мовчазний ритмічний танок трьох космольотів.

Прості фігури того танку раз у раз повторювалися: спочатку вогневий удар, що прорізував прохід у миготливій лавині, потім у той прохід плавно стрибав КБ-803 і утримувався від пострілів, аж поки до нього наближалися “Альфа” і “Бсга”, що світилися розпізнавальними вогнями. Далі знов вогневий удар, знову стрибок першого космольота, і знову наближення решти двох.

На всіх трьох космольотах панувала тиша.

Щоправда, на “Альфі” й “Беті” радіоприймачі працювали — але тільки для того, щоб записувати страшний галас з лавини дивних блискучих метеорів. Вони занотовували кожен звук у всіх його варіаціях, самі ж працювали нечутно. Тому було тихо, бо люди теж мовчали. Вони не знали нічого, крім того, що їм передав екіпаж КБ-803. Цього було досить, щоб не сумніватися, однак замало, щоб твердо повірити в успіх.

А екіпаж КБ-803 просто не мав часу на розмови.

Зважимось навіть сказати, що Йонові й Альці не було коли думати, не те що говорити. Ту хвилю “думали” в основному їхні руки, їхні очі, їхні пальці, що тримали кермо, їхні ноги, що натискали на педалі.

Для Йона важливе було одне: після кожного пострілу збільшити швидкість, посеред стрибка почати зменшувати її і перед новим Альчиним пострілом цілком загальмувати космоліт.

Для Альки теж важливе було тільки одне: дочекатися тієї миті, коли ніс космольота ось-ось має врізатися в брилу, тоді натиснути на педалі спершу малого переднього вогнемета — раз, потім усіх бокових — два, нарешті двічі на педаль головного — три, і чотири — “повний вогонь”.

Їм справді не було коли думати.

А надто що час невблаганно спливав і треба було його наздоганяти, а ще дуже далека дорога залишилася їм до того місця, де “Розвідник” мав прокласти їм шлях — шлях до волі й життя.

Спочатку навала безлічі голосів, криків, зойків і зітхань завдала Аликові ще більшого страху, ніж Йонові й Альці. “Розвідник”-бо мав набагато чутливіші приймачі й гучномовці, ніж КБ-803. Перша хвиля тих звуків мало не звалила хлопця на підлогу. Аликові здалося, що він збожеволів або просто сталася катастрофа, і “Розвідник” під ударами метеорів розпадається на шматки.

На щастя, він крикнув:

— Тихо!

“Розвідник” почув і вимкнув гучномовці.

— Що то було? — спитав Алик, люто знищуючи блискучі метеори.

— Мабуть, — сумлінно відповів “Розвідник”, — перед нами є поклади речовини, що в якийсь спосіб поглинає радіохвилі.

— Дурниці, — буркнув хлопець, скеровуючи нову чергу просто в шар тієї “речовини”.

— Цілком можливо, — покірно згодився голос.

— А може й не дурниці? — спитав Алик.

— Може й ні.

Треба однак сказати, що весь цей час тихий голос “Розвідника” ані на мить не переставав повідомляти, скільки хвилин залишилось до зустрічі з космольотами.

— А чи не послати робота по зразки? — спитав голос.

Хлопець не розчув як слід, про що йдеться.

Лавина густішала. Стало важче дотримуватись курсу і вести влучний вогонь.

— Так, так, — машинально відповів Алик.

— А які вони повинні бути? Великі? — спитав ще голос. — Тонна? Дві? Три?

— Дві, три, — знову машинально мовив Алик.

— Разом п’ять, — сказав “Розвідник”.

— Так, — прошипів хлопець, з ненавистю посилаючи полум’я вогнемета в непрозору лавину, що ставала дедалі густіша.

“Що за свинство! — думав він. — Саме тепер, коли вони мають надлетіти, стає нічого не видно. Саме тепер я не бачитиму їхнього світла! Не бачитиму нічого!”

“А що станеться, коли вони попадуть у полум’я наших вогнеметів?” — розпачливо подумав раптом хлопець.

— Що станеться, коли вони попадуть у полум’я наших вогнеметів? — спитав він уголос.

— Їм буде кінець, — відповів “Розвідник”. — Або…

— Мовчи! — крикнув Алик.

І зразу поправився:

— Повідомляй час.

Голос почав знову слухняно лічити:

— Три хвилини вісімнадцять секунд, сімнадцять секунд, шістнадцять секунд…

“Чотири хвилини”, — сказав собі подумки Йон.

Він ввімкнув найвищу швидкість, і КБ-803 рвонувся вперед.

Від того стрибка заболіло, як від удару межи очі. Адже Йон з Алькою були без охоронних комбінезонів. Тож від кожного раптового збільшення швидкості кров приливала до голови, а в очах мерехтів туман, боліло в переніссі.

На щастя, це тривало недовго. Хлопець зменшив швидкість, і біль зник.

То був початок гальмування. Здавалося, що метеорова стіна Чорної Ріки, яка падала просто на космоліт, почала дедалі зменшувати швидкість.

І, нарешті, затрималася перед самим носом КБ-803.

Тоді Алька, навівши світле кружальце прицілу на саму середину екрана, натиснула на педаль малого переднього вогнемета.

То був вогнемет-розвідник. Полум’я його било рівно й глибоко, але мало надто малий діаметр, щоб прокласти дорогу космольотові. Тому після нього Алька вводила в дію цілий вінок бокових вогнеметів.

І хоч їхній вогонь не досягав глибоко, зате прорубував широку ділянку, іншими словами, визначав діаметр для удару головного вогнемета. І відразу після пострілів бокових вогнеметів Алька двічі натискала на педаль головного.

То був так званий “повний вогонь”.

Стіни КБ-803 ледь здригалися. Йон і Алька, що були без охоронних комбінезонів, виразно відчували те дрижання. Та в цьому й не було нічого дивного. “Повний вогонь” здатен був спопелити, чи, вірніше, обернути на газ і водяну пару середній острів або гірський кряж.

Шлях знову був вільний.

— Три хвилини п’ятдесят вісім секунд, — сказав Йон уже вголос, а через дві секунди ввімкнув найбільшу швидкість і вже наперед скривився, чекаючи, як завжди перед стрибком, знайомого болю.

— П’ятдесят вісім… — шепнула Алька, і зразу ж пролунали постріли з бокових вогнеметів, а після того “повний вогонь”. Бо ж кожний стрибок тривав дві секунди, рівно дві секунди.

“Ще далеко до “Розвідника”,—думав Йон. — Але не так далеко, як годину тому. Ми дедалі наближаємось одне на одного. П’ятдесят одна… сорок дев’ять…”

А що думала Алька?

“Три хвилини сорок дев’ять, сорок вісім, сорок сім… Як страшенно далеко!”

Що ж — вона мала право так думати, то не було ніяке перебільшення.

Кому здається, що ті три хвилини — вже дрібниця, той дуже помиляється.

Поміркуйте самі. Ось космоліт типу КБ-803. Ви сідаєте в нього.

Якщо хочете — одягаєте охоронний комбінезон. Стартуєте і зразу ж набираєте величезної швидкості. Наприклад, якщо ви вилітаєте з Тритона, то через вісім годин будете вже в секторі Дванадцятої Тисячі.

Потім вас затягує метеоровий потік, і ви починаєте боротьбу з ним. І ведете її протягом смертельно небезпечних п’ятдесяти хвилин, не швидкими й точними автоматами, а повільними й недосконалими людськими руками й очима. І знаєте, що від наслідків тієї боротьби залежить життя кількох десятків чудових людей.

Що важить кожна така хвилина? Поміркуйте.

— Дві хвилини п’ятдесят дев’ять секунд… — мовив Йон.

Відтепер для Альки настали хвилини, які вона завжди буде згадувати, як найтяжчі в своєму житті. Але зовні дівчина була спокійна, і Йон нічого не помітив. Хоч насправді то була мить, коли всі її надії враз почали розвіюватися, танути, наче туман.

“Значить, ніколи вже не повернемось, — думала Алька. — Ніколи не будемо жити, як живуть мільярди людей? Наші імена впишуть на пам’ятні дошки загиблих у космосі. І це все! Однак… Чи все? Чи справді все?”

Йон сказав:

— Дві хвилини п’ятдесят шість секунд.

Отже, до зустрічі з “Розвідником” залишилось три хвилини без чотирьох секунд. Тим часом на вогневій позиції бойового космольота, на лічильнику боєприпасів, що був перед Алькою, миготіло застережливим світлом число “126”, Це означало, що на КБ-803 боєприпасів вистачить лише на сто двадцять шість секунд. Це означало також, що космольотові, аби довершити своє завдання, не вистачить боєприпасів на останні п’ятдесят секунд. Здається — дрібниця, небагато. Але протягом останніх п’ятдесяти секунд потрібно було зробити двадцять п’ять черг “повного вогню”, двадцять п’ять штучних спалахів, що відкривають шлях до волі, до “Розвідника”, до життя.

Колись, як Алька вчилася плавати, сталося так, що, не допливши кілька метрів до берега, вона зовсім знесиліла. Дівчина бачила перед собою берег, квіти, людей, але ніхто не дивився в її бік, а вона не могла крикнути.

І кільканадцять секунд, протягом яких Алька таки подолала ті три чи чотири метри, здалися їй тоді вічністю. А тепер? Тепер у космічних хвилях Чорної Ріки весь той жах збільшився в тисячу разів. П’ятдесят секунд… Тільки п’ятдесят секунд — а як страшенно довго!

Поки ще є припаси, вона не викаже своїх почуттів. Стріляючи далі, Алька намагалася трохи зменшити діаметр вогню. Може, на цьому вдасться щось заощадити?

А тим часом дівчина стріляла за тією самою чергою: малий передній, бокові і повний вогонь. Після кожного пострілу на лічильнику з’являлось нове число, щораз менше.

Наостанці мало вискочити “0”.

Перед цим ще доведеться сказати Йонові. Йон зупинить космоліт, і вони почнуть сигналізувати “Альфі” й “Беті”, що дістатися до “Розвідника” не пощастило.

Очевидно, згодом вони зможуть пересісти на “Альфу” чи на “Бету”. Врешті, їхня доля не надто й страшна. Вони будуть разом з батьками, а також одне коло одного. Але інші? Що буде з Аликом? І передусім — як взагалі таке могло статися?

Певне, всієї правди вони так уже й не взнають. Чи це була помилка в обчисленнях на Базі? Чи невправність “Розвідника”? Чи шкідливий вплив лавини, яка поглинала хвилі і крізь яку їм уже годі пробитися? Врешті, чого так далеко шукати причин. Мабуть, вони самі, позбавлені допомоги автоматів, зашвидко почали операцію, згаяли час і витратили енергію. Ще раз виявили людську слабість.

Алька зціпила зуби, щоб не заплакати.

Ще тільки чотири, ще тільки три постріли… Десь тут за стіною метеорів чекає “Розвідник”. І вони минуть його. Алик даремно буде чекати. А що він робитиме далі? Чи спробує їх догнати, чи повернеться?

Ще тільки два постріли…

Дівчина набрала в груди повітря, аби сказати Йонові, що треба зупиняти космоліт.

Алик уже довгу хвилю боявся навіть оком змигнути. Він випустив стовп білого вогню в потік дрібних метеорів і чекав, не знімаючи ноги з педалі найпотужнішого вогнемета. “Розвідник” відраховував останні секунди.

“Де ви? — думав у відчаї Алик. — Благаю вас, доберіться до “Розвідника”! Не згубіться!”

Він не знав, чи то йому тільки здавалося, що голос “Розвідника” тремтів з хвилювання, коли повідомляв:

— Десять секунд, дев’ять, вісім…

— Коли я перестану стріляти, негайно ввімкни штучне притягання! — крикнув Алик. — Найбільшої сили!

— Слухаю, чотири, три, дві… — казав “Розвідник”.

Ні, голос його зовсім не тремтів.

“Коли припинити вогонь? У яку мить? Якщо я припиню запізно, ніщо не вбережеться від вогню, — гарячково думав Алик. — А коли завчасно — не зумію відкрити їм шляху”.

Хлопець напружено чекав, поки голос “Розвідника” вимовить останнє слово — “одна”: воно мало означати, що прибувають космольоти.

Голос вимовив це слово. Алик припинив вогонь.

Йому здавалося, що він зробив це якнайточніше.

Однак… за вогневим стовпом мигнула тінь якогось космольота.

Саме космольота, Алик не помилився.

Одного космольота зачепило полум’я!

Тільки зачепило, липі краєчком ковзнуло по ньому. Ледве торкнулося одне об одне — полум’я і корабель.

Але від позитронового вогню немає захисту. Не можна торкнутися його безкарно.

Космоліт, штучно притягуваний Пеером, рівно і впевнено летів до нього, немов голуб до свого гнізда.

Алик заплющив очі: вогонь відтяв космольотові носа. Він летів, наче відкрита труна.

А сталося ось що.

Ту ж мить, коли Алька набрала в груди повітря, аби сказати Йонові, що боєприпаси скінчилися, над космольотом КБ-803 майнула довга тінь. То була тінь якогось космольота. Він давав світлом знак: “На повній швидкості летіть за мною”, тобто той самий знак, яким Йон вів за собою “Альфу” й “Бету”.

— Це він! — крикнув Йон. — Не стріляй!

Алька все-таки заплакала.

— Вже нема чим стріляти! — хлипнула вона.

— Що-о-о? — спитав Йон.

Але тепер було не до розмов.

Космоліт, що провадив їх, безперервним вогнем з усіх вогнеметів прорізав великий тунель у метеоровій лавині і весь час сигналізував: “На повній швидкості летіть за мною. На повній швидкості летіть за мною”.

Хлопець увімкнув найвищу швидкість. Раптове прискорення майже зовсім оглушило обох. Вони стогнали, не знаючи про те, і на кілька секунд, теж не знаючи про те, осліпли. Та все одно КБ-803 мчав за космольотом-провідником, рівно, як промінь світла. За ним, теж на повній швидкості, мчали “Альфа” й “Бета”.

В одну мить усі люди на всіх кораблях збагнули, що прийшов порятунок.

І нарешті, наче на зоряному параді, кос-моліт-провідник, а за ним один по одному КБ-803, “Альфа” й “Бета” вийшли на дорогу до волі, яку їм проклав “Розвідник”.

Уже можна було вимкнути швидкість. “Розвідник” невидимими нитками штучного притягання збирав до себе свої космольоти і, сам тікаючи, щораз збільшуючи швидкість, виривав їх із Чорної Ріки — і повертав людям життя.

Тільки той космоліт, що відкрив іншим шлях до “Розвідника”, до життя і до батьківщини, сам повертався на механопланету із відтятим носом.

Він летів відкритий у порожнині, яку не можуть знести людські легені, летів у холоді, що його не витримує жодна жива істота, летів із спаленою наполовину кабіною пілота.

— Увага! — сказав “Розвідник”—Космольоти “Альфа”, “Бета”, КБ-803 і КБ-804 сідають на стартову вежу. Увага, повертаються космольоти.

І тепер таки справді його голос гримів, як сто тисяч тріумфальних фанфар.

— Ох, нарешті ви є, — шепнув Алик. — Як я виправдаюся перед вами? Як…

І раптом замовк, бо згадав, що “Розвідник” повідомив про повернення чотирьох космольотів, то, може…

Ще не дуже вірячи ані собі, ані “Розвідникові”, Алик кинувся до ліфта.

— До стартової вежі, “Розвіднику”! — гукнув хлопець. — До вежі!

Він таки встиг!

Раніше за всіх прибув до Головної Камери стартової вежі.

Потім відчинилися нижні двері з обох боків камери — виходи з космольотів “Альфи” і “Бети”. Екіпаж “Альфи” вів пілот Марім, екіпаж “Бети” — пілот Орм Сого.

Ніхто ще не сказав ані слова, тільки всі усміхнулися Аликові, а Чандра послала синові поцілунок.

Тоді відчинились окремі виходи для екіпажів бойових космольотів.

У першому з’явилися Йон і Алька. Вони були й досі страшенно бліді. Синці під очима, сліди крові у куточках вуст і в ніздрях свідчили про те, що вони летіли без охоронних комбінезонів.

Алик кинувся до них. Він біг наосліп, бо очі мав повні сліз.

— Ви є… — шепотів він, думаючи, що кричить. — Ви є…

Всі троє обнялися за плечі.

Ту мить з другого виходу з’явився Робик. Як завжди, він був спокійний і усміхнений. Через те, що ніс космольота, в якому летів Робик, лизнуло позитронове полум’я, то не обійшлося без втрат. Він обпік собі обличчя й ліве плече, а також соромливо ховав за спину ліву руку.

Побачивши, що люди дивляться на нього, він чемно вклонився й сказав:

— Добридень. Все-таки ми уникнули небезпеки.

І скромно став біля Йона, який тільки й спромігся сказати: “Ох, Робику”.

Тоді обидва пілоти — Марім і Орм — вийшли наперед. Слово взяв старший за віком Марім:

— Від імені екіпажу “Альфи” й “Бети”, тобто від постійного екіпажу механопланети з Десятої Тисячі, що називається “Першим Розвідником”, складаю подяку присутнім тут Йонові Сого, Альці та Аликові Роям за те, що вони врятували усім нам життя. Одночасно повідомляю Головну Базу і пропоную всіх трьох нагородити орденом Сонячної Зірки.

Йон і близнята були приголомшені. Їх нагородять Сонячною Зіркою? Дадуть легендарний орден космічних рятівників?

Перша отямилась Алька.

— Дякуємо, — сказала вона.

— Увага! — озвався “Розвідник”. — Прошу до обіду. Вже подано до столу.

Тоді в Головній Камері зчинився гамір і сміх. Батьки схопили дігей в обійми. Потім до них кинулися інші. Єронім Брошкідзе зворушено засопів. Володимира Альф’єрі так ніжно поцілувала Йона, що той аж завмер із захвату. Це страшенно розсердило Альку. Вона люто блиснула очима.

— Вийшла неймовірна дурниця, — мовила вона таким голосом, що на хвилю всі затихли, а Марім спантеличено спитав, яка саме.

Дівчина була справді сердита.

— Чи хтось подумав про те, щоб узяти зразки метеорів, що поглинають радіохвилі? — спитала вона з убивчою ввічливістю.

Всі майже злякано перезирнулися. Ніхто не подбав про це. Спочатку було не до того, а потім не мали часу.

— Ось так, — вела далі Алька. — Зразків немає. А Чорна Ріка втекла, і друга така нагода вже не випаде. Це велика втрата для геології.

“Ох кляте ж дівчисько, — захоплено подумав Йон. — Просто як з предковічних часів”.

Але тепер у їхню розмову втрутився сам “Розвідник”. Він увімкнув гучномовці — і Головна Камера сповнилася божевільного галасу, крику, белькотання, стогону тисяч розпачливих голосів.

Незчисленні Чандри гукали: “Спокійно, Йоне”, сто Марімів кричало: “Увага на Тритоні”, сто Роїв кликало “Альфу”, ще хтось казав про сектор АМ 168, 13-а, цьому галасові вторували якісь ще незрозуміліші крики, зітхання і невпинний Альчин сміх.

— Тихо! — сердито крикнув Алик.

Усе затихло. “Розвідник” вимкнув гучномовці.

Алик посміхнувся до сестри.

— Тепер я пригадую собі, — похвалився він, — що під час битви звелів був “Розвідникові” взяти зразки.

Алька мовчала. Зате астрогеологи Сент Бірум і Еріка Вос радісно кинулись до Алика.

— Скільки їх є? — схвально спитала Еріка.

До астрогеологів приєдналися акустики й зв’язківці.

— Скільки їх є? — збентежився Алик. — Не пам’ятаю добре.

Він глянув угору й спитав:

— Скільки їх, “Розвіднику”?

— Дві і три, — відповів голос. — Разом п’ять.

— Чого п’ять?

— П’ять тонн, — пояснив “Розвідник”.

У Головній Камері знову зчинився сміх і гамір. Здавалось, цьому не буде кінця. Тоді голос “Розвідника” лагідно нагадав:

— Увага! Холоне обід.

У камері загукали: “Їсти!”, і стрічка транспортера рушила в бік терас-їдалень.

Йон ще на хвилинку зостався в Камері. Він притримав Альку та Алика, і всі троє підійшли до Робика.

— Робику, — мовив Йон.

— Слухаю, Йоне.

— Ти молодець.

— Це правда, — підтвердила Алька.

Робик усміхнувся.

— Я сьогодні не завжди був такий.

— Ох, то все дрібниці! — мовив Алик.

— У кожному разі все скінчилося гаразд, — сказав Робик, — хоч я замалим… не зник.

— Ох, Робику, — засоромлено шепнув Алик. — Ти ж знаєш, які ми, люди, недосконалі.

Робик засміявся.

— Ідіть їсти.

— А ти? — спитала Алька.

— Я… — збентежився він, — я мушу полагодити собі ліву руку. По обіді зустрінемось коло басейну. Гаразд?

— Гаразд, — гукнули діти.

Робик провів їх поглядом, аж поки вони з’їхали з вежі, потім став на квадрат швидкісного ліфта й зник.

А діти їхали рухомою стежкою серед осяяних сонцем квітників.

— Як це все могло бути? — спитала Алька.

— А чи взагалі воно було? — озвався Алик.

— Було, — відповів Йон.

По хвилі Алька сказала:

— Нам так пощастило тільки з двох причин.

— З яких? — спитав Алик.

— По-перше: бо роботи не знають, що таке самопожертва.

— А по-друге? — спитав Йон.

— По-друге, — задумливо мовила дівчина, — тому, що роботи, не розуміючи самопожертви, не знають і її меж.

Алик похитав головою і пробурмотів ніби сам до себе:

— З того, що ти сказала, мені хочеться зробити ще один висновок.

— Слухаємо, — глузливо мовила дівчина.

Проте Алик не здавався на її глузи.

— Нам пощастило врятуватися тому, що ми — люди. А люди не тільки здатні на самопожертву, але й уміють створювати роботів, які не знають меж самопожертви.

— Не будь такий занадто мудрий, — пирхнула Алька.

Йон просто засміявся.

Ту мить почулися голоси:

— Діти! Обідати!

Алик розвів руками:

— Ось маєте! Знову “діти”!

Зрештою, обід був чудовий. А смакував він ще дужче тому, що відбувся на годину пізніше, ніл звичайно.

Восьме жовтня

В ранці восьмого жовтня Йон Сого прокидається радісний, його погляд падає на Робика. Той, побачивши, що хлопець розплющив очі, вітає його помахом руки.

Потім Йон робить гімнастичні вправи, вимовляючи влад їм якісь дуже ритмічні слова, а Робик сміється, що в них зовсім немає глузду.

За хвилю хлопець уже стоїть у дверях ванної і наче боронить футбольні ворота, йому щастить упіймати сорочку, штанці, сандалі, куртку, шкарпетки, але він ганебно пропускає рушник і плавки.

— Два нуль на мою користь, — каже Робик, і обидва вискакують через вікно.

— Гей, близнята! — гукає Робик.

Алик і Алька також вискакують через вікно із своєї спальні.

— Гляньте! — гукає Алька, показуючи на блакитного метелика, що тріпає крильцями.

— Голубий сміливчик, — каже Робик, — або ж Lysandra bellargus.

— Дуже приємно, — вітається з метеликом Алик, а Йон морщить чоло, тре носа і задумливо каже сам до себе:

— Це вже колись було.

Але на його слова ніхто не звертає уваги, та й сам Йон зразу ж забуває про них.

Поснідавши, вони, як завжди, трохи плавають, потім лягають на вкритий травою, м’який, як зелений рушник, пляж і засмагають.

Йон лежить на спині і дивиться, як на штучному небі поволі пливе хмарка, що легко й красиво міняє свою форму: стає то рибою, то деревом, то віялом.

— Яке сьогодні число? — ліниво питає він.

— Восьме жовтня, — відповідає Алька.

Алик усміхається:

— А якого року?

— Поки що вісімсот шістдесят другого Ранньої Космічної Ери, — гордо мовить Алька. — Та якщо ми долетимо…

— Напевне долетимо, — перебиває її Йон.

Алька ніжно, але вже без усяких мін дивиться на нього.

— Якщо долетимо, а потім зуміємо повернутися, — веде вона далі, — то цей рік стане першим роком Середньої Космічної Ери.

Хлопці хвилинку мовчать. Мовчить і Робик.

Над ботанічним садом починає падати дощ.

Минуло неповних дев’ять століть з того дня, коли полум’я примітивної земної ракети вперше осмалило поверхню Марса. Сьогодні восьме жовтня 862 року Ранньої Космічної Ери. Вісім днів тому з сонячної системи вирушив перший галактичний корабель, який люди збудували, щоб відвоювати в космосу вже не планети, а зірки. Цей корабель носить назву Старої Батьківщини. Ім’я його — “Земля”.

Цей корабель на третій день своєї подорожі переступив поріг великої швидкості — Великий Бар’єр. А все одно поки він уперше почне гальмувати в сузір’ї Центавра, мине близько чотирьох років. Чотири роки — це багато. Але варто згаяти стільки часу, щоб освоїти Центавра.

“Земля” — великий корабель, його будували, спираючись на досвід, здобутий на “Розвіднику”. Дещо, як-от: ботанічний сад, тераси-їдальні, плавальні басейни і спортивні майданчики — цілком скопійовані з “Розвідника”. Та й кістяком екіпажу “Землі” став колишній екіпаж “Розвідника”. Керували ним Долорес Лі, Чандра Рой, Гелена Сого, Ян Рой, Назим Сумеро, Майк Антонов, Єронім Брошкідзе, Кіамото, Орм Сого.

Є серед екіпажу “Землі” й дуже молоді члени, вибрані серед мільярдів кандидатів, ті, що в конкурсних екзаменах на пілотів і дослідників дістали Галактичну оцінку. Серед них — відомі герої пам’ятної катастрофи в секторі Десятої Тисячі.

Ми їх знаємо. Це Алик і Алька Рої, а також Йон Сого, нагороджені Сонячною Зіркою.

Ось вони лежать на березі басейну, напроти ботанічного саду, ліворуч головних лабораторій. Через десять хвилин почнуться наукові досліди у візіотеці. Робик своєчасно нагадає їм, отже, вони не спізняться.

Поки що можна ще трохи порозкошувати в промінні штучного сонця “Землі”, дати спочинок втомленим у воді м’язам.

Нарешті Алик підводиться.

— Знаєте, що я вам скажу? — мовить він. — Мені зовсім не подобається, що ми так легковажно визначили перший рік нової ери.

Алька пильно глянула на брата:

— Чому?

— Бо я гадаю, — каже Алик дедалі войовничіше, — що коли ми навіть освоїмо Центавра, то все ще будемо в межах однієї галактики. Тієї самісінької. То який же це здобуток? Чи не краще почекати, поки ми переступимо її межу? Не повинні ж ми обмежувати себе тільки однією галактикою.

— Я згодна з тобою, — мовить Алька.

— Він правду каже, — звертається Йон до Робика.

— Восьма година тридцять хвилин, — нагадує Робик. — Час іти у візіотеку.

Рухома руда стежка, як тихий струмок, несе їх у бік учбових лабораторій. Туди ж поспішають з різних боків інші юнаки й дівчата і здалека вітаються помахом рук.

— Знаєте що? — знову каже Алик. — Я подам пропозицію керівництву “Землі”, хай перешле її до Головної Наукової Ради.

— Ми підтримаємо тебе, — енергійно підтакує Йон.

Потім він бере Альку за руку:

— Підтримаємо, га?

Дівчина усміхається Йонові, і на якусь хвилю вони забувають про все. Просто дивляться одне одному в очі.

Що буде з пропозицією Алика Роя?

Поки що не знаємо. Спершу її передадуть Головній Науковій Раді, обговорять, проголосують.

Але щоб вона взагалі мала сенс, “Земля” спершу мусить досягти сузір’я Центавра, освоїти котрусь із планет і щасливо повернутися назад.

А на це треба час.

Поки що “Земля” мчить Галактикою крізь темряву й тишу із швидкістю, якій може позаздрити й світло.

Визнайте — це вже не мало. А може п справді ми не повинні задовольнятись однією Галактикою?

Це питання ще не розв’язане, і все залежить від самої “Землі”. Поки що хіба лиш побажаємо їм усім щастя на далеких зоряних шляхах.

Отже, щасти тобі, “Земле”!

Content

Брошкевич Єжи Трансгалантичний розвідник

Восьме березня

Восьме жовтня