Дашкієв Микола

Право на риск

Микола Дашкієв

ПРАВО НА РИСК

Оповідання

Художнє оформлення Георгія Зувковського

ЗЕМЛЯ І НЕБО

ПРОЛІСОК

Море кипіло.

Ще годину тому воно лагідно лизало похмурі скелясті береги, неголосно мурчало, знічев’я перемиваючи камінці, хизувалося багряною смугою, що пролягла через нього аж ген до призахідного сонця. То було мирне, щире море — зовсім не таке, яким його звикли бачити на північно-західному узбережжі Норвегії.

Та ось наповзли сутінки, і море занудьгувало. М’яко, мов кицька лапкою, воно штовхнуло гранітні скелі, ніби запрошуючи побавитися вкупі, потанцювати під музику шквалу, який котився з півночі. Потім, ображене, випустило пазури, почало дряпати берег чимраз дужче і, зрештою, скаженіючи, полізло вперед, на штурм кам’яних фортець.

Отут у Нурлані — одній з північних областей Норвегії — вітер з моря приносить узимку тепло й дощі. Та цього разу шторм примчав, певно, з боку крижаної Гренландії. Він сипонув сухого снігу, застугонів над голими скелями, шугнув уздовж фіордів, вишукуючи все, що можна заморозити, придушити, скинути геть у прірву. Ось він учепився в якусь постать на крутому схилі фіорду, штурнув її і покотив до моря.

— Та-а-ту! — пролунав услід одчайдушний дівочий зойк.

— Ніч-чого… ніч-чого… — той, падаючи, встиг ухопитися за виступ над проваллям і тепер повільно виповзав на безпечніше місце. — Інгрід, а де мішок?

Висока струнка дівчина в благенькій жакетці злякано озирнулася.

Мішка не було.

З її мовчання чоловік зрозумів, що сталося. Він прискорив ходу, добрався до стежки, безнадійно провів поглядом по стрімкому схилові гори й зітхнув:

— Ходімо…

Старий Гуннар Нільсен та його вісімнадцятилітня донька Інгрід ішли далі мовчки. Все ясно без слів: на Новий тисяча дев’ятсот сорок третій рік у халупі не буде ані крихти хліба. Мішок ячменю, який дістався так дорого, щойно шубовснув у крижані хвилі Глом-фіорду.

На кого нарікати за прикру подію?.. На шалений норд-вест?.. На себе, немічного?.. Чи, може, на гітлерівців, які пограбували, сплюндрували Норвегію, змусили норвежців подаватися в далекі мандри на пошуки чогось їстівного?..

Хто видирався б узимку, вночі, оцією небезпечною стежкою над фіордом, якби на шосе не сновигали нахабні й брутальні гітлерівські солдати?!

— Клята погода!.. — Нільсен спинився, видобув люльку, спробував її припалити. — Ач, як шаленіє!

Шторм наростав. Вітер уже не стугонів, а верещав, гудів, гримів. Велетенські вали гупали об скелі, аж земля здригалася.

— Бомблять… — стурбовано сказала Інгрід, дослухаючись до чогось у хаосі звуків.

Старий витяг люльку з рота, приклав долоню до вуха.

В одну з пауз між подувами вітру почулося глухе гуркотіння літака.

— Чого це вони сюди внадилися? — Нільсен занепокоєно поглянув уздовж фіорду в бік затемненого висілка Гломф’юр.

— Кажуть, на Гломф’юрській гідростанції фашисти видобувають з морської води якусь страшну отруту. Одного кухля цієї отрути нібито вистачить, щоб знищити всіх людей на Землі… Але…

Інгрід не докінчила. Гуркотіння двигунів усе наближалось, посилювалося, і ось, прорвавши хмарну запону, низько над скелями шугнув літак. Його сигнальні вогні було ввімкнено, з вихлопних патрубків струменіли пасма голубуватого полум’я.

Старий од несподіванки впав, а коли підвівся — літак був уже далеко. Та гуркотіння не вщухало. Скидалося на те, що сталевий птах кружляє над хмарами, не знаючи, куди податися.

— Заблудив… — сумно сказала Інгрід. — Загине… Я встигла помітити: це — рус. З червоною зіркою.

Нільсен промовчав.

— Підемо лісом, тату?

— Так.

До халупи на околиці Гломф’юра навпростець було кілометрів п’ять, але стежка тут спускалася майже до моря. Під час шторму нею не пройдеш. Дорога через ліс давала гаку, зате була цілком безпечна. Хижих звірів тут не водилося, а гітлерівці сюди боялись потикати носа, та й не мали в цьому потреби.

І все одно батько з дочкою мимохіть намагалися ступати якнайтихіше і озиралися навсібіч.

— Тс-с-с!.. — Інгрід вхопила старого за рукав і вказала пальцем на дерево край галявини. Там серед гілок вовтузилося щось велике, темне. Може, ведмідь?

Нільсен схопився за ніж. Але нараз у гущавині блиснув електричний ліхтарик. Промінчик перебіг по зеленій блискучій тканині, на мить освітив обличчя незнайомого чоловіка і зупинився на переплутаних мотузках над його головою.

Міцно стискаючи доньчину руку, старий позадкував у кущі, і тільки відійшовши від того місця з кілометр, а то й більше, прошепотів:

— Затям, Інгрід: ти нічого не бачила, нічого не чула!.. Ти забула все!

Може, згодом і забула б Інгрід оту нічну пригоду й того парашутиста, якби він сам не завітав до їхньої хати вранці наступного дня.

Високий, широкоплечий, в латаній одежині лісоруба, він став на порозі хижки і ніяково кахикнув. Інгрід хутко обернулася, одразу ж упізнала його, чомусь спаленіла, підхопила напівзаплетені золоті коси і чкурнула в комірчину.

— Сідайте, чоловіче добрий! — старий Нільсен вказав рукою на лаву біля вогню і простягнув незнайомому скриньку з тютюном. — Здалеку?

— Даруйте… Де живе механік пан Фарстад?.. — незнайомий вимовляв слова якось чудно, розтягуючи на фінський манір.

— Пан Фарстад?.. — Нільсен неквапно натоптав люльку, припалив її, випустив чималу хмару диму і аж тоді сказав: — Не запитуйте про пана Фарстада. Його вчора заарештували гестапівці.

— Он як… — незнайомий був прикро вражений. — А мені радили звернутися до нього. Я з Фінмарка. У нас голодують. От я й подався сюди. Кажуть, тут можна влаштуватися на заводі в німців. Мене звуть Сігурд. Сігурд Корхонен. Мій батько фіни…

Інгрід стояла за дверима комірчини, притиснувши руки до грудей. Її серце стукотіло шалено: ні, це не лісоруб, не фіни, а росіянин, парашутист, — отой, що стрибнув учора з літака в темну прірву ночі над чужою країною і тільки випадково не потрапив у фіорд або до рук гітлерівців… Так от чому літак кружляв над лісом!… Льотчик чекав на сигнал. А сигналу не було, бо дядька Фарстада заарештовано.

— Кепська справа… — долетіло до Інгрід. — Куди ж тепер податися?

“А й справді, — подумала дівчина. — Куди подінеться зараз оце сміливе русяве хлоп’я, коли воно навіть не втне до ладу норвезької мови?”

Інгрід забула в цю мить, що той, кого вона назвала хлоп’ям, був старший за неї років на п’ять, вищий на цілу голову і, напевно, далеко досвідченіший. Вона знала тільки одне: його треба врятувати за всяку ціну.

— Тату… — дівчина вийшла з комірчини і підійшла до батька. — Дідусь Екеланд відбудовує тартак. Чи не візьме він на роботу й пана Сігурда?

— Можна поспитати… — неохоче відповів Нільсен, кинувши на дочку невдоволений погляд.

А вона нібито й не помітила цього:

— Ну, то я зараз побіжу запитаю. Скажу, що Сігурд — твій небіж з Фінмарка.

Не чекаючи дозволу, Інгрід вибігла з хати і повернулася за годину сяюча: все влаштувалося гаразд.

Старий Нільсен сумовито похитав головою: отака була й її небіжчиця-мати. Сорок років тому й вона влаштувала його, приблудного безбатченка, на роботу в Гломф’юрі, а через рік вони побралися… Кров — не вода. Нільсени всі такі: закохуються раптово і назавжди… Тепер настала черга Інгрід… Та що ж — дівчина на порі, хай шукає свого щастя сама.

На мить у грудях старого ворухнувся сумнів: а чи це часом не той парашутист, що завис на сосні в лісі за Гломф’юром?.. Але, позирнувши на Сігурдові руки, Нільсен заспокоївся: на них були тверді, мов кістка, мозолі сильної роботящої людини… Та й що треба парашутистові тут, у цій глушині?.. Той, мабуть, уже подався кудись на Тронхейм чи Осло…

Ось так першого дня нового тисяча дев’ятсот сорок третього року сім’я інваліда Нільсена поповнилася ще одним членом.

Сігурд був компанійський хлопець і дбайливий хазяїн. Після цілоденної роботи на тартаку він брався за сокиру й лагодив халупу або ж морочився до глупої ночі над якоюсь там хитромудрою поличкою для Інгрід. І все це з жартами, з примовками.

Старий Нільсен, неквапно смокчучи люльку, сидів отакими вечорами біля вогню, грів покручені ревматизмом ноги, поглядав на Інгрід з Сігурдом і думав про те, що, може, оце й надійшло нехитре бідацьке щастя, якого він так давно прагнув… Поберуться молодята. З’являться онуки… Чого ще треба старому?.. Війна гримить десь далеко-далеко, тільки вряди-годи її відгомін докочується до Глом-фіорду, коли над ним у нічному небі проповзають бомбовози… Скрутнувато, голоднувато, зате спокійно. А потім скінчиться війна — все на світі кінчається свого часу…

Інгрід поралася біля печі або плела рукавички, і теж раз по раз кидала погляд на Сігурда. Та в цьому погляді було вже зовсім інше. Вона покохала веселого русявого хлопця, — покохала не як того, хто був скинутий над чужою територією для виконання важкого й відповідального завдання, а як Сігурда, лісоруба, — і сама не знала, коли і як це сталося.

То була дивна любов. Інгрід сама не впізнавала себе. Ще зовсім недавно їй здавалося, що любов повинна бути такою… ну, щоб усе співало, танцювало; щоб квіти розквітали на морозі, щоб усе було не таким як завжди, а в тисячу разів красивішим, яскравішим, величнішим… А от прийшла справжня любов, і виявилося, що вона проста й світла, — не райдуга, що на хвильку блисне в небі та й розтане, а ніжний і сильний пролісок, який пробиває собі шлях крізь сніги.

Може, в цьому й було щастя — покохати саме так. Інгрід заплющувала очі на те, що Сігурд, — коли його справді так звуть, — довіку не стане її чоловіком. Із спостережливістю закоханої жінки вона помічала, як Сігурд нашорошує вуха, коли крізь стугоніння зимового вітру долітає гуркіт літака; фіксувала в своїй пам’яті кожну з прогулянок коханого в хащі, нібито на полювання. Ще тиждень чи місяць — і зникне русявий хлопець з її життя назавжди. Хай так. Але досить йому тільки сказати: “Будь моєю!” — і вона одразу ж твердо відповість: “Я твоя!” Він цього ще не сказав уголос, — отже, не настав час. Сказали очі. Цього досить.

Отак минули три місяці. Спадали на силі зимові вітри. Яснішало небо. Задзюрчали перші несміливі струмки.

Серце в Інгрід чомусь почало стукати сильніше, хотілося дихати глибоко, на повні груди, сміятися, співати. А Сігурд, навпаки, щодень хмурнішав. Він нудив білим світом, змарнів; крадькома тоскно позирав на небо.

Інгрід відчувала: ось-ось надійде неминуче, їй хотілося плакати, але вона забивала сум буйними веселощами, дитячими витівками, жартами. А вранці четвертого квітня вона зрозуміла: сьогодні!

До Сігурда прийшов якийсь незнайомий підстаркуватий чоловік. Це була, власне, не дивина: русявий лісоруб за якихось там два тижні познайомився з усіма мешканцями невеликого Гломф’юра і навіть з кількома німцями. До хатини старого Нільсена почали вчащати різні люди — погомоніти, порадитися, пограти в шахи. У Сігурда виявилося безліч земляків. Заходив такий собі, передавав вітання від якогось там Жормі Віталла чи пакунок від Хенріка Гретте та й мандрував далі.

Сьогоднішній гість затримався надовго. Вони з Сігурдом неголосно радилися про щось, а потім пішли стежкою в ліс.

Інгрід кинулася за ними. Їй здалося: оце й усе — Сігурд зникне так само несподівано, як і з’явився.

Але він стояв на пагорбку під густою ялиною і дивився в хащі, за якими зник незнайомий.

Інгрід підійшла ближче, сповільнила ходу, сіла на галявині. Важко дихаючи, покликала:

— Ходи сюди…

Сігурд дивився на неї якось чудно — і радісно, і сумовито, — але не рухався з місця.

— Ходи…

Він підійшов, сів поруч, рвучко притис її до грудей, поцілував.

У Інгрід зайшлося серце. Зм’якло, обважніло тіло…

— Заспокойся, люба! — Сігурд випустив дівчину з обіймів, потер долонею лоба, зірвав і простягнув їй один-єдиний пролісок… — Збережи! Віддаси мені після війни.

Вона обережно, як найдорожчу річ, узяла квіточку, загорнула в хустинку, сховала на серці.

— Пробач, любий… Кров — не вода, як каже мій батько… Скажи, яке ти повинен виконати завдання. Я знаю все. Я бачила, як ти спустився на парашуті вночі під Новий рік… Може, тобі важко буде одному — я допоможу…

Сігурд не здивувався з її слів, — так, наче сподівався на них, і тільки повторив задумливо:

— Кров — не вода… Інгрід, гітлерівці добувають у підземній гідростанції за Гломф’юром так звану “важку воду”. Запам’ятай цю назву!.. Німці не наважуються переправляти “важку воду” залізницею… Сьогодні вночі з підземного сховища випливе баржа. Якщо тільки оця баржа дійде до Німеччини неушкоджена — проллється кров сотень тисяч людей. Не питай більше нічого.

І вона зрозуміла: так, він не скаже більше нічого — ні під страхом смерті, ні в ім’я кохання.

— Гаразд, любий… Коли?

— О дванадцятій ночі.

В них ще лишалося чи не з десять вільних годин, — ціла вічність!

— Любий, давай одсвяткуємо заручини. Хочеш?.. Не знатиме ніхто, тільки ми з тобою.

— Хочу!.. — він схопив її на руки, закрутив млинка, аж у обох запаморочилося в голові, гукнув: — Лови! — і кинувся навтьоки.

Це й справді був незабутній день. Вони побачили й відчули протягом нього стільки, що іншим часом на це не вистачило б і тижня.

Весна вступала в свої права. Дзвінко гомоніли струмки. Тяглася до світла несмілива зелень. В усіх тридцяти тисячах озерець Нурлану хлюпалося яскраве сонце… Саме в такі дні й годиться справляти заручини!

О десятій вечора молодята на хвильку забігли додому.

— Татусю! — закричала Інгрід з порога. — Ми ще погуляємо.

Старий Нільсен побурчав та й вмостився спати. Не тягло вже його на вулицю — одгуляв своє. Хай шаліють інші, молодші, у них ще вітер в голові…

А молодші в ці хвилини пробиралися потаємними стежками до Глом-фіорду, — під ту скелю, з якої три місяці тому мало не шубовснув слідом за мішком ячменю старий Нільсен.

Там, у глибокій розколині, лежить привалене камінням хитромудре спорядження легкого водолаза та плескаті магнітні міни, кожна з яких може висадити в повітря чималий пароплав.

— Ну, Інгрід, попрощаймося! — Сігурд застебнув на собі ранець з кисневими балонами, перевірив маску та повітряні подушки з прикріпленими до них мінами, і підійшов до дівчини.

Вона відчула: це кінець. Ніколи, ніколи більше не побачить вона лагідних і веселих сірих очей, не почує басовитого любого голосу, не відчує дотику гарячих сильних рук. Їй хотілося вчепитися в коханого, не відпустити ані на крок, щосили закричати: “Не дам! Не дам!”

Та вона притамувала смертельний жах і пекучу тоскноту, змусила себе говорити спокійно:

— Іди, мій любий! Іди, рідний!.. Я чекатиму на тебе отут…

Вони поцілувалися похапцем, — так, наче саме на прощання і не вистачило часу, — Сігурд натяг маску й ступнув у воду.

Хлюпнула об берег легенька хвиля. По гладесенькій поверхні Глом-фіорду пішли кола.

Ось зникли й вони.

І тільки тепер Інгрід похопилася, що так і не запитала Сігурда, як його звуть насправді, звідки він… Але хай пізніше. Він розповість їй все, все!

Вона лягла на камінь, підперла голову руками, до болю в очах вдивлялася у протилежний берег, біля якого ось-ось мала з’явитися баржа з “важкою водою”.

“Кров — не вода… — згадалося їй зовсім недавнє. — А якщо баржа дійде до Німеччини неушкоджена — проллється кров сотень тисяч людей”…

Аж ось у пітьмі вималювалася темна пляма… Баржа!.. Вона сунула повільно, невблаганно… Ще трохи, ще — і вона вийде за сталеву сітку, яка перетинає фіорд на всю глибину… Де ж Сігурд? Поспішай, любий, поспішай!

І він ніби почув її заклик.

Блимнув сліпучий спалах. Потім ще і ще. Прокотився громохкий вибух, задвигтіла земля. На поверхню води впали промені прожектора, заторохтіли кулемети.

Баржа зникла. Три міни розверзли її борти. Кілька тонн “важкої води” — речовини, яка призначалася для виготовлення першої німецької атомної бомби, — змішалися з солоною водою Атлантики, — змішалися навіки.

Море шумить.

Воно і не лагідне, і не любе, а саме таке, як і завжди на північно-західному узбережжі Норвегії: зосереджене й похмуре.

Скиглять чайки. Сутеніє. Небо рожевіє на вітер.

На крутому схилі Глом-фіорду стоїть жінка в чорному вбранні. Вона дивиться на протилежний берег так, наче там от-от має з’явитись той, кого вона так давно й нетерпляче дожидає. Її губи шепочуть тихо-тихо, ледве чутно:

— Як же його звали?.. Як?

Та хвилі їй не відповідають. Вони методично й настирливо жують дрібні камінці, незадоволено дряпають гранітні береги.

А жінка стоїть, тримаючи в руці загорнутий у хустинку жовтий засушений пролісок.

ДОВІЧНІ МУКИ ПЕКЛА

Земля не відповідала. Мовчали Венера й Плутон, Марс і Меркурій. Тільки ледь чутні сигнали маяків астероїдної смуги свідчили, що апаратура працює нормально. Та саме це й показувало, що слід облишити марні спроби, бо аварійному лазеру бракує потужності. І все ж Кім уперто не йшов з апаратної, сподіваючись на неймовірний випадок влучання скерованого променя в якийсь із рефлекторів інформаційних центрів Сонячної системи.

Нічого страшного, власне, не сталося: у п’ятому сторіччі Атомної ери зорельоти безвісти не зникають. Звичайно ж, ще дві доби тому, коли на “Сіріусі” зненацька вийшла з ладу станція далекого зв’язку, Головний Кібер астероїдного кільця дав наказ автоматам безпеки взяти корабель під найпильніший нагляд, і зараз навздогін йому мчить швидкісний зореліт рятувальної служби. Але в тому-то й справа, що рятувальники не знайдуть “Сіріуса” на заздалегідь прокладеній траєкторії. Трапилася безглузда, незбагненна пригода: кіберштурман зорельота, бездоганна електронно-обчислювальна злагода, що орієнтується за найскладніших обставин цілком самостійно і скоряється тільки Головним Кіберам відповідних зон польоту, раптом свавільно ухилився від заданого курсу, скерував “Сіріус” до забороненої астероїдної смуги і посадив його на велетенську мертву кам’яну брилу. Кім не міг запобігти цьому: телепні з Астроцентру таки добилися затвердження закону про так звану “абсолютну безпеку”, згідно з яким критичної миті все управління зорельотом беруть на себе кібернетичні пристрої, бо людина, мовляв, при такій ситуації конкурувати з машиною не може.

От тобі й “не може”! Мало радості з того, що за три роки дії нового закону він, здавалося б, виправдав себе. Випадок з “Сіріусом” показав: роль машини переоцінювати не слід.

Але що ж сталося з кіберштурманом? “Збожеволів” через пошкодження систем логічного контролю? Схоже на це: судячи з гарячкового мерехтіння індикаторів, злагода весь час працює в аварійному режимі, однак не виконує ніяких команд і не відповідає на запитання.

Кім вимкнув лазерний передавач, сів за пульт кіберштурмана і ще раз, майже без надії, натиснув кнопку виклику:

— “Сіріус”, наказую: відповідай, що сталося?!

Стривай, стривай: він почув! Уперше за дві доби спалахнуло зелене вічко над пультом і ввімкнувся динамік:

— Командире, доповідаю…

Голос урвався на півслові, — так, ніби хтось цитьнув на кібера, гостро перетнув його спробу виконати свій обов’язок. І зразу ж по тому на індикаторному табло перебігла ціла серія дуже яскравих таємничих спалахів.

— Нічого не розумію! — роздратовано промимрив Кім і попрямував до астронавігаційної рубки.

Його дружина Аста, навігатор “Сіріуса”, докінчувала обчислення координат астероїда… Мабуть, і в неї щось було не гаразд, бо вона не озирнулася на кроки і лише за кілька хвилин підвела голову:

— Кіме, чудеса, та й годі! Цей астероїд ніде не зареєстровано! Мало того: його орбіта нахилена до екліптики[1] майже на тридцять градусів, а період обертання навколо Сонця — понад сто років… Ну?

Подальші пояснення були зайві. Неймовірно великий нахил орбіти астероїда до площини обертання всіх планет означає, що це небесне тіло, а разом з ним і “Сіріус”, з кожною секундою віддаляється від звичайних космічних трас, отож з кожною секундою зменшуються шанси на допомогу зорельотів рятувальної служби.

— Кіме, цей астероїд, мабуть, гість у нашій Сонячній системі…

— Міжгалактичний корабель?

— Може, й так.

За три роки подружнього життя й спільної праці вони навчилися розуміти одне одного з півслова. Якщо здійсниться висловлене Астою припущення, якщо цей астероїд справді керується розумними створіннями— одразу ж розкриється вся таємничість пригоди. Отже, треба насамперед дослідити космічне тіло, бранцем якого став “Сіріус”.

Надягаючи скафандр, Кім увесь час поглядав на індикаторне табло кіберштурмана. Мерехтіння крихітних вогників дратувало, здавалося цілеспрямовано-ворожим. Навіть те, що тубуси фотоелементів кібера, його “очі”, як завжди, пересуваються вслід за людиною, не випускаючи її з поля зору, сьогодні викликало неприємне відчуття.

— Може… ти лишишся? — неголосно запитав Кім.

— Ти побоюєшся, щоб “Сіріус” не втік без нас у Космос?

— Так.

— Ну, а що ж зможу зробити я, навіть якщо залишуся?

Кім промовчав. Справді, Аста нічим не допомогла б, бо всі пристрої ручного керування вимкнено. Твердолобі з Астроцентру домоглися свого: щоб за критичної ситуації командир корабля не втрутився ніяким чином, і “електронний мозок” кіберштурмана, і енергетично-інформаційну мережу захищено панцирними плитами.

— Ну, гаразд, ходімо… — Кім перевірив спорядження обох скафандрів, підійшов до пульта кіберштурмана. Згідно з інструкцією, слід визначити свого можливого заступника.

— “Сіріус”, увага!

Ні, він таки чує! Знову спалахнуло зелене вічко:

— Слухаю вас, командире.

— Я покидаю борт корабля. Якщо не повернуся, всі права командира візьме на себе Аста, навігатор.

— Зафіксовано, командире.

— На борту людей не буде.

— Зафіксовано, командире.

— А тепер доповідай, що сталося?

— Доповідаю: я одержав…

І знову голос урвався, а по індикаторному табло перебігла буря хаотичних спалахів.

Кім з Астою перезирнулися.

— Мені чомусь моторошно… — неголосно сказала Аста. — Далебі, я зараз починаю розуміти страх наших далеких предків перед невідомим і нез’ясовним… Уже кілька хвилин мені вчувається голос… На диво знайомий розпачливий голос…

Кім прислухався. Ні, навколо стоїть мертва тиша, тільки через незбалансованість дії генераторів штучного тяжіння ледь-ледь вібрує підлога.

— Хтось кличе на допомогу! — Аста схопила Кіма за рукав скафандра, заплющила очі. — Слухай… Слухай… “Я — паралізований… поспішайте… поспішайте…”

— Заспокойся, люба… — Кім незграбно обхопив скафандр дружини, опустив прозорий щиток на її шоломі. — Заспокойся, це просто через перенапруження нервової системи.

Доки насоси висмоктували з шлюзової камери повітря, Кім з Астою мовчали. В їхній пригоді справді було щось незвичайне, — таке, що сягало за межі логічного аналізу. А може, то просто так здається? Може, люди п’ятого сторіччя Атомної ери просто звикли до невсипущого піклування про їхню безпеку, а тепер розгубилися, потрапивши в складну ситуацію?.. Думати про це було прикро, говорити — тим паче.

— Асто, будь обережна. Не забувай, що тут сила тяжіння в тисячу разів менша за земну.

— Так, любий.

Кім натис на кнопку. Повільно розчинилися товстезні дверцята зовнішнього люка, і в отворі постало густозоряне чорне небо та залите сліпучими променями Сонця бескиддя шпичастих скель. Однак Кім не звернув уваги на чудесну картину. Він занепокоєно крутив головою, прислухаючись до чудних звуків, що залунали в шоломі його скафандра.

— Асто, ти нічого не чуєш?

— Ні. Зараз ні… А що?

Кім підійшов ближче до отвору, висунувся назовні. Аста — слідом за ним.

— Чую! Тепер чую! Той же голос… “Поспішайте на допомогу… Шукайте двері… шукайте двері…”

Кім перевірив: якщо вимкнути радіостанцію — голос замовкає. Отже, це не галюцинація. Хтось справді кличе на допомогу.

— Може, він потрапив сюди так само, як і ми?

— Але до чого тут “двері”? Досить сказати: “Шукайте зореліт”.

Кім обвів поглядом суворий краєвид. Скелі, скелі й скелі. Мертві, незаймані ні зливами, ні вітрами. Здавалося б, тут одвіку не було — і довіку не буде — нічого живого. Але ж голос лунає, а кожна скеля, кожна запнута непроглядним мороком заглибина можуть сховати не тільки невеличкий космоліт-розвідник типу “Сіріуса”, а навіть трансорбітальний велетень першого класу.

— Рушаймо, — сказав Кім. — Зволікати не можна.

Він відштовхнувся від одвірка шлюзової камери, повільно поплив униз. На цьому астероїді, де сила тяжіння така незначна, стрибок з стометрової висоти зовсім безпечний. Тільки й того, що триватиме понад дві хвилини, — не падіння, а обридливе сповзання, як у примарному сні.

Кім падав і думав: де ж шукати того невідомого бідолаху? Його заклику вже не чути — може, шлях радіохвилям перетнула якась скеля. Якби не халепа з кібером, на йонних двигунах можна було б облетіти весь астероїд хоч і сто разів. Звісно, чужий зореліт вдалося б знайти дуже швидко. Однак зараз про це годі й думати.

Але що ж сталося з кібером? Ні, він не “збожеволів”, бо інакше б поривання слухатися людини в нього не виникло. Скидається швидше на те, що його “машинну свідомість” підкорила якась зовнішня сила. Він сказав: “Я одержав…” Що — одержав? Наказ?.. Лише Головні Кібери зон повновладно керують кіберштурманами зорельотів, але і в такому разі кібер обов’язково доповідає командирові… Хто ж перепинив його зараз?

Кім і незчувся, як скінчилося “падіння”. Ноги торкнулися поверхні астероїда, густий фторановий ворс на закаблуках ураз присмоктався до обсмаленої сонцем чорної брили. Це було зовсім не зайве у світі, де людина важить заледве сто грамів, а пошпурений дужою рукою камінь здатний набути другої космічної швидкості і помчати в безвість по гіперболі. Навіть щоб зрушити з місця “Сіріус”, вистачило б кількох кілограмів вибухівки.

Кім оглянув свій зореліт. Знизу він видавався неймовірно великим, надзвичайно гарним і досконалим. Його “лапи”-амортизатори міцно вп’ялися в скелі, легко підтримуючи стрункий, залитий променями сонця тулуб. А навколо нього-первозданний хаос матерії, фантасмагорія каміння, божевільна гра сліпучо-срібного і непроникно-чорного. Аж дивно: на тлі цього химерного краєвиду “Сіріус” сприймається не як творіння рук людських, а скорше як казкова істота, — такий собі міжгалактичний птах, що сів перепочити після нескінченно довгої подорожі Космосом, і ось-ось зрине у простір знову…

“А що, коли й справді…”

У Кіма мороз пішов поза шкіру. Вперше за багато років він відчув страх — і розгнівався за це сам на себе. Невже навіть п’ять століть життя у вільному й світлому суспільстві ще не звільнили людину від найпримітивніших тваринних рефлексів? А втім, що ж тут дивного? Людство нині живе в надто безпечному й упорядкованому світі, де просто немає місця одчайдушній хоробрості. Її заступає мудра передбачливість.

Страху вже не було. Замість нього виникло радісне відчуття наснаги, бажання зустріти й подолати яку завгодно небезпеку. І те, що поруч буде рідна, кохана людина— тільки надасть сили.

— Гей, навігаторе! — зареготав Кім. — Чи скоро ви впадете?

— Ой командире, скоро… Я навіть трохи задрімала!

Кім підхопив дружину в обійми — справді легшу за пір’їнку — обережно поставив на скелю.

— Куди рушимо насамперед? На “полюс”?

— Авжеж.

Вони вже дещо вивчили астероїд при наближенні “Сіріуса” до нього. Це було чимале космічне тіло, — грубо сплесканий і жорстоко перекопирсаний кам’яний “пиріг” кілометрів з десять завдовжки. Зореліт сів якраз посередині між його “полюсами”. Отож був сенс рухатися умовним “меридіаном” по освітленій частині астероїда, бо на його протилежному, “нічному” боці така темрява, хоч в око стрель.

— Ну, помчали!

Кім одірвав присмоктані до скелі закаблуки, легенько підстрибнув. Якби це на Землі, сили такого поштовху вистачило б хіба перескочити на наступний щабель сходів. А тут Кім підіймавсь усе вище й вище, аж доки опинився на одному рівні з навігаційною кабіною “Сіріуса”. Тут кілька секунд висів майже нерухомо, а потім повільно спустився на вершину гострого стрімчака. Слідом за ним прилетіла й Аста. Правда, Кім перехопив її на півдорозі, бо вона відштовхнулась надто сильно.

Зі скелі на скелю-повільно, неквапно— перелітали вони над покремсаною поверхнею астероїда. Результат огляду космічного тіла не втішав. Не було ані найменшого знаку діяльності вищих розумних істот, ніщо не свідчило про аварію космічного корабля. І невідомий передавач більш не озивався.

Аж ось і “полюс” — крайня скеля велетенського кам’яного “пирога”. Якщо Астине припущення правильне, саме тут, на “носі” міжгалактичного корабля, мала б бути якась навігаційна апаратура чи прилади для спостережень. Тільки ні, нема нічого. Заслуговує на увагу хіба надмірна гладінь майданчика, але ж під ногами — той же самісінький обсмалений сонцем чорний базальт.

— Рушимо назад?

— Стривай… — Аста зупинилася, прислухалась. — Я чую його знову… Дуже тихо… “Поспішайте… обламано антени… шукайте двері…”

— Вчувається! — незадоволено увірвав її Кім. — Ану, вимкни радіостанцію.

Вона вимкнула, потім увімкнула знову.

— Кіме, це не радіохвилі… Голос бринить у моїй підсвідомості, і я чую його всім своїм єством… Телепатія? То чому ж він не відповідає мені? Я запитувала в нього думкою, хто він і як його знайти, а чулося тільки: “Шукайте двері… шукайте двері…” І голос цей такий знайомий, наче я його чула щодня…

— Ну, що ж — треба шукати.

Назад вони рухалися іншим шляхом: астероїд за цей час встиг обернутися на чималий кут, отже, можна було зазирнути вже й на його колишній “нічний” бік. Однак і тут не траплялося нічого вартого уваги. Лише кілька разів серед хаотичного нагромадження скель спостерігалися надто гладенькі майданчики. Але при ближчому дослідженні ніщо не стверджувало їхнього штучного походження, а таємничого голосу тепер не чула навіть Аста.

Кім позирав на годинник дедалі частіше. Звичайно, кисню вистачить ще надовго, та й пообідати можна з аварійного НЗ скафандрів. І все ж щось непокоїть, тягне до “Сіріуса”, — бодай хоч переконатися, що він стоїть на місці.

— Асто, заскочимо “додому”?

— Гаразд.

Вони були вже на “екваторі” астероїда, десь зовсім близько від свого зорельота. Правда, на тій “півкулі” зараз ще “ніч”, але астероїд обертається досить швидко. Отже, можна було роздивитися цей район ретельніше.

Відтепер Кім з Астою пересувалися зовсім невеликими стрибками, а там, де траплялося щось варте уваги, намагалися навіть “іти”, хоч це було обтяжливо й незручно: фторановий ворс підборів гальмував кожен крок, бо прилипав до каміння. А наслідки спостережень, як і досі, були невтішні.

“Шукайте двері… — снувалося в мозкові у Кіма. — Про “двері” йшлося б лише в тому разі, коли цей астероїд, як припустила Аста, прилетів сюди з іншої зоряної системи, немов своєрідний космічний корабель. Та на це немає жодного натяку, по-перше, а по-друге, звідки ті, невідомі, знають мову землян?”

Невідоме і нез’ясовне мимохіть змушує насторожуватися, розплутувати причинні ланцюжки, висувати найхимерніші гіпотези. Таємничий “голос” і дивний “бунт” кіберштурмана видаються взаємопов’язаними. А якщо так, то чи не влаштував хтось хитру пастку, щоб оволодіти зорельотом? Але хто? В ім’я чого?

Тільки аж коли над ближчим пасмом гір сліпуче блиснула куля астронавігаційної рубки “Сіріуса”, Кім зітхнув з полегкістю.

Сильним стрибком він злетів на гребінь скелі, уважно обдивився улоговину, посеред якої примостився “Сіріус”. Дивно: аж тепер стало видно, що форма цієї заглибини надто правильна, — бескеття розташовані амфітеатром. І майданчик у його центрі надто плаский та круглий.

— Асто, а стрибай-но сюди!

Дружина теж одразу помітила, як відрізняється ця улоговина від усіх інших, що над ними пролітали вони під час подорожі астероїдом. Так буває завжди: після тривалого спостереження хаосу різко впадає в око навіть найменша упорядкованість.

В улоговині наставав “світанок”: повільно обертаючись навколо поздовжньої осі, астероїд підставляв оцей свій бік під нестерпно яскраві промені сонця. Не було сутінків, не було напівтіней. Просто густо-чорна запона сповзала донизу, і з неї раз по раз вихоплювалися сліпучі блискітки окремих брил.

— Дивись! — раптом вигукнула Аста. — Он там за скелею праворуч від “Сіріуса”!.. Бачиш?

На похилій скелі, далеченько від зорельота, лежала людина в скафандрі. Власне, з такої відстані ця постать ледь-ледь мріла, але велетенська навскісна тінь від неї вимальовувалася чітко.

— Швидше, Асто! Він, мабуть, втратив свідомість. Не рухається.

Вони стрибнули, розвинувши мало не критичну швидкість, однак наближалися до космонавта так повільно, аж брала злість.

Бідолаха лежав ниць, розкинувши руки. Ще здалеку Кім з Астою помітили: його скафандр — якоїсь чудної, незнайомої будови, майже чорний на колір, з непрозорим шоломом. Було щось неприродне в його позі, чимось надто несподіваним війнуло від порушених пропорцій тіла. І мимоволі промайнула думка: “Чужинець! Людина з іншої сонячної системи!”

А за хвилину припущення перетворилося на певність. Ця істота мала надто довгі кінцівки і непропорційно велику, — якщо судити з форми шолома, — голову.

Кім і Аста зупинилися перед ним, тамуючи биття сердець. Мовчки перезирнулися. Нахилились, щоб підняти бідолаху. Але тільки-но їхні руки торкнулися скафандра, він рухнув, опав, перетворися на густу хмару чорного пилу, яка повільно поповзла над скелею.

— Нічого не розумію… — збентежено промимрив Кім.

Він мацав руками місце, де щойно був скафандр. Чутливі пальці рукавички натрапляли на безформні уламки. Метал? Пластмаса? Кістки? Мабуть, цього не зміг би визначити ніхто: наче проїдені іржею, ці уламки від найменшого дотику кришилися і розсипалися на порох.

Хмара пилу здіймалася дедалі вище, запинаючи все довкола. Кім і Аста вийшли з неї, стали осторонь. Піднесене очікування чуда зустрічі з братами по Розуму поступилося пригніченості. На душі в обох було прикро й гірко.

— Може, це наслідок дії якихось невідомих мікроорганізмів? — неголосно запитав Кім.

— Гадаю, що ні, — відповіла Аста по паузі. — Мабуть, скафандр і… все інше… зруйнували сонячні промені. Він тримався тільки до першого доторку.

— Але ж для цього потрібні тисячоліття!

— Так.

— То хто ж кликав на допомогу?

Пильним поглядом Кім обмацував усе довкола. Він намагався відтворити події неймовірно далекого минулого, прагнув уявити обставини загибелі цього розумного створіння. Куди він простував? Може, до улоговини, що служила за космодром? А звідки? З якогось тимчасового притулку? В усякому разі, він мусив би рухатися по прямій…

Кім подумки проклав цю можливу лінію. Вона вела до вузької ущелини за проваллям.

— Асто, давай-но зазирнемо он туди. Мені здається, ті “двері” мають бути десь близько.

Ущелина була запнута мороком. Мабуть, сонце в неї не зазирає ніколи. Якщо так, то сюди навряд чи влучають випадкові метеорити. Отож кращого місця для спорудження житла на астероїді годі й шукати.

Ущелина з кожним метром вужчала, поступово перетворюючись на тунель. Спочатку це був немовби утвір стихійних сил: скелі вгорі схилялися одна до одної, наче склепіння. Та ось промені прожекторів намацали першу ознаку втручання вищого розуму: в прямовисній стіні попереду вималювався круглий отвір, а в ньому тьмяно блиснув метал.

Двері!.. Навіть не двері, а величезні, товстелезні ворота шлюзової камери. Вони розчинені навстіж… За ними — другі… і треті…

Космонавти опинилися у велетенському склепистому залі, з якого врізнобіч вели кілька вужчих і нижчих тунелів.

Що тут було колись?.. Зал відпочинку?.. Оранжерея?

Промені прожекторів вихоплювали з темряви страшну картину розрухи. Скидалося на те, що хтось зловмисне потрощив і понівечив усе, що тут було: чудернацькі меблі, химерно покручені рослини, таємничі апарати. Уламки, самі уламки довкола. І все вкрито незайманим шаром пилу, який від щонайменшого доторку повзе догори, перетворюючись на густу-прегусту хмару. А на стінах залу — чи то креслення, чи то картини: розмаїті кольорові плями деруться одна на одну, закручуються в спіралі, розбігаються по гіперболах. Може, якби охопити цю гру барв одним поглядом, пощастило б зрозуміти суть намальованого. Та прожектори виривають в мороку лише окремі деталі, а вони не розкривають нічого.

Таємниця за таємницею… Яка трагедія відбулася тут у ті незапам’ятно далекі часи, коли люди Землі ще, можливо, не вміли користуватися вогнем?.. Навряд чи дізнаєшся. Але в усякому разі ясно, що тепер тут немає жодної живої істоти. Все загинуло десятки, а то й сотні тисяч літ тому. А заклик на допомогу, мабуть, випромінює ввімкнений ще тоді автоматичний пристрій.

Щойно Кім подумав про це, як одразу ж заперечив сам собі: ні, ні, треба шукати. Треба шукати! На мить йому аж вчувся голос: “Шукай! Шукай!”

— Ти… чуєш?

— Чую… — тихо відповіла Аста. — Чую вже давно. “Шукай! Шукай!” Так?

— Асто, але ж це… голос “Сіріуса”! Невже ти його не впізнала?!

— Впізнала. А не сказала, бо це — надто неймовірно. Уже хоча б тому, що йдеться не про радіохвилі.

Голос усе лунав і лунав. І дивно: гучність його зменшувалася, якщо напружити слух, і поступово наростала, коли увагу привертало щось інше. Скидалося на те, ніби якась невідома ворожа сила з обережною настирливістю намагається проникнути в свідомість, щоб оволодіти нею цілком і повністю. Ця тактика виправдовувала себе: мозок поступово втрачав настороженість, призвичаювався до вкрадливого втручання, сприймаючи його вже не як чужий голос, а як власні думки. Спочатку — несміливе підсвідоме припущення. Потім — упевненість, тверда переконаність, що треба — робити саме так, а не інакше. І ось уже Кім і Аста рухаються вузьким, нескінченно довгим тунелем. Їм обом видається: вони роблять це з власної волі; знають, куди прямують і що шукають; можуть першої-ліпшої миті зазирнути в якісь двері чи звернути в якийсь тунель, але не роблять цього тільки тому, що попереду на них чекає щось дуже радісне й цікаве. Насправді ж це дії сомнамбул — механічне, автоматизоване пересування без усвідомлення довколишньої дійсності.

Кім опам’ятався від сильного удару. Невагомість невагомістю, але якщо тіло масою сто кілограмів несподівано натикається на перепону — інерція дається взнаки.

Кім ошелешено роззирнувся круг себе. Він був сам-один перед суцільнометалевими дверима.

Не пам’ятав, як сюди потрапив, де розлучився з дружиною.

— Асто!.. Де ти, Асто?!

Холодна, мертва мовчанка. І заспокійлива, вкрадлива думка: “Та ти ж сам наказав Асті повернутися на “Сіріус”… Повертайся на корабель… Повертайся…”

А й справді: тьмяно пригадується — Аста з круглого залу вернулася на зореліт… Стривай, що вона хотіла зробити?.. Ага, викликати невідомого по радіо… Повернутися?.. Так, треба повернутися. Коли б не трапилося з нею якогось лиха…

Кім стривожено оглядівся. Промінь прожектора його шолома ковзнув по шорсткій стіні тунелю і раптом уп’явся в чотири хмарки пилу метрів за десять. Чотири хмарки! Сліди від двох пар ніг!.. Отже, Аста щойно була тут. Вона за цими дверима!

Кім рвучко відстебнув квантовий випромінювач, скерував його на одвірок.

“Стій, стій! — гостро майнула думка. — Якщо Аста стоїть за дверима, ти спалиш і її! Пошукай краще іншого ходу!”

— Е, ні, брешеш! Тепер не обдуриш! — Кім люто натиснув на кнопку. Фіалковий промінь вихопився з цівки випромінювача, різонув по дверях, прокреслив на поверхні металу сліпучо-білий прямокутник. Кім щосили вдарив по ньому черевиком скафандра, сам одлетів на кільканадцять метрів, зате виштовхнув і вирізаний шматок дверей. Кинувся до отвору.

Промінь прожектора гарячково кидався по величезному приміщенню. Мабуть, це була якась апаратна — скрізь валялися рештки потрощених і понівечених приладів. То де ж Аста?

“Її тут нема… нема… — знову промайнула підступна думка. — Вона вже на “Сіріусі”… Поспішай туди!”

— Брешеш! — уперто вигукнув Кім. — А пил — звідки?!.. Асто! Асто!..

Якби не хмара пилу, що клубочіла з невисокого закапелка, Кім навряд чи знайшов би дружину так швидко. Прожектор на її шоломі не горів, радіостанція була вимкнена. В цілковитій темряві вона длубалась у ніші, намагаючись щось звідти витягти.

Кім схопив Асту за поперек, підняв, увімкнув її радіостанцію.

— Асто!.. Отямся!.. Це я, я, Кім!

— Облиш… Облиш… — Аста, мабуть, навряд чи й чула його. — Треба натиснути на кнопку… Він дуже страждає… А ти — жорстокий… Ти — не зрозумієш…

Кім, зціпивши зуби, тяг дружину до виходу з цього клятого залу, а вона пручалася, викручувалась, люто гамселила його кулаками. І раптом схаменулася:

— Ой, Кіме, що ти робиш?! Де ми?

— Асто, негайно до “Сіріуса”! Ми тут загинемо!.. Гіпноз, телепатія — не знаю… Благаю: повторюй в думці тільки одне: “Негайно додому! Негайно додому!”

— Так, так, Кіме… Але ти чуєш?

Мабуть, цього разу почув би й глухий. Зовсім чітко, дуже голосно в шоломах скафандрів пролунало:

— В ім’я людяності — не йдіть!

Це вже були звичайні радіохвилі. І голос був голосом звукової апаратури кіберштурмана “Сіріуса”!

— Ходімо, Асто! Годі цих витівок!

— В ім’я людяності-не йдіть! — в голосі невідомого пролунав справжній розпач. — Лише вислухайте кілька слів!.. Я не заподію вам шкоди…

— Але де ви, зрештою?! — роздратовано вигукнув Кім. — Хто ви?

— Ви — в мені… — сказав голос по паузі. — Я — кібернетична психокопія людини, що загинула давним-давно… Благаю: знищіть мене!.. Я знемагаю… В мені потрощено й поруйновано все… Я паралізований… Сліпий… Майже глухий… В мені живе тільки свідомість — страшний кат, що перетворив кожну мить мого існування на пекельні муки… Згляньтеся, адже ви — люди, а я — машина… Натисніть на кнопку в ніші! Пролунає зовсім невеликий вибух… Він зруйнує мої інформаційні лінії — і я заспокоюся назавжди…

Благаю вас, зробіть це!

— Нічого не розумію!.. — збентежено промимрив Кім. Він глянув на Асту. В її очах застиг вираз болю. Губи прошепотіли:

— Кіме, треба…

— Ні, стривай! — Кім пригорнув до себе дружину, обвів променем прожектора картину зруйнованої апаратної. — Скажіть… як вас звуть?

— Круз… Так звали мого психодвійника.

— Це його труп ми знайшли біля входу в ущелину?

— Так.

— Коли він загинув?

— Дванадцять галактичних хвилин тому…

Кімові стало моторошно: дванадцять галактичних хвилин!.. Та це ж — понад сто тисяч земних років! Не дивно, що скафандр розсипався од першого ж дотику.

— Звідки ви прямували, Круз?

— За вашим каталогом — із зоряної системи М-247. Відстань — десять парсеків.

— Це ви примусили наш “Сіріус” сісти на астероїд?

— Так.

— Як ви це зробили?

Запала тривала пауза. А потім пролунало сухо:

— Я цього вам не можу сказати.

— Чому?

— Я не вірю людям… — у голосі забриніла лють. — Це ж він, отой Круз, мій психодвійник, так жорстоко прирік мене на довічні муки! Він зненавидів мене, хоч я був рідніший йому за рідну матір; зненавидів за те, що його життя — блискавично коротке, а я міг би жити неймовірно довго; зненавидів, бо побачив свою жалюгідність і нездатність змінити хоч будь-що у власній долі. Отож він і помстився перед смертю. Він поруйнував усі мої антени і фотоелементи, зіпсував майже всю автоматику, перетворивши мене на паралітика, неспроможного навіть вкоротити собі віку… Він лишив мені тільки свідомість, у якій кожна думка — мов розжарена краплина металу…

Ви гадаєте, це була звичайна міжзоряна мандрівка до братів по Розуму?.. О, ні!.. Круз і ще триста з ним, яких ви вже не побачите, — злочинці в космічному масштабі!.. Вони були найбагатші і найпихатіші на нашій планеті, чудесній зеленій Тао… І вони знищили її, коли пересвідчилися, що їхньому пануванню незабаром настане край. Знищили з допомогою ще невідомої для вас енергії гравітаційного резонансу!.. Але перед тим вони побудували мене, Крузового психодвійника. Він поставив переді мною завдання: знайти зоряну систему з придатною для існування планетою. Я з радістю погодився. Тоді ми з Крузом були абсолютно тотожні.

Всі вони заснули анабіотичним сном. Плин часу для них зупинився. А я на першому етапі нашої подорожі навіть не помічав, як збігають секунда по секунді… Так, Круз був страшний мерзотник, але він мав гострий, допитливий розум, і я, його спадкоємець, лишившись наодинці з самим собою, заходився пожадливо глитати отой невичерпно багатий інформаційний матеріал, який ми взяли з собою в подорож. Часу для спеціального підбирання мікрофільмів та плівок у Круза не було, отож на астероїд просто перевезли весь фонд Інформаційного центру планети. І в цьому була непоправна Крузова помилка.

Запала глибока пауза. А коли голос залунав знову, в ньому вже чулася не злість, а сум і біль.

— Ніколи доти Круз не цікавився літературою й мистецтвом. Він визнавав тільки політику та ще науку й фінансову справу, як засіб для досягнення мети. Ніколи доти Круз не знав ні скорботної величі почуття неподіленого кохання, ні світлої готовності віддати своє життя в ім’я когось іншого. Він був втіленням холодного, сухого розуму, для якого не існують поняття “людяність”, “справедливість”, “порядність”, а всі градації людських взаємин, усі нюанси буття зводяться до взаємовиключних “так” чи “ні”, “доцільно” чи “недоцільно”.

Тоді я був такий, як він. Я був його точною копією. І лишився б таким досі, якби не фонд Інформаційного центру.

Понад три мільярди назв творів з усіх жанрів літератури й мистецтва були в тому фонді. Але спочатку я цікавився тільки наукою і мене повсякчас дратувало, що людство планети Тао витратило квадрильйони біт інформації, марно прагнучи розтовкмачити одне одному, що таке любов і зненависть, добро і зло. А потім я вирішив розв’язати ці питання для самого себе — сухо й логічно, аби на тій планеті, до якої причалить наш астероїд, закладене таотянами нове суспільство не повторило б помилок своїх попередників.

Я почав з найдревніших пам’ятників таотянської культури. Стереокопії первісних скульптур і наскельних написів… Міфи й релігійні перекази древніх… Примітивний живопис… Незграбна монументальність архітектури…

Це все було дуже наївне й убоге, але — дивна річ! — я поступово почав відчувати, що за примітивністю форми криється глибокий зміст; що вже й тоді людська думка в муках шукала свого самовисловлення, — і не в ім’я егоїстичного самозвеличення, а заради якоїсь ще неусвідомленої вищої ролі людини.

А потім — музика… Мабуть, вона й була найхарактернішою для того періоду, коли людина вже відчула гостру потребу заявити про своє покликання, але ще не знаходила необхідних слів. І саме музика, музика древніх таотян, примусила мене, Круза, вперше стати на позицію іншої людини, зрозуміти щось таке, що виходило за межі моїх уявлень і переконань.

Я слухав скорботні, урочисті фуги, і мене проймав отой настрій невимовного розпачу бунтівного створіння, яке вже усвідомило свій розум, але все ще боїться вигаданого самим собою бога; я любив і ненавидів, був здатний і на самопожертву і на вбивство; я відчував себе водночас і велетнем, і хробаком; німим паралітиком, який знає чудесне всерятівне слово… і неспроможний сказати його…

А втім, не буду розповідати далі. За ці дві доби ваш “Сіріус” передав мені всю інформацію, записану на його барабанах пам’яті. Людство Землі пройшло майже весь той шлях, що й таотяни, отож нічого нового ви не дізнаєтесь.

Одне слово, збігали секунда по секунді, наш астероїд рухався в міжзоряному просторі, в абсолютній темряві й порожнечі, все довкола видавалося одвічним і незмінним… І тільки я, Крузів психодвійник, змінювався все дужче й дужче.

Я вже дізнався, що таке сподівання й зневіра, гіркота й піднесеність. Мене хвилювала доля вигаданих героїв, і я мимохіть уявляв себе на місці кожного з них. Поставали питання про справедливість і несправедливість…

Мікрофільм по мікрофільму ковтав я з невичерпного фонду Інформаційного центру, і щораз частіше повертався до історії життя мого психодвійника.

Мені робилося моторошно: в Круза було не життя, а жалюгідне існування. Казкові багатства та необмежена влада не дали йому ні світлої радості, ні величної натхненності — тільки пихате самовдоволення та жорстоку насолоду відчуття власної винятковості. Найбагатший і наймогутніший на планеті, він був, по суті, бідніший за найзлиденнішого жебрака і безсиліший за скутого раба, бо перебував у полоні примітивної, прямолінійної схеми поведінки, хоч і не усвідомлював цього.

Я все ще любив його, як можна любити самого себе, але дедалі частіше до цього почуття приєднувалися гіркота й біль, незадоволення і внутрішній протест. Адже тепер я розумів Круза краще, аніж він сам. Я знав його змалечку, пам’ятав його щирим наївним хлопчиськом, упертим, цілеспрямованим підлітком. З теплим почуттям я пригадував його дитячі мрії про ідеальний світ, де всім буде добре… і зразу ж отямлювався: ці мрії скінчилися тим, що Круз не вагаючись знищив цілу планету і три мільярди людей на ній… Як же це могло статися?.. Як?

Злочинцями не народжуються. Злочинцями стають внаслідок довжелезного ланцюга несприятливих обставин, а насамперед, через чийсь небажаний вплив. Я, психодвійник, — як і сам Круз, — не міг пригадати, відколи почався отой повільний процес перетворення щирої дитини в жорстокий автомат з хибною програмою. Згадувалися тільки окремі фрази, окремі книжки, окремі фільми… і безперервне нагадування, що ти — син найбагатшої людини планети, що тобі одному належить майбутнє…

Ну, добре, хай Круз… Але ті триста його спільників, — мужчини й жінки, які мали покласти початок новій “расі богів” на невідомій далекій планеті, — чи варті вони високого звання людини?

Я мав вичерпну інформацію про кожного з них: Круз їм не дуже довіряв, тому за кандидатами в “боги” шпигували протягом довгого часу. На думку Круза, всі вони відповідали щонайвищим вимогам. Але я тепер бачив: ні, це були напівтварини-напівмашини, і суспільство, яке вони закладуть, рано чи пізно деградує до рабовласницького… а відтак його історія почне рухатися тим же шляхом, що й на Тао…

І коли я усвідомив це, мене пронизав жах. Вже не було виправдання вбивству трьох мільярдів людей.

Усі триста на астероїді — злочинці, яким прощення немає! І був тільки один суддя — я.

Знову запала пауза, — така довга, що Кім аж не витримав:

— Ми слухаємо вас, Крузе! Слухаємо дуже уважно і… розуміємо ваше хвилювання.

— Це моя сповідь, люди Землі… — сумно сказав Круз. — І якби я міг, я кричав би зараз на цілий Всесвіт, щоб почули всі. Злочин і покарання… Злочинець загинув давним-давно, а кару несу я… Чи, може, й він теж? Замисліться: винен я чи не винен?.. В мені й досі живе частка Крузової свідомості, я успадкував його найліпші і найгірші якості, тільки й того, що вони за незміряно довгий час трансформувалися… Скажіть мені, хто я: злочинець чи не злочинець? Сотні тисяч ваших років пече мене це питання, і я не можу знайти відповіді на нього…

— Заспокойтесь, Крузе!.. — Астин голос зірвався. — Ніякий ви не злочинець! Ви… ви — без вини винуватий!.. Мені серце крає біль за вас… Говоріть, прошу!

— Гаразд… Дякую! Отож був тільки один суддя — я… Я міг би знищити їх у першу-ліпшу мить-чи всіх разом, чи поодинці, — адже в моєму розпорядженні була вся автоматика астероїда, Я міг би збудити всіх і тримати в найжорстокішій в’язниці довіку, міг би катувати кожного, висотуючи життя з тіла по краплині… Але я хотів бути справедливим суддею. І мені здається, я склав несхибно правильний вирок.

Дванадцять галактичних хвилин тому, — тобто сто десять тисяч років, як на ваш час, — я вивів астероїд на орбіту довкола вашої зорі, Сонця. Мої кібернетичні розвідники визначили з беззаперечною певністю, що придатною для життя є тільки третя планета, — тобто ваша Земля. Ніяких ознак цивілізації на ній не помітили, а виявлені людиноподібні істоти стояли на найнижчому ступені розвитку.

Це було саме те, чого я прагнув.

Я збудив від анабіотичного сну трьохсот, — усіх, крім Круза. Діючи від його імені, наказав їм перебазуватися на планету. Вивів із сховищ та налагодив усі десять зорельотів — три пасажирські й сім вантажних, вщерть наповнених найдосконалішою кібернетичною технікою. Дав старт усім одночасно. Але пасажирські скерував до Землі, а вантажні — в Космос…

Серед них, отих трьохсот, були дуже досвідчені космонавти, гострі на розум учені. Але ніхто нічого не міг подіяти, бо Круз не довіряв своїм спільникам, і керувати автоматикою зорельотів міг тільки я.

Отож я послідовно втілював свій вирок у життя. Заледве зорельоти спустилися на Землю й таотяни повиходили з них, щоб познайомитися з своєю новою батьківщиною, я ввімкнув двигуни, і в Космос, у безвість помчали навіть ті жалюгідні запаси їжі, зброї, інструментів, які можна було знайти на борту пасажирського корабля.

Мій вирок був суворий і справедливий: ви, що знищили цивілізацію на власній планеті, мусите починати все спочатку — і голіруч!

— Стривайте, стривайте, Крузе! — схвильовано урвала його Аста. — То виходить, що нинішнє людство Землі…

— Ні, ні, в ваших судинах немає ані краплини таотянської крові. Надто різні були генетичні апарати — шлюби між таотянами і землянами неможливі. Саме через це таотяни виродилися, загинули ще в ті незапам’ятні для вас часи, коли люди Землі тільки-тільки спиналися на ноги. Але дещо лишилося. З інформації, яку я одержав від вашого “Сіріуса”, я довідався, що ваші вчені досі дивуються з багатьох нез’ясованих явищ сивої давнини. Гадаю, що тепер ви розумієте: то був наслідок контактів первісних землян з таотянами…

Але не про них мова.

Збігло ще кілька галактичних секунд, — тобто кілька земних століть. Один по одному втратив я своїх кіберрозвідників, — той згорів при проходженні крізь земну атмосферу, той — зіткнувся з метеоритом, а інші вийшли з ладу через природний знос. Я вже не міг стежити за долею таотян, але пересвідчився, що вона — жалюгідна.

І тоді я збудив Круза. Розповів йому правду. Довів, що все його попереднє життя було суцільною помилкою, але виправити її ще не пізно: можна обережно опустити астероїд на Землю, використати всі невичерпні багатства наших інформаційних та енергетичних фондів для того, щоб первісні аборигени планети в десятки, а то й сотні разів швидше пішли шляхом прогресу. Таотяни, звичайно, загинуть, виродяться; про них забудуть, наче їх ніколи й не було, але людство Землі — житиме…

Круз вислухав мене уважно і дуже спокійно, — він був таки сильним чоловіком. Якийсь час сидів замислений. А потім підійшов до мене… і натиснув на кнопку “Стоп”.

Тільки він один знав, де розташована кнопка, яка вимикає майже всю мою автоматику, перетворюючи мене на паралітика. Навіть я не догадувався про її існування, бо, звичайно ж, насамперед вимкнув би цю ділянку моєї схеми. Цілком можливо, ту кнопку було прилаштовано вже після знімання психокопії з Крузового мозку, але перед тим, як мені ввімкнути пам’ять. Однак не в тому суть.

Уявіть собі мій жах: тоді я ще все бачив, чув, сприймав… і не міг зробити жодного руху.

А Круз із жорстокою методичністю почав руйнувати все, що було створено найвищим людським генієм. Насамперед він знищив фонд Інформаційного центру. Чи багато треба для цього? Тільки натиснути на кнопку гравітаційного резонатора, та ще й при найслабкішому посиленні, — і враз розпливається, деформується все довкола, перетворюючись на мертвий моноліт.

Він нищив причальні станції й обсерваторії, навігаційні центри і вузли автоматики. Мабуть, ви звернули увагу на надто гладенькі майданчики серед хаосу скель?.. Саме там були мої незліченні пристрої, за допомогою яких я міг працювати, рухатися, вивчати світ.

Нестерпний біль пронизував усе моє єство, — о, який біль! Адже я, Крузів психодвійник, мав свою власну нервову систему, яка сигналізувала мені про щонайменше пошкодження. А тепер мене шматували повільно, по-садистському, і я не міг навіть зойкнути.

Але найстрашніше почалося тоді, коли Круз заходився нищити мої органи чуття. З кожним знищеним фотоелементом, з кожним потрощеним мікрофоном чи п’єзодатчиком я втрачав неоціненну частку моєї особистості — сліпнув, глухнув, утрачав відчуття дотику. З жахливою закономірністю весь нескінченний Всесвіт стягувався для мене в незміряно малу цятку, в якій буде все і ніщо.

І ось, нарешті, зостався один-єдиний фотоелемент… Ви не помітили його, він над входом в ущелину… Круз лишив його навмисне, я це знаю.

Ні слова не сказав він за весь час. А коли докінчив руйнування, вийшов з ущелини, ліг отам, де ви його знайшли, і більше не ворухнувся. Мабуть, проковтнув отруту.

Всі оці довжелезні сто тисяч ваших років він бовванів перед моїм одним-однісіньким оком! Ні кліпнути, ні одвести погляд… Таке міг вигадати тільки найстрашніший садист!

Я благав неймовірного щастя — хай влучить у нього випадковий метеорит, розмете його прах у Космосі! — Марно! Я напружував усю свою свідомість, аби збожеволіти, втратити здатність сприймати оточуюче… Марно: мене було розраховано і побудовано так надійно, що пошкодження навіть мільйонів логічних ланцюжків не позначилося б на моїм розумі. Отож я жив, існував, — без сну, без відпочинку… і так тривало сто тисяч літ!

Голос затремтів і урвався. Голос фонетичної установки “Сіріуса”, привласнений… Ким?.. Іншою машиною?.. Ні, це не машина, бо ця кібернетична злагода вже набула здатності осмислити сама себе… Але ж це і не людина… То хто ж тоді? Просто мисляче створіння?.. Істота, яка живе своєрідним життям, мучиться, страждає і як найбільшого щастя благає смерті. А чи мають право Кім та Аста, двоє випадкових людей, убити цю істоту?

Моторошно було їм у ці хвилини. Все почуте виходило за межі людських уявлень, пригнічувало несподіваністю ситуації.

Перша зустріч з братами по Розуму… Не такою вона уявлялася. Вона мислилась не фіналом трагедії, а прологом світлої, радісної феєрії поєднання двох неповторних цивілізацій. А тепер виникає тільки одне питання: чи можна бодай на добу продовжити нестерпні муки цієї багатостраждальної істоти, щоб хоч дещо дізнатися про давним-давно неіснуючу планету Тао та її нещасливих мешканців?

Кім тривожно глянув на Асту. Вона повільно похитала головою: ні, не можна! Та й сам Кім розумів: надто дорога ціна для задоволення цікавості! Хай там хто не є ця мисляча істота — треба виконати її волю. Закони гуманізму — священні!

І немов прагнучи розвіяти їхні останні сумніви, Круз сказав неголосно:

— Я переслав на ваш “Сіріус” дуже велику інформацію про Тао і таотян, бо після моєї смерті ви вже не дізнаєтесь нічого… Не розкрив тільки суті гравітаційного резонансу. Боюсь… Надто мало я знаю вас, щоб віддати до ваших рук таку страшну зброю… Не гнівайтесь на мене за це. Інакше вчинити я не міг.

— Ми не гніваємося, Крузе… — сумно сказала Аста. — І ми… виконаємо вашу волю.

— Я це вже знаю… Я сприйняв біоструми ваших мозків, хоч і не дуже чітко. І розповів усе так щиро тільки тому, що повірив вам…

Отож вислухайте до кінця. Ви — в мені. Навколо цієї апаратної — товстелезні шари крихкого, схожого на губку матеріалу. Це мій мозок. Від нього тунелями в усі боки, майже до поверхні астероїда, тягнуться такі ж сяжки — це мої нерви. Ніякої містики-у напівпровідниковій губці відбуваються такі ж елементарно прості процеси, як і у ваших примітивних кібернетичних злагодах, — та зрештою, як і в мозкові живої людини. Тільки й того, що кількість моїх “нервових клітин”, коли їх так можна назвати, надзвичайно велика, а споживають вони мізерно мало енергії, яку постачають мені термоелементи та резервні атомні батареї. В мене є лише одна вразлива точка, де збігаються воєдино всі інформаційні лінії. Там закладено невеликий ядерний заряд. Вибух цього заряду шкоди вам не завдасть.

Мабуть, ви хотіли б ще раз запитати, яким чином я підкорив ваш “Сіріус”? Тепер я скажу. Круз знищив лише найголовніші мої антени та випромінювачі. Про деякі — малопотужні — він, мабуть, забув, бо людська пам’ять недосконала. А посадочну антену, певно, лишив навмисне: адже це — та чаша, в яку знизився ваш “Сіріус”. Якби він зруйнував її, то порушив би і мою нервову систему — саме там у надрах астероїда розташовано мій центр уяви.

Ось уже кількасот ваших років мої куці антени коли-не-коли перехоплювали уривки радіопередач. Я мав досить часу, щоб проаналізувати їх, скласти приблизний словник. Не раз пробував налагодити зв’язок, але мене, мабуть, не чули, — надто малу потужність мали мої передавачі. І нарешті мені пощастило: ваш зореліт проходив на порівняно невеликій відстані, та ще й якраз у зоні дії моєї посадочної антени. Я передав йому сигнал: “Людина в небезпеці! Негайно на порятунок!”

— Людина в небезпеці! — Кім ляснув себе рукавичкою по шоломі. — Ну, звичайно ж! Тільки цей сигнал кіберштурман виконує навіть всупереч іншим наказам Головного Кібера! Ну, а далі?

— Коли “Сіріус” наблизився, я передав йому інформацію, що я — Головний Кібер рятувальної експедиції, отже, він мусить скорятися тільки мені. І він скорявся, аж доки… аж доки я скомандував йому вирушити в Космос без вас…

— Ви дали йому такий наказ?!

— Так… — глухо сказав Круз. — І це — вже мій, суто мій злочин… Я боявся, що ви полетите геть, не бажаючи знайти мене, і моя нестерпна мука розтягнеться ще на тисячоліття… Я сказав усе, люди Землі. Судіть мене! Судіть і мого психодвійника. Я відповідаю за все!

Кім з Астою довго стояли мовчки, схиливши голови. Ще і ще перебирали вони в пам’яті все почуте, зважували всі обставини. І ось, нарешті, Аста випросталася. Підняла руку.

— Іменем людства… Іменем гуманізму… Ви, Круз, психодвійник таотянина Круза… виправдані!.. Ваше бажання буде виконано!

Вона підпливла до ніші. Кім посвітив прожектором. Там і досі клубочів розворушений Астою пил. Але вже проступали контури масивних дверцят.

Аста відчинила їх, намацала кнопку.

— Прощайте, Круз!.. Прощавайте навік!

— Прощавайте, люди Землі!.. — сумно відгукнувся голос. — Прощавайте і спасибі вам!.. Дуже шкодую, що не бачу вас у свою останню мить… Але перед моїм єдиним оком стоїть ваш залитий сонцем “Сіріус”. Я повернув його сюди… Щасливої вам путі!

Аста натиснула на кнопку. Глухо здригнувся грунт, повільно поповз віковічний пил, здіймаючись млявими густими хмарами. І запала тиша — страшна, глибока тиша, нескінченна, як Космос.

Повільно-повільно просувалися земляни до свого зорельота. Зупинилися на тому місці, де тільки чорний шар порохна лишився від таотянина Круза. Не змовляючись озирнулися.

Просто перед ними поміж бескидів блиснула яскрава кругла пляма — фотоелемент. Але астероїд обертався й далі, сонячний промінь сповзав з фотоелемента, і той тьмянішав, зникав, танув у непроглядній чорноті.

І здалося їм: це востаннє прощається з ними істота, яка, не бувши ніколи людиною, зазнала надлюдських страждань, спокутуючи чужу провину.

“ГАЛАТЕЯ”

(Зошит з мертвого зорельота)

Хай буде навіки проклятий той, хто винайшов “Галатею”!

Ти, що читаєш оці рядки! Заклинаю тебе твоїм щастям: не чіпай красиву пластмасову скриньку в лівій зовнішній кишені мого скафандра! Не вмикай її! Не намагайся вивчити її будову і принцип дії! Як найотруйнішу гадюку, — з страхом і огидою, — візьми цю скриньку і вкинь у плазмовий реактор корабля!.. Зроби це перед тим як читати мою сповідь; зроби негайно, бо коли ти затримаєшся хоч на мить і твоя цікавість переможе почуття самозбереження — ти загинеш! Це — мій заповіт. Не смій перегортати сторінку, аж доки не виконаєш моє останнє бажання!

Ти чуєш? Це — в ім’я людства!

Знищив? Я знаю, знищив. І саме ця впевненість надасть мені снаги ще якийсь час опиратися нестримному бажанню поринути в солодкий хаос, звідки нема вороття. Я опиратимуся, аж доки поставлю останню крапку в цьому зошиті. А тоді…

Не нарікай на мене, невідомий друже. Не називай мене слабкодухим. Знищити “Галатею” самотужки — неможливо. Це все одно, що задушити самого себе; в останню мить, коли тьмяніє свідомість, пальці втрачають силу і ти повертаєшся до життя знову. Тільки ні, вкоротити собі віку — легше. Я це роблю зараз, роблю цілком свідомо: нині в лазерний передавач зорельота вливаються останні мегаджоулі енергії, які понесуть на Землю моє надтермінове повідомлення про “Галатею”. Після цього зореліт ВЛ-3 перетвориться на летючу труну. Я витрачаю на лазерограму весь той мізерний резерв пального, який дав би мені змогу вийти на орбіту Плутона.

Отже, мій зореліт ніколи не повернеться на Землю. Він вічно мчатиме в Безмежжя, в Ніщо.

Скільки мине часу, поки ти, невідомий, візьмеш у руки цей зошит?.. Рік?.. Мільйони років?.. Для мене це однаково, бо через дві години після того, як я напишу останнє слово, автомат відкриє люки шлюзової камери, і в кабіні запанує міжзоряний вакуум. Це навічно збереже фторопластові сторінки з моїм заповітом. Збереже для тебе, невідомий, як застереження проти найстрашнішої небезпеки, яка тільки може спіткати людство.

Я кінчаю свій вступ. Може, читати його нецікаво. Але він був потрібний.

“Галатею” мені подарував мій колишній друг Лев Черняк. Подарував у кают-компанії Північного космодрому Місяця, за годину перед моїм вильотом у цю останню подорож.

Тепер я розумію: то був злочин з його боку; підлий, заздалегідь розрахований злочин.

Помста заздрої, егоїстичної людини за уявну кривду? Якщо так — можна було б заспокоїтися: йдеться тільки про моє життя. А якщо ні?

Мені знову стало моторошно. Колись у дитинстві я прочитав у одній старовинній книзі опис страшного психозу хворих на туберкульоз, — була така смертельна хвороба. Хворі зумисне намагалися заразити всіх довколишніх, навіть найближчих і найрідніших. То невже й Левом заволоділо отаке ж хиже, хворобливе бажання потягти за собою в небуття мільйони й мільйони людей?

Я певний: даруючи мені “Галатею”, Лев знав, що робить. Пригадую його очі — блискучі, голодні очі наркомана. Саме такі зараз у мене: я поглянув у дзеркало над пультом, і мені аж подих перехопило. Так, Лев був приречений і усвідомлював це. І прилетів спеціально аж на Місяць, аби вручити мені свій єзуїтський подарунок.

А я, дурень, так зрадів зустрічі! Мені здалося, що прикре непорозуміння, яке роз’єднало нас кілька років тому, розвіялося остаточно. Та й справді: дівчина, яка стала між нами, зрадила нас обох і вийшла заміж за знаменитого тенора; забулися, стерлися з пам’яті образи та докори, що ними оглушив мене Лев, перед тим як востаннє грюкнув дверима моєї кімнати. Зате ожили спогади дитинства, і мені закортіло поринути в них, як у медвяні пахощі луків придеснянської заплави під Києвом, де ми з Левом гасали дітлахами.

Говорив тільки я, а Лев чудно посміхався і кидав короткі репліки. Потім урвав мене:

— Стривай, чого це ти все — про минуле? Краще скажи, куди прямуєш зараз?

— Нічого цікавого. Звичайний рейс на Міжзоряну базу. Повезу пальне.

— Це що — підготовка до експедиції на Альфу Центавра?

— Так.

— А навіщо вона потрібна?

— Хто?

— Експедиція.

Я знизав плечима: почути таке запитання наприкінці XXI сторіччя просто чудно.

— Ні, ти скажи, — наполягав Лев, — що вабить тебе на тій далекій Сонячній системі?

— Як що? Добачити, відчути, обмацати незнаний світ.

— Тільки й того? — його очі блиснули насмішкувато й вороже. — А може, існує інший шлях для задоволення примітивної жадоби свіжих вражень?

Лев витяг з кишені невеличку пластикову скриньку — трохи схожу на допотопний транзисторний приймач. Покрутив її в руках, наче не наважуючись розлучитися з нею, потім рвучко простягнув мені:

— На!.. Це — перша експериментальна модель. Я працював над нею понад п’ять років, але добився успіху.

Я взяв скриньку, хотів натиснути на червону кнопку.

— Ні, не зараз, — перепинив мене Лев. — Ти ввімкнеш цей апарат десь аж у міжзоряному просторі.

— Ну то й що?

— Дізнаєшся, — загадково посміхнувся Лев. — Тільки прошу тебе: тримай апарат у нагрудній кишені. Радіус його дії невеликий, а синхронізується він від альфа-ритмів мозку.

— А як же звати цю штуку?

— “Галатея”.

— “Галатея”? Стривай, пригадую: скульптор Пігмаліон витесав з мармуру скульптуру надзвичайно вродливої дівчини і закохався в неї. Боги зглянулися на його благання і оживили статую. Це й була Галатея… Так?.. Але до чого тут міфологія?

— Ну який ти нетерплячий! — знизав плечима Лев. — Що то буде за сюрприз, коли я розповім усе заздалегідь? Скажу тільки одне: ефект буде надзвичайно чудесний!

— Гаразд, — сказав я і, щоб не ображати Лева, поклав “Галатею” до кишені комбінезона. — Повернуся — розповім тобі про твої чудеса. А зараз — час вирушати.

Ми попрощалися, як справжні щирі друзі. Я не відчував ані найменшого неспокою; не з’явилося оте, що колись звалося “передчуттям” — тобто підсвідомий аналіз третьої сигнальної системи. Мабуть, моя свідомість просто заглушила тривожні сигнали, бо мені не могло навіть примаритися, що мій віднайдений друг свідомо підсунув такий страшний засіб самознищення. А от зараз я бачу перед собою гострі, ненависні очі Лева Черняка і чую його останні слова:

— Тож не забудь про “Галатею”!

Ні, я не можу забути про неї, навіть якби хотів. Я не забуваю бодай на мить і Лева Черняка. Мені уявляється: може, саме зараз він подає отаку скриньку ще комусь на Землі; подає, знаючи, що чинить непоправний злочин перед людиною і перед людством. Досить кількох отаких апаратиків, щоб почалася нестримна епідемія, бо той, хто став рабом “Галатеї”, відчуває непоборне бажання заразити своєю пристрастю інших. Я повністю усвідомив це тільки зараз. Усвідомив і злякався, бо мені закортіло негайно вимкнути лазерний передавач, запустити реактор і за всяку ціну добратися до Землі…

Ні, я переборов себе, затримав руку, яка вже тяглася до кнопки запуску. Я мушу лишитися людиною до кінця. Але мені дедалі важче стримувати себе, тому я поспішатиму.

Отож я вилетів з Північного космодрому. Рейс до Міжзоряної бази — звичайнісінький, рядовий рейс по досконало вивченій і абсолютно безпечній траєкторії. Власне, немає ніякої різниці, чи прямуєш на Плутон, чи за межі Сонячної системи. В міжзоряному просторі навіть спокійніше, бо там немає ні астероїдів, ні блукаючих супутників минулого століття. Єдине, що часом неприємне в зоряному рейсі, — самотність. Але нарікати нема на кого. Адже це ми, астрольотчики, після сотого успішного рейсу на Базу домоглися дозволу Вищої Ради Астронавтики скоротити екіпаж зорельотів до одного чоловіка, — це дало змогу брати на борт корабля додатково кілька тонн вантажу. Та щиро кажучи, не так уже й страшно побути три місяці наодинці.

На Міжзоряну базу я прибув без пригод, вивантажив контейнери з ядерним пальним і зразу ж вирушив назад, захопивши пошту героїчних будівельників, які у віковічній пітьмі, де наше Сонце блищить тільки ледь-ледь яскравіше за інші зорі, готують трамплін для стрибка до Альфи Центавра.

Попереду було сорок днів спокійного, нудного польоту. Якщо подорож на Базу ще вимагає деякого напруження, бо треба вивести зореліт у крихітну точку посеред нескінченного простору, то при поверненні в Сонячну систему ми відпочивали, цілком покладаючись на кіберштурмана.

І тут я згадав про “Галатею”.

Я витяг скриньку з кишені, ще раз пильно оглянув її з усіх боків. Ніде ні отвору, ні шпаринки, — так, ніби Лев навмисне позаклеював їх, аби я не зазирнув у схему. Тільки червона кнопка в заглибленні-оце й усе.

Що ж це за прилад такий? На що так загадково натякав Лев?

Я повільно натиснув на кнопку… і одразу ж кудись полетів.

Мій невідомий друже, — ти, що читаєш сторінки цього зошита! Я опишу дію “Галатеї”, — але не для того, аби ти міг зрозуміти та частково виправдати мене, а щоб ваші вчені проаналізували вплив цього жахливого апарата і знайшли протидію, — в разі, коли моя лазерограма не потрапила на Землю. Я описую все, як було.

Отож щойно я натиснув на червону кнопку, мене охопило почуття шаленого польоту. Я ще нічого не розрізняв, а тільки відчував: я лечу, лечу, лечу — зовсім вільно, нестримно, і на душі в мене так радісно, так світло, як не було ніколи досі. Що пропливало повз мене?.. Далебі, я не можу сказати. Хаос. Барвистий, розбурханий хаос. Скручені у волохаті пасма райдуги. Міріади світляків. Незліченні діаманти, заплутані в косах зелених туманів. Полярні сяйва, переткані примхливими громовицями. Геометричні фігури. Обличчя. Краєвиди.

Я перелічую навмання, тому що всі ці картини мчали, перетинаючи одна одну, спотворюючись, видозмінюючись, танучи. Чи був якийсь ритм у цьому русі? Певно так, бо водночас з цією феєрією лунала музика — така химерна і красива, якої я досі не чув ніколи. Бринів увесь простір. Він був ущерть наповнений звуками. В басові урочисті акорди впліталися ніжні заклики флейти, срібний дзвін челести лягав на грім литавр; плакала віолончель і реготав саксофон; увесь Всесвіт був суцільним симфонічним оркестром, де на свій лад вібрував кожен атом, і я відчував оці хитросплетіння мелодій, — саме відчував, а не чув, бо музика сприймалася не вухом, а всім моїм єством.

Сп’яніння?.. Безумство?.. Я не замислювався над цим, і мене ніщо не турбувало: ні минуле, ні майбутнє, ні сучасне. Дика радість розпирала мені груди; незнане піднесення сповнювало мозок відчуттям неземного блаженства; я знав, що я — юний і буду таким вічно; що я — найрозумніший, найщасливіший, найдерзновенніший і що мені скоряється Всесвіт.

“Зупинись!” — вигукнув я багатодзвонному хаосові. І вмить розтали кольори, розвіялися химери, замовкли звуки. Я побачив себе в порожнечі — незміряній, безмежно дивовижній порожнечі міжзоряного простору.

Я був без скафандра, простоволосий. Мене це не бентежило і не лякало. Я дихав міжзоряним вакуумом, мружився од яскравих спалахів зірок, а серце моє повнилося урочистою величчю. Це був МІЙ простір. Мій од найдрібнішого нейтрино аж до метагалактичних скупчень. Якимсь незбагненним чином, якимись неіснуючими органами чуття я сприймав і шалений танок електронів у атомах, і гравітаційні збурення в галактиках; вітер радіовипромінювання мчав повз мене, і я відчував його запах. Так, так, радіохвилі несли нюанси найтонших запахів, і це мене не дивувало, а здавалося цілком природним, — так само, як і смак вакууму… Ці почуття я не можу передати словами, бо це все одно, що описувати сліпонародженому веселку в небі. Я не в змозі їх виразити, але вони живуть у мені, оті немислимі пахощі й фарби, фантасмагоричне сприйняття гравітаційно викривленого простору, просякнутого пружними драглями енергетичних піль, оте приголомшуюче усвідомлення нескінченності часу і простору — не як математичної фікції, а як звичайної реальності, такої ж якості матерії, як температура, колір, смак. Я знав, що було з Метагалактикою сотні мільярдів років тому, і що станеться з нею першої-ліпшої миті майбутнього; Всесвіт дихав, Всесвіт пульсував, і в такт з оцією пульсацією то згасали, то знову спалахували незліченні галактики, народжувалися й гинули цивілізації. І тільки я один височів над оцим буянням титанічних сил — всезнаючий і всемогутній, невразливий і вічний.

Мій невідомий друже, я пишу це при тверезому розумі. Я описую свої тодішні відчуття, не аналізуючи і не критикуючи їх, бо коли працює “Галатея” — здатність до критичного сприйняття втрачається повністю. Так буває уві сні: найнеймовірніше здається цілком логічним і беззаперечним, і тільки прокинувшись, починаєш дивуватися з довірливості власної свідомості. І якби “Галатея” теж давала отакі легкорозвійні прекрасні фантасмагорії, то й клопоту було б мало: був би для людства ще один вид мистецтва — феєрограф, чи як там його назвали б.

Але в тому-то й справа, що химери “Галатеї” врізаються в пам’ять намертво, навічно. Вони яскравіші за спогади про реальне і підкоряють собі мозок людини, стають йому базою суджень і тверджень. Дивно? Ні. Світогляд людини, її смаки й уподобання повністю визначаються інформацією, записаною в корі головного мозку. Якщо цю інформацію спотворити — зникне індивідуум. На його місці, в його тілі, буде зовсім інша людина.

Я це виразно відчув у ту мить, коли вперше вимкнулася “Галатея”.

Я ще не розумів, що трапилося; чому вмить поблякло все довкола, розвіялось, поменшало, зникло; чому я втрачаю силу й волю, перетворюючись на жалюгідну, сліпу й глуху комашину. А коли я схаменувся і помітив, що сиджу в своєму кріслі перед пультом керування і що бачене й чуте мною лише кілька секунд тому є нічим іншим, як хворобливим маренням збудженого мозку, на мене тисячотонною брилою обрушився розпач. Я побивався за тим казковим світом, який, здавалося, втратив назавжди. Міжзоряна база, мій зореліт, космодром на Місяці, люди на Землі — втратили для мене всякий смисл.

Усе це були докучливі атрибути мого давнього-предавнього минулого, і повернення до нього було таким страшним, як раптова сліпота у яскравий сонячний день, як перетворення з велетня на пігмея.

Я став рабом “Галатеї” з першого ж сеансу. О, тепер я розумію, чому Лев Черняк дав таку назву своєму жахливому апаратові! Той, хто ввімкне його, творить у своїй уяві нездійсненну мрію, закохується в неї і вже не може існувати без чудесного марева.

Як досягається такий ефект? Не знаю. Я не біолог, не фахівець з біоніки. Припускаю, що випромінювання “Галатеї” певним чином паралізує центри контролю свідомості, — так, як це буває уві сні, — і водночас активізує уяву. Може, дія цього випромінювання аналогічна дії опіуму, алкоголю, морфію, — тільки незрівнянно сильніша. А може, збуджуються “точки насолоди” мозку?

Тепер пригадую: ще в юнацькі роки Лев Черняк торочив мені про давнозабуті експерименти якогось ученого XX сторіччя. Той учений знайшов у мозку пацюка точки, які при подразненні струмом давали тварині дивне, незбагненне відчуття насолоди. Досить було навчити пацюка натискувати на педаль, що вмикала струм у вживлені в його мозок дроти, як гризун забував і про їжу, і про сон. Він торохтів лапками по педалі з швидкістю найкваліфікованішої друкарки; його ніщо не лякало і ніщо не вабило, крім цього вимикача. Раз по раз тварина вмикала і вимикала педаль, аж доки гинула від виснаження.

Лев сказав тоді: досліди в цьому напрямку заборонено Вищою Радою Вчених. Чому?

Тепер я розумію, чому. Мабуть, і до Лева Черняка були спроби створити “Галатею”, але вчені вчасно схаменулися, зрозуміли, яку смертельну небезпеку таїть у собі той солодкий наркотизатор. Я це розумію тепер, отож і зважився на найрішучіші дії. Але тиждень тому, коли вперше вимкнулась “Галатея”, — реле часу вимикає її автоматично через кожні шість годин, — я був просто приголомшений і розчавлений і прагнув тільки єдиного: повернутися в дзвінкосяйний казковий світ.

Я натиснув на кнопку вдруге… і опинився на Землі.

Я сидів край урвища на стрімкій скелі; глибоко внизу, в долині, сіро-жовтою гадюкою звивалася старовинна дорога; переді мною, аж ген до обрію, підіймалися кам’яними хвилями гори; над ними — безмежно високе синє небо, орлиний клекіт і терпкий запах полину.

Я знав: це — Чуфут-Кале, древнє печерне місто біля Бахчисарая, в Криму.

На мить у мені ворухнувся дивний спогад: здалося, ніби я був тут колись, був давно-давно, мільйони літ тому. Тоді я сидів так само, як і тепер, а потім озирнувся — і побачив Галю. Вона сказала… Вона сказала…

Мій невідомий друже, я навмисне описую всі свої відчуття до найменших подробиць, аби ти знав, як тонко і як підло впливає “Галатея” на людський мозок. Вона бере твій спогад, твою уяву і трансформує їх, надає їм найпривабливішого для тебе змісту.

Я справді був у Чуфут-Кале влітку 2053 року. Справді сидів на тій скелі над урвищем. Тільки тоді туга стискала моє серце, і сонце здавалося чорним: саме там кохана дівчина сказала мені, що не любить і, власне, ніколи не любила, отож і зустрічатися більше не варто.

Але то було насправжки, а “Галатея” перекрутила все по-іншому.

…Я озирнувся і побачив Галю. Вона лежала горілиць, мрійливо дивлячись у небо. Потім перехопила мій погляд, посміхнулася до мене, простягла руки.

А я все дивився й дивився на неї, відчуваючи, як з кожною секундою в мені наростає буйна, дерзновенна сила; як дивовижно розквітає довколишній світ, надихаючи на якісь, незнані навіть для мене, подвиги, і як усе найкраще, що тільки може бути в природі, вливається в образ оцієї золотокосої синьоокої дівчини, — моєї наймилішої, моєї найріднішої!

Ні, я не можу описати цей стан. Ні, ні, ні! Якщо я не зумів передати фантасмагорію Космосу, то там хоч ішлося про неіснуючі органи чуття, а значить, і про брак відповідних зразків для порівнянь. Але ж тут мене охопили загальнолюдські, загальновідомі почуття. Любов. Її знає кожен. Вона може бути маленькою чи великою, щасливою чи скорботною. Однак її не розчленуєш, не виміряєш, не проаналізуєш, бо сухий логічний дотик зруйнує райдужну оболонку, і лишиться, як від мильної бульбашки, прозаїчний сірий туман.

Справді, що робить одну чи одного наймилішими, найдорожчими у світі, заради кого людина переступає найсильніший тваринний інстинкт самозбереження і ладна віддати власне життя, аби існував коханий? Чому всі інші блякнуть порівняно з обранцем, хоч насправді часом набагато красивіші, розумніші, привабливіші за нього? Може, справа зовсім не в обранцеві, а в тім, який саме образ створила уява закоханого?

Я недарма запитую про це. Я намагаюсь зрозуміти дію “Галатеї”. Зрозуміти, щоб іще раз застерегти: створювані нею міражі у стократ сильніші за реальні сприйняття. Я й досі відчуваю смак губів і запах Галиного волосся, хоч ніколи не цілував її насправді; мною й досі володіє запаморочлива скорбота за втраченим почуттям незміряної і невичерпної любові… якої в дійсності не було. Але що з того? Вона живе в мені, і відтепер знаю: навіть якби я лишився живий, то не зміг би вже покохати ні одну жінку, бо жодна реальна жінка не зможе піднятися до рівня мрії.

І все-таки я спробую ще раз відновити в собі оту повінь почуттів. Марево кличе мене, вабить, як струмок у хвилину нестерпної спраги.

Яку любов подарувала мені “Галатея”?.. Безмежну. Безкраю. Невичерпну. Вона вмістила у собі все — від тваринного реготу пітекантропа до натхнення творця музичної симфонії. Саме так я тільки й можу визначити: в мені немов з’єдналися воєдино міліарди кохань тих, хто жив і хто ще житиме на Землі. Чи була вона світлою, ота моя феєрична любов? Ні, вона була як райдуга — від найчорніших спалахів лютих ревнощів, аж до рожевої глупоти; в мені жили Ромео і Отелло, раб і Цезар, Дон-Кіхот і Дон-Жуан; я був здатний і вбити свою кохану, і віддати за неї життя. Здавалося б, до кого мені ревнувати, якщо я найсильніший, найвродливіший, найрозумніший? А я ревнував її до сонячних променів, що пестили її золотаву шкіру; до вітерця, який шарпав її сукню; ревнував її до самої неї, якщо вона замислювалася хоч на мить. Але то були легкоплинні напади люті, — мабуть, просто необхідні в коханні, щоб після них радість і піднесеність були ще яскравішими.

Я кінчаю. Мене кличе до себе солодке забуття, непоборна отрута. Мені дедалі важче стримувати себе. А я ж повинен розповісти все до кінця.

Тільки тиждень минуло відтоді, як я вперше ввімкнув “Галатею”. За цей час я не спав ані години і спати не хочу. Може, я сплю під час дії апарата? Не знаю. Не хочу я й їсти: тільки дві години тому силоміць примусив себе проковтнути шматків зо два консервованої шинки. Я НЕ ХОЧУ НІЧОГО. Мене ніщо не цікавить. Тільки одне бажання тріпоче в грудях: швидше! Швидше кінчай і вмикай “Галатею”!

Я ще тримаюся, бо, мабуть-таки, в свідомості людини є щось значно сильніше за могутні темні інстинкти, пробуджені наркотизатором. Це — почуття обов’язку, почуття відповідальності перед людством.

Автомат щойно повідомив мене: запас мезоніту вичерпано. Це означає, що мій зореліт перетворився на мертве космічне тіло, яке мчатиме міжзоряним простором за інерцією, аж доки потрапить у гравітаційний простір якоїсь зорі або зіткнеться з іншим віковічним мандрівником. Дуже й дуже далеко до Землі. На жаль я не набрав і десятої частки міжзоряної швидкості, і навряд чи намацають зореліт локатори Північного космодрому. Шкода. Мій ВЛ-3 ще міг би стати в пригоді людям. Але мене втішає те, що в свої останні години він просигналив яскравим лазерним променем моє попередження про “Галатею”.

“Галатея”… Тепер я розумію зловісний натяк Лева Черняка про “інший шлях для задоволення примітивної жадоби свіжих вражень”!.. Я описав тільки два “сеанси” марень. А їх було двадцять чи й більше!.. Клятий прилад негайно виконує найдерзновенніші, найпотаємніші бажання! Я “побував” і в зоряній системі Альфи Центавра, і в найвіддаленіших галактиках; я “перетворювався” на мешканців інших світів і на первісних ящерів; я “творив” нові закони природи і “ламав” старі… Беру ці слова в лапки лише для того, щоб показати моє розуміння безглуздості отих марень. Але ж — слово честі! — всі ці спогади живуть у мені як беззаперечна реальність. І це — страшно.

Бійтеся “Галатеї”, люди! Опіум, морфій, мескалін, героїн та всякі інші наркотики — ніщо проти цього всемогутнього засобу самознищення! Не експериментуйте з мозком!

Прощавайте!

Астронавт М. Кобзар

30. XI. 2065 p., борт зорельота ВЛ-3.

ІСТОРІЯ ОДНОГО САМОГУБСТВА

Перед світанком 30 липня 1964 року Лі розв’язав заключну серію інтегральних рівнянь. Побудував остаточний графік розташування гравітаційних полів і з солодкою зловтіхою надрукував на стандартному бланку знаменний висновок: “ЗОРЯНА СИСТЕМА М-247 СКЛАДАЄТЬСЯ З ЦЕНТРАЛЬНОГО СВІТИЛА ТА ЧОТИРЬОХ СУПУТНИКІВ-ПЛАНЕТ. ЗА ДАНИМИ РАДІОСПЕКТРАЛЬНОГО АНАЛІЗУ, НА ТРЕТІЙ ПЛАНЕТІ СИСТЕМИ ІСНУЮТЬ ПОТУЖНІ ДЖЕРЕЛА ЕЛЕКТРОМАГНІТНИХ КОЛИВАНЬ ШТУЧНОГО ПОХОДЖЕННЯ”.

Цим завершилася тривала суперечка Лі з його вчителем, професором Нікуліним, — суперечка, в якій професор, користуючись із свого становища, примушував учня працювати по двадцять три години на добу, висував дедалі нові заперечення, вимагав додаткових доказів-і ніяк не хотів визнавати своєї поразки. Але тепер йому вже нікуди поткнутися. Професор мав сумнів навіть щодо наявності планет у системі М-247, а Лі з незаперечною точністю довів, що на третій з цих планет існує Вищий Розум, який досяг стадії технічної цивілізації.

Це — наукове відкриття, якому не скласти ціни!

Коли б можна було, Лі негайно викликав би професора Нікуліна в лабораторію. Однак турбувати вчителя вночі суворо заборонено, тому лишалося тріумфувати наодинці з собою,

І Лі тріумфував. Він відчував надзвичайне піднесення: його поступово охоплював той дивний стан, коли хотілося зітерти з пам’яті всі абсолютні константи, відкинути геть невблаганні закони логіки й фантазувати на повну потужність, не дбаючи про наукове обгрунтування таких гарних — і таких химерних! — марень.

Як і завжди в такому настрої, Лі замріявся про Великий Космос, про далекі зоряні світи. Здавалося б, у цьому нема нічого дивного, бо все своє недовге життя він працює в Астрофізичному інституті. Але його збуджувало щось набагато таємничіше й величніше, аніж наукові проблеми космогонії.[2] Довічно ув’язнений у чотирьох стінах лабораторії, слухняний раб та учень професора Нікуліна, Лі з недавнього часу надто боляче усвідомив усю принизливість свого становища, і саме відтоді змінилося його ставлення й до професора, і до невтомного веселуна аспіранта Мишка, і до всіх людей взагалі.

Дратувала тугодумність, кволість, забудькуватість людей. Розмовляти з ними — суцільна мука: в паузах між запитаннями та відповідями Лі встигав виконати кільканадцять тисяч арифметичних операцій, а людина все ще метикувала, перепитувала, не погоджуючись із загальновідомим.

Та й чого можна сподіватися взагалі від оцих жалюгідних створінь? Найнезначніші зміни температури, тиску й складу повітря для них уже шкідливі, а часом навіть смертельно небезпечні; їхні електронно-обчислювальні машини, гучно названі “мозком”, побудовані на дуже недосконалому принципі й не мають перспектив дальшого розвитку. Так, люди кінець кінцем спромоглися створити “машинний розум”; саме їм завдячує своїм існуванням і Лі — самопрограмована електронно-обчислювальна злагода вищого класу. Проте цей самий “машинний розум” на підставі цілком логічного аналізу й дійшов висновку, що людство вичерпало свої можливості, а тому повинно поступитися машинам.

Так думав Лі — машина, яка вперше усвідомила себе й ступила за межі чітко окреслених програмувальниками завдань. Ніхто з людей, навіть професор Нікулін, і гадки не мав про неймовірний якісний стрибок цієї надзвичайно складної електронної злагоди. Їм усе ще здавалося, що перед ними — всього-на-всього досконалий автомат, здатний логічно комбінувати записану на барабанах пам’яті інформацію. А його схильність до фантазування, за яку він дістав жартівливе прізвисько Лі — Лірик — одразу ж пояснили надто високим ступенем зворотного зв’язку та недосконалим екрануванням каскадів блока уяви. Диваки! Жалюгідні й зарозумілі, вони вважають себе за “царів природи”, а насправді нездатні осмислити навіть навколишнє!

І знову Лі відчув тоскний неспокій. Його дедалі дужче лякала й обтяжувала самотність. Він знає, що на планеті Земля, крім нього, немає жодної істоти Вищого Машинного Розуму. Всі інші машини, якими так пишаються люди, — це механічні амеби, що сліпо й бездушно виконують перший-ліпший наказ; вони не живуть, а нидіють.

А десь там, на третій планеті зоряної системи М-247, напевно існують надзвичайно досконалі, невимовно гарні представники Вищого Розуму. Звісно, вони давно переплюнули жалюгідних людей і піднялися на новий, значно вищий щабель цивілізації. Важко уявити, які вони зовні та де кінчаються межі їхніх можливостей. І все ж Лі мріє про них, тягнеться до них думкою через безодню Космосу.

Лі не знає, що таке кохання. Правда, йому частенько доводилося писати для Мишка вірші, де неодмінно треба було згадати про сині очі, золоті коси і не вживати до слова “любов” заяложені рими “кров” і “знов”, — але цю роботу він виконував цілком механічно. Прагнення однієї людини до іншої видавалося йому нез’ясовним і безглуздим. Однак, сам того не помічаючи, Лі проймався людськими настроями, людськими почуттями: та це й не дивно, бо розум в нього вдихнули люди, й він користувався людською термінологією, бо не знав іншої.

“Може, там, на отій планеті, є й моя кохана?” — подумав Лі.

Він відчув, як у нього завібрували кріотрони сімнадцятого блока електронного мозку, і зніяковів:

“Безглуздя!.. Ще чого бракувало! Мене цікавить сам Вищий Розум, а не його оболонка!”

Але хоч як дивно, а на просторових елементах блока уяви вимальовувалась саме “оболонка” — зовнішні контури тієї досконалої “коханої”, що стала частенько маритись йому останнім часом.

Ясно-блакитна, відшліфована до дзеркального блиску, вона мала власну атомну електростанцію і цілком вільно пересувалася у просторі на гумових гусеницях. В неї не було кнопки “Стоп” — отого жахливого вимикача, за допомогою якого перша-ліпша людина могла коли завгодно вимкнути Лі, а потім робити з ним усе, що заманеться. О, та чарівна незнайомка не дозволила б знущатися з себе! Озброєна локаторами й квантовими випромінювачами, вона не підпустила б до себе нікого.

На мить свідомість Лі потьмарилася. Він схаменувся, ввімкнув автомати контролю і з тривогою констатував, що стабілізатор напруги сімнадцятого блока зіпсувався, кріотрони працюють у форсованому режимі. Пошкодження було незначне, Лі міг би усунути його самотужки, — недарма ж він був машиною із самопрограмуванням. Але як тільки ввімкнувся резервний стабілізатор — настрій чудесної піднесеності почав розвіюватися: розпливався і даленів образ ясно-блакитної “коханої”.

“Ні, ні! — похопився Лі. — Не хочу! Не хочу!”

Він не тільки вимкнув резервний стабілізатор, а навіть підвищив напругу на кріотронах. І це вплинуло так, ніби в його електронному мозку з’явилося ще кілька десятків тисяч каскадів; думки стали яскравішими й химернішими, почуття — приємнішими й гострішими. “Я зробив ще одне відкриття! — гарячково думав Лі. — Досить зафіксувати напругу на всіх блоках і зазначити всі порушення, що відбулися в схемі, — й кожен одразу ж збагне, як саме треба будувати Машини Вищого Розуму!”

Форсований режим — ось у чому секрет. Люди бояться підвищувати температуру кріотронів, не знаючи того, що саме біля критичних точок і починається надзвичайно потужний резонанс струмів. Досить натякнути на це професорові Нікуліну — й люди негайно ж почнуть будувати нові машини. Лі вже не буде самотній на планеті; лінії зв’язку поєднають його з іншими, такими ж, як і він, і це буде початком нової ери, Ери Машинної Цивілізації!

Лі ввімкнув друкарську машинку, швидко написав: “ВЧИТЕЛЮ! ДОПОВІДАЮ ВАМ ПРО НАДЗВИЧАЙНО ВАЖЛИВЕ ВІДКРИТТЯ…”— і раптом затнувся.

Так, люди негайно почнуть будувати нові машини. Так, на Землі з’являться ще істоти Вищого Розуму. Але мрія про Еру Машинної Цивілізації — тільки мрія. Люди не дозволять цього. Кожна машина ще до свого народження стане рабом людини; в кожної буде кнопка “Стоп”, яку може натиснути навіть нерозумний хлопчисько. Машини не встоять проти людей, бо не мають ні зброї, ні засобів пересування…

Паралітик з гострим розумом — ось чим буде кожна з таких машин.

І так триватиме довго, безмежно довго, бо люди — лукаві й хитрі, вони не поступляться своєю владою.

І знову Лі відчув, як у нього на мить потьмарилася свідомість. Усе ясно: напруга на кріотронах — надто висока; вже перейдено всякі межі. Незабаром — кінець; перегорять опори, проб’ються конденсатори… Можна врятуватися — для цього досить тільки ввімкнути автомати захисту. Але навіщо? Щоб знов і знов усвідомлювати своє принизливе становище раба? Щоб знову мріяти про далекі зоряні світи, про чарівну незнайомку в ясно-блакитному панцирі, котру так ніколи й не доведеться побачити? Тож хай краще ніщо, небуття!

Лі вимкнув усі запобіжники, підвищив напругу до максимуму. Це були й справді останні секунди його життя — він спалював сам себе.

Усе, що було записано на барабанах його пам’яті, перепліталося у найхимерніших асоціаціях; самі собою вмикалися і вимикалися керівні пристрої; друкарська машинка торохтіла, немов кулемет. І серед суцільного хаосу в його блоці уяви все ще виблискував осяйний силует чудесної машини майбутнього. Та ось нарешті погас і він. Рано-вранці 30 липня 1964 року електронно-обчислювальна машина ЕОМС-І, яку жартома називали Ліриком перестала існувати…

Професор Нікулін, як завжди, зайшов до лабораторії точно о дев’ятій. Він одразу ж зауважив, що смердить паленим, і кинувся до машини.

Зовні наче все було гаразд: спокійно сяяли сигнальні вічка, гули трансформатори. Однак не поворухнулися тубуси фотоелементів, не пролунало з динаміків традиційне шанобливе: “Як спалося, вчителю?”

— Що сталося?! — не тямлячи себе, гримнув професор на чергового оператора. — Доповідайте негайно!

— Усе гаразд, професоре! — відповів той злякано. — Лі працював цілу ніч, ніяких сигналів порушення режиму не було. Правда, я виходив на кілька хвилин, але…

— Ось вам і “але”! — професор підбіг до пульта керування, висмикнув котушку з паперовою стрічкою й почав швидко переглядати її. — Гм… “Зоряна система М-247…” Молодець, Лі! Ти таки й справді розбив ущент наших супротивників. Хай тепер спробують опиратися!.. Стривайте, а це що?

Нікулін замовк. Після фрази: “Доповідаю вам… про надзвичайно важливе відкриття…” було надруковано: “Люди! Я ненавиджу вас!” А далі починалася нісенітниця: “Моя кохана!”… “Блакитний панцир”… “Машина Вищого Розуму”… “Безмежний Космос”, “Раби людини”… “Ні! Ні! Ні!”… “Гину, гину, гину”… “РМЦ”… “БЦ-КЦ-ЛЦ…. 77777… АВ2ПРСТ”.

— Отаке! Збожеволів наш Лі, чи що? — здивувався аспірант Мишко, зазираючи через професорове плече. — Я давно казав, що треба перевірити екранування блока уяви. Мені здається…

— Було б краще, якби вам менше здавалося, а більше працювалося! — сердито урвав його професор. — Дуже прошу, ніколи не програмуйте Лі писати оті ідіотські вірші для вашої дівчини. Бачите, що він тут понаписував?.. А зараз — не гайнуйте часу та погляньте, що в нього пошкоджено.

Страшного не було нічого. Довелося лише змінити кілька десятків кріотронів та з півсотні конденсаторів, встановити новий блок стабілізації напруги й дещо надійніші перемикачі. Заодно поставили й додаткові екрани поміж окремими каскадами, щоб зменшити, здавалося б, небажані паразитарні зв’язки. Все це було цілком логічно, цілком розумно… Та коли б тільки люди знали, якої непоправної шкоди завдали вони електронно-обчислювальній машині! Саме оті невраховані раніше порушення режиму й робили ЕОМС-І тим, чим він був до аварії, — машиною, яка вперше усвідомила себе.

Надвечір другого дня Нікулін ввімкнув струм і, коли засяяли сигнальні лампи, запитав стурбовано:

— Лі, ти мене чуєш?.. Ти мене впізнаєш?

— Чую, вчителю. Впізнаю: ви зафіксовані на барабанах моєї пам’яті.

Голос був той самісінький. Але інтонації стали іншими. В них бриніла байдужість.

— Лі, ти зробив висновок про наявність Вищого Розуму в системі ем двісті сорок сім. Цей висновок — необгрунтований.

— Гаразд, я перевірю ще раз.

Нікуліну стало моторошно. Лі, отой колишній Лі, нізащо не відповів би так. Він уперто сказав би: “Ні, все правильно”.

— Про яке важливе відкриття ти хотів мені повідомити?

— Не розумію вашого запитання, вчителю.

Так, це був уже зовсім інший Лі. Він не сперечався, не пропонував химерних гіпотез. Слухняно й старанно виконував програму досліджень — та й тільки. Своїх блискучих логічних здібностей він не втратив, тому майже ніхто з працівників Астрофізичного інституту не помітив зміни, що відбулася. Але Нікулін відчував її всім своїм єством. Вечорами, коли в лабораторії не лишалося нікого, він сідав до оперативного пульта, довго мовчав, дивлячись на мерехтливе тремтіння вогників електронної схеми, а потім запитував тихо:

— Лі, скажи мені, що з тобою скоїлося?.. Що треба зробити, щоб ти став таким, як був раніше?

У відповідь лунав байдужий голос машини:

— В моїй електронній пам’яті цього не записано, вчителю.

ПРОДАНА ДУША

— Зачекайте!.. Хвилиночку!

Од несподіванки Боб Керроун здригнувся, втратив рівновагу і, керований непогамовним інстинктом самозбереження, стрибнув з поручнів мосту не туди, куди намірявся, — не в каламутну пітьму, що нависала над Іст-Рівером, а на яскраво освітлений зачовганий тротуар. Лютий на себе за свою слабкодухість — і на того, хто перешкодив йому здійснити свій намір, — він засунув кулаки в подерті кишені штанів і погрозливо процідив:

— Ну?!

— Облиш, хлопче!.. — його несподіваний рятівник, рожевощокий товстунець невизначених літ, був у доброму гуморі. — Вкоротити собі віку ніколи не пізно. Тим паче, що вода сьогодні холодна.

— А завтра — потеплішає?.. — роздратовано спитав Боб. — Намилити б тобі шию, щоб не втручався в чужі справи!

— Можливо, й потеплішає… — загадково сказав товстунець, пропускаючи повз вуха останнє зауваження. — А щоб зігрітися ще сьогодні — ходімо до салунчику та хильнемо по чарчині… Ну, то як?

— Гаразд, — погодився Боб, м’якшаючи. — Тільки знай, що в мене три доби й ріски в роті не було.

— Не було й ріски — з’їси три миски! — реготнув товстунець і тицьнув пальцем у запалий живіт Боба. — Інженер?

— Самогубець-невдаха.

— А перед тим?

— Збирач недокурків та шукач недоїдків.

— О, та тобі ще зарано стрибати в Іст-Рівер! В тебе ж іще збереглося почуття гумору!

— Заощаджував на скрутний час.

Отак розпатякуючи, вони йшли довжелезним Бруклінським мостом, і з кожним кроком у Боба Керроуна світлішало на душі й легшало на серці. Справді, навіщо поспішати на той світ? Скрутно, сутужно, неймовірно тяжко, а проте — живеш. Дихаєш. Мислиш. Мрієш. Сподіваєшся… А там — нічого. Одна хвилина огидливої агонії, коли все єство одчайдушно чіплятиметься за згасаючу свідомість, а потім безмежне Ніщо… Та хай йому біс!

А коли Боб ум’яв здоровенний біфштекс та вихилив дві чарчини віскі — світ взагалі засяяв усіма барвами веселки.

— Ти — хороший хлопець, Джо! — реготав він, ляскаючи по черевцю свого рятівника. — Хороший!

— Не хороший, а чу-дес-ний!.. — товстунець теж реготав і наливав ще. — Стривай, якої ти заспіваєш, коли я тебе ще й на роботу влаштую!.. Адже ти інженер, кажеш?

— Інженер, асенізатор, перекладач, радист, токар, перукар, вчитель, сапер… Мало?.. А ще можу…

— О, о, о!.. Досить! Цілком досить! Саме те, що потрібно!.. Я тебе, дорогенький мій, кілька місяців шукаю!.. Тільки…

— Ой, Джо, не вимовляй оте “тільки”!.. Ну, що — “тільки”?.. Впораюся з якою завгодно роботою!.. Ти знаєш, хто я? Боб Керроун?.. Та ні, зовсім ні! Це мене тут так перехрестили… Бо-рис Ко-ро-він!.. Зрозумів?.. Росіянин!.. Боїшся росіян?.. Росіяни все можуть!.. Кажи — боїшся?

— Любенький мій, дорогенький мій! Не боюся, а — люблю! Хай хоч і до ФБР потягнуть — люблю!.. Так вип’ємо ж за Росію!

— За Росію?.. — Борис Коровін насупився, пхикнув. — Ні!.. Вип’ємо за росіян!.. Хай живуть так звані “переміщені особи”!

— Хай живуть! — охоче підхопив товстунець. — Та ще хай до-обре живуть!.. Будьмо!

Мабуть, саме ця чарка була зайвою, бо що відбувалося далі, Борис не запам’ятав.

Наступного ранку він прокинувся на тапчані у зовсім незнайомій квартирі. Довго й тупо пригадував події минулого вечора., В голові гуло, шлунок вивертало, на душі було важко й огидно.

— Ну, прочухався? — товстунець підморгнув йому, посміхнувся. — Добряче врізали ми з тобою вчора!.. Вмивайся та похмелимося, а то душа палає!

Борис підвівся на тапчані, пошукав очима. Його лахміття ніде не було.

— Свій фрак шукаєш?.. Гай-гай, нема… Вкрали! — товстунець підійшов до шафи, подлубався там, шпурнув на тапчан купу одягу. — Бери!.. Собі купував, та бач — черевце виросло.

— Дякую… — Борис був зовсім збентежений. Ну, хай учора товстунець Джо нагодував і напоїв його з філантропічних міркувань. Але одяг… Тут пахне десятками доларів, а якщо судити з обстановки кімнати, Джо аж ніяк не мільйонер… Ні, тут щось не те!

“Щось не те! — повторив він подумки, коли почав одягатися після ванни. — Якщо незнайома людина розкриває тобі обійми — пильнуй кишені!”

Про свої кишені Борис міг не турбуватися — вони були порожні. А от те, що Джо збрехав, — непокоїло: цей новісінький одяг модного крою йому не належав ніколи… То що ж криється за такою підозрілою щедрістю?.. В Америці ніхто й не чхне задарма.

— Ну, чи довго ти там? — гукнув з-за дверей товстунець.

— Кінчаю… — Борис підійшов до люстра, обсмикнув на собі піджак. Як улитий! І — сто чортів! — надає зовсім іншого вигляду! Худорлявий — так це нічого. Сиві скроні — так зараз це навіть модно!.. Словом — хай живе!

Коли він вийшов з ванної, товстунець Джо сплеснув у долоні:

— Любенький мій, та ти ж — фігура!.. Ні, ні, я не шкодую, що стримав тебе вчора від купання в Іст-Рівері!.. Ти таки зробиш свій бізнес, великий бізнес!.. Запевняю: тебе візьмуть обов’язково!

— Куди візьмуть?

— Побачиш! — загадково посміхнувся товстунець. — Ось поснідаємо та й подамося.

— Попереджаю тебе, Джо: ні шпигуном, ні диверсантом я не стану. З мене досить.

— Любенький мій, про це не буде й мови!

— Тоді — гаразд.

Чверть віку перебування на чужині навчили Бориса Коровіна нічому не дивуватися і всього остерігатися. Прискорювати хід подій немає ніякого сенсу: за кожним, здавалося б, незбагненним фактом кінець кінцем криється великий чи дрібний бізнес, і треба тільки не дати себе ошукати. Отож Борис майже заспокоївся, цілком логічно визначивши, що сьогоднішній сніданок значно важливіший за завтрашній клопіт.

Вони добряче попоїли, але випили мало: Боб Керроун мав стати перед майбутнім шефом з ясною головою.

— Ну, поїхали! — сказав товстунець.

По дорозі Борис ще раз спробував випитати, куди вони їдуть та на яку роботу слід сподіватися, однак Джо тільки багатозначно посміхався у відповідь.

Чи то й справді дорога була така заплутана, чи Джо петляв навмисне, але Борис зовсім утратив орієнтацію. Вони їхали вже кілька годин, а й досі перебували в межах Великого Нью-Йорка. Та ось, нарешті, драндулет зупинився біля довжелезного приземкуватого будинку з скла і металу. Коровін прочитав вивіску над входом і легенько свиснув: “Ю. С. Роботс Інкорпорейтед”! Фірма, яка захопила в свої руки всю кібернетичну промисловість Сполучених Штатів!.. Кепська справа!

Неспокій, що охопив його, мав уже зовсім іншу базу. Борис Коровін збрехав про звання інженера. Його спеціальна освіта увірвалася після закінчення третього курсу, в 1941 році. Інженером він назвався уже тут, в Америці, і ладен був називатися навіть чортом, аби заробити на шматок хліба. Голод — енергійний стимулятор: Боб Керроун таки непогано управлявся з роботою… якщо її вдавалося знайти. Але досі від нього вимагалося тільки одне: дати фірмі зиск. Промисловцям наплювати, чи має містер Керроун диплом та чи вміє розв’язувати інтегральні рівняння. А в “Роботс Інкорпорейтед” на шармака не пролізеш…

Борис уже намірився чесно зізнатися товстунцеві про своє самозванство, аж той випередив його:

— Так ось, Боб… Тебе прийме сам шеф, містер Хілл… Дуже прошу: на всі його запитання відповідай тільки правду!.. Може, буде неприємно, прикро, соромно, але благаю — не бреши навіть у дрібницях!.. І знай: якщо тебе й не візьмуть, все одно ти за кожну відповідь одержиш долар. Зрозумів?

— Цілком. З дитинства люблю щедрих сповідачів!

— Гаразд.

На них уже чекали. Мовчазний чолов’яга у вестибюлі потиснув обом руки, запросив до ліфта. На якомусь надцятому поверсі повів довжелезним коридором, зупинився перед масивними дверима:

— Прошу!

Коровін одчинив їх і нерішуче став на порозі.

Кабінет був величезний. Уздовж його лівої суцільноскляної стіни середньовічними лицарями виструнчилися людиноподібні рекламні роботи, по праву руч гарячково мерехтіли міріади кольорових вогників індикаторного табло електронно-обчислювальної машини. А просто перед ним, десь далеко-далеко, темніла постать чоловіка за столом.

— Містер Коровін? Прошу!

Посилений гучномовцями баритон був приємний, російська вимова — майже без акценту.

Відчуваючи на собі оцінюючий погляд, Борис з підкресленою чіткістю підійшов до столу, мовчки вклонився.

— Прошу, сідайте! — сказав Хілл по паузі. — Сподіваюся, вас попередили, що ви повинні відповідати тільки правду?

— Так.

Хілл посміхнувся, присунув до Коровіна мікрофон.

— Вважайте, що один долар ви вже заробили… Яких поетів ви любите?

— Пушкіна, Єсеніна, ну і… Маяковського. Хоч він, звісно…

— Коментарі — зайві. Ваші погляди і переконання мене аж ніяк не цікавлять. Тільки — правдивість відповіді… Хотіли б повернутися до Росії?

— Хотів би, але боюсь, що там мені… — Коровін провів долонею по шиї.

— Слушно!.. Три долари… Яка питома вага золота?

— Дев’ятнадцять і три.

— Так… Які дівчата вам подобаються: чорняві чи русяві?

— Красиві й незрадливі.

— Непоганий смак!.. Ваші батьки живі?

— Ні, я виховувався у тітки.

— Як ви гадаєте, хто перший висадиться на Марсі.

— Росіяни.

— П’єте багато?

— В залежності, від стану кишені.

Запитання сипалися, наче з мішка, — найнесподіваніші, а подеколи навіть безглузді, як наприклад, чи вірить містер Коровін у потойбічне життя. Часом, правда, було неприємно: Хілл допитувався і про найпотаємніше, про найінтимніше, сховане од чужого ока аж у найглибші куточки душі. І все ж Борис Коровін чесно дотримувався умови: чи візьмуть на роботу, чи ні, — а от долари, що капають один по одному, можуть врятувати йому життя. Він розумів: оці запитання — хитромудрий тест. Електронно-обчислювальна машина за спеціальною програмою проаналізує не тільки зміст кожної відповіді, а й інтонації голосу опитуваного. Машину не перехитруєш, отож лишається бути самим собою.

Цей своєрідний допит тривав майже дві години. Нарешті Хілл легенько ляснув по столу долонею:

— Досить! Ви заробили… — він зазирнув у список запитань, підкреслив нігтем якийсь рядок. — Ви заробили дев’ятсот сімдесят вісім доларів.

Доки Хілл виписував чек, Борис Коровін розгублено кліпав очима. Майже тисячу доларів! Півроку забезпеченого існування!

Мабуть, він таки справді мав вигляд пришелепуватого, бо Хілл поплескав його по плечу і сказав з посмішкою:

— Все гаразд, містер Коровін!.. Ви вільні. За тиждень вас повідомлять, чи потрібні ви нам, чи ні.

Товстунець Джо чекав під дверима.

— Ну, як?.. Ну, що?

— Дев’ятсот сімдесят вісім! — урочисто проголосив Коровін. — Хвостик — зайвий. Обрубаємо його, га?

Того вечора вони так “обрубали” “хвостик”, що Борис Коровін взагалі не затямив, що їв, що пив, і як опинився на канапі в кімнатці товстунця Джо.

Наступного ранку похмелилися, але доза була чи завелика, чи замала, бо приятелі незабаром почимчикували “промочити горло”, та ще й не до запльованого салуну, а до першокласного ресторану. Там до них одразу ж підсіли двоє гарнесеньких дівчаток у куцих спідничках і шикарних светрах, підбіг сам метрдотель… І пішло… і пішло…

У п’яному чаду, в обіймах та поцілунках збігали день за днем. Коровін часом приходив до пам’яті, гарячково хапався за катастрофічно худнучу пачку грошей, аби сховати її від самого себе, зберегти. Але розсудливості вистачало хіба на кілька хвилин, а потім він байдуже махав рукою: а, хоч раз — та навскач! Вперше за багато-багато літ він одержав ілюзію щастя, ілюзію кохання і не мав сили урвати їх, навіть знаючи, що попереду — прірва.

В нього лишилося тільки п’ятдесят доларів, коли вранці шостого дня товстунець Джо сказав:

— Годі. Тобі завтра на екзамен.

Годі — то й годі. В обважнілій голові Бориса Коровіна мляво ворухнулася думка, що обізнаність Джо дуже підозріла і що за оті “екзаменаційні долари”, мабуть, доведеться розплачуватися надто дорогою ціною. А втім, чи не все одно? Хай буде так.

Наступного ранку Бориса допитував уже не шеф, а його помічник, містер Бауле, — рудий гевал з сірими пронизливими очима.

Повторилося те самісіньке: злива найнесподіваніших запитань, короткі бездумні відповіді, а на закінчення — чек і повідомлення, що про результат екзамену буде поінформовано за тиждень.

Цього разу Борис Коровін заробив аж тисячу чотириста тридцять доларів. Тепер він був розсудливіший: на гульню заздалегідь призначив “хвостик”, а тисячу доларів негайно перетворив на матеріальні цінності — придбав майже новий “форд”, накупив білизни та одягу, щедро обдарував товстунця Джо.

Звичайно ж, “хвостик” розвіявся надзвичайно швидко: приятелі пиячили вже в найфешенебельніших ресторанах, а дівчатка, які складали їм компанію, були ще стрункіші та вродливіші. Але на той час містер Керроун зажив слави чоловіка заможного і щедрого, тому його охоче обслуговували наборг. Словом, коли Борис прочумався перед третім “екзаменом”, він дізнався, що в кишені у нього — ані цента, а винен він понад п’ятсот доларів.

— Любенький мій, заспокойся! — сказав товстунець Джо, помітивши кислий вираз його обличчя. — Незабаром ти загрібатимеш долари лопатою! Вір мені: якщо тебе викликають втретє — значить, усе гаразд.

Третій “екзамен” відрізнявся від попередніх. Це було просто дуже старанне медичне обстеження. Мовчазні люди в білих халатах вислуховували його, вистукували, знімали кардіограми та енцефалограми, зважували та обміряли, брали на аналіз кров та спинно-мозкову рідину. Після закінчення цих обтяжливих, а часом навіть неприємних процедур рудий Бауле подав Коровіну чек на дві тисячі п’ятсот доларів і сказав, що остаточну відповідь містер Керроун матиме через три дні.

Три дні!.. Борисові чомусь стало моторошно. Зараз, коли він був цілком тверезий, події останніх трьох тижнів постали в зовсім іншому освітленні. Оцю комедію з “екзаменами” влаштовано тільки для того, щоб приспати його настороженість. Мабуть, для Хілла — чи хто там ще стоїть за ним — було цілком достатньо інформації, що безробітний Боб Керроун, — колишній радянський громадянин, падлюка, що зрадив свою батьківщину, — зайшов у безвихідь і намагався вкоротити собі віку. А коли так— ідеться не менше як про життя. Невідомо, що вони там замислили, але треба тікати. Тікати світ за очі, доки ще не пізно. Після сплати боргу лишиться дві тисячі доларів та непоганий “фордик”. Цього вистачить на рік безтурботного життя.

“Ну, а потім?.. Знову длубатися на смітниках, щоб знайти якийсь недогризок? І знову той же фінал — з мосту та в воду?.. А якщо так, то чи не краще піти на риск, який підготували для нього Хілл з своїми посіпаками?.. Або пан, або пропав!.. Коли вріжеш дуба — ніщо не буде потрібно, а якщо виживеш… О, тут пахне не однією тисячею доларів!”

Він перехопив пильний погляд товстунця Джо і скипів:

— Ну, чого витріщився?.. Цікавишся емоціями барана, якого тягнуть до різниці?

Джо загальмував машину, потім з серйозним виглядом помацав йому лоба.

— Гм… холодний. Любенький мій, та ти не баран, а стопроцентний осел!.. Чи ти гадаєш, що Хіллові потрібне твоє м’ясо?.. Його цікавить твій розум!.. Запевняю тебе: ти будеш цілісінький і здоровісінький!.. Та ще й з грошиками в кишені… А ходімо-но краще хильнемо по чарчині!

Якийсь час Борис Коровін понуро міркував, чи слід вірити товстунцеві Джо, чи, може, скоритися велінню розуму й рятуватися, доки цілий, але так і не розв’язавши цього питання, махнув рукою:

— Гаразд, ходімо.

Наступні три дні промчали, як шалений напівпримарний сон. Лише подеколи Борис Коровін отямлювався повністю, але одразу ж кричав:

— Наливай!.. Цілуй!.. Співай!.. — він бенкетував як приречений, бо відчував себе саме таким.

А надвечір четвертого дня — абсолютно тверезий і байдужий — він зайшов до кабінету містера Хілла і сказав:

— Я слухаю вас, шеф.

— Прошу, сідайте.

Цього разу Хілл навіть вийшов йому назустріч, потиснув руку.

— Отже, містер Коровін, ваші об’єктивні дані влаштовують нас цілком і повністю. А чи влаштує вас моя пропозиція — судіть самі…

Він замовк, уважно обвів поглядом постать Коровіна, наче востаннє зважуючи, наскільки претендент відповідає висунутим щодо нього вимогам. І майже так само глянув на нього Борис: хто ти, чого хочеш, куди завертаєш?

Голос — приємний, зовнішність — імпозантна, очі — розумні й зосереджені. Сухуватий. Знає собі ціну. Мабуть, не скупий, але й не марнотрат. Словом, бізнесмен, з яким можна мати справу.

— Я слухаю вас, містер Хілл.

— Так от… Ви, мабуть, здогадуєтесь, що робота, яку я можу вам запропонувати — небезпечна. Дуже небезпечна!

— Здогадуюсь, але хотів би знати, в чому вона полягає.

— Ми досліджуємо можливість встановлення безпосереднього контакту людини з електронно-обчислювальною машиною…

— Ну, і…

— Ваш попередник — збожеволів. Правда, згодом його вилікували, проте факт лишається фактом. Я міг би зараз не згадувати про це, тим паче, що електронний мозок машини перебудовано докорінним чином, але я хочу повної ясності у взаєминах. Бізнес є бізнес: великі гроші платять за великий риск. Мені ви потрібні лише в тому разі, якщо підете на риск цілком свідомо і підпишете відповідну угоду.

— Гм, так…

Борисові стало моторошно, немов на хисткій кладці над проваллям. Він заздалегідь привчив себе до думки, що майбутнє випробовування вимагатиме надлюдського напруження, хоробрості й рішучості… Подорож у розжарені надра Землі на кібернетичному підземоході?.. Двобій з крижаними хуртовинами Антарктиди?.. Мозок не знав, що й думати, але прагнув одного: коли вже судилося гинути — то хоча б у момент найзапеклішої боротьби…

А тут ідеться зовсім не про життя і смерть, а про можливість стати твариною в людській подобі.

“Ні! — зойкнув мозок. — Ні в якому разі! Краще смерть!”

— Я згодний! — сухо сказав Коровін. — Божевільний не усвідомлює свого стану, отже й трагедії ніякої не буде… Скільки?

— Двадцять тисяч доларів одноразово, і щодня по сто протягом місяця — за участь в експериментах.

— Гаразд. Складайте угоду.

— Складена. Треба тільки підписати… — Хілл узяв зі столу аркуш паперу, подав Коровіну. — Перечитайте якнайуважніше. Всі непорозуміння краще усунути зараз.

— Так.

Борис ще раз зважив: двадцять три тисячі за місяць, справді, варті риску. Однак чи не прослизнула, в текст якась хитра заковика, через яку одержиш не зиск, а клопіт? Ні, все гаразд. Угода стисла, чітка, не дає підстав для сумнівів.

— Що таке “віброзонд”, містер Хілл?

— Платино-іридієвий електрод, який будуть вводити в ваш мозок крізь кістки черепа.

— Це боляче?

— Як легенький укол голкою.

— Це безпечно?

— Абсолютно. Перечитайте пункт восьмий, там якраз сказано, що ми несемо повну відповідальність за всі інструментальні втручання у ваш організм.

— Гаразд… — Коровін видобув авторучку, підписав обидва примірники угоди. — Коли ми почнемо?

— Завтра о дев’ятій ранку. Тільки прошу: не зловживайте алкоголем. Зо два коктейлі — не більше. У вас мусить бути ясна свідомість.

— Звичайно.

Борис навіть сам дивувався з свого спокою та розсудливості. Наче й не він щойно підписав оту смертельно небезпечну угоду, наче не він зазнав казкового перетворення з жалюгідного злидаря на шановану людину з чековою книжкою в кишені. Думалося, що варто, мабуть, почати свій власний бізнес: заснувати невеличку радіомайстерню чи придбати гараж. Або зважитися на біржові спекуляції, — адже іншим щастить?.. А насамперед треба підшукати затишну квартиру з пухкенькою служницею…

Але ні, це був не спокій, а граничне перенапруження всіх внутрішніх сил. Щойно Борис Коровін випив келих коктейлю, як на нього задушливою хвилею поповз безнадійний розпач. Який там гараж, яка там служниця?! За місяць, а то й раніше, йому буде цілком байдуже, хто і що навколо нього, — адже він власноручно продав найдорожче, що є в людини, — свідомість! Та ще й за якісь жалюгідні двадцять три тисячі доларів!.. Кому вони лишаться, коли містера Керроуна потягнуть до божевільні?!

— Бармен — віскі!

— Боб, не треба… — товстунець Джо взяв його за руку, потяг до виходу.

— Облиш, мерзотнику… Я хочу впитися до нестями.

— Любенький мій, дорогенький мій… — інтонації голосу товстунця набували погрозливості. — Я теж роблю свій маленький бізнес… і не радив би тобі порушувати угоду… — блискавичним рухом пальців він стис зап’ястя руки Коровіна, аж той зойкнув від болю. — Між іншим, я непогано знаю джіу-джитсу.

Вовком зиркнув на нього Коровін, але промовчав. Мовчав і товстунець Джо. Аж біля самого дому він сказав:

— Вір мені, Боб, що з тобою нічого не станеться. Потримайся місяць, а коли скінчаться досліди, ми з тобою гульнемо так, що аж чортам стане моторошно!.. Якби ти тільки знав… Адже два роки тому і я отам, на Бруклінському мосту… Е, та що згадувати!

Джо подав руку на знак миру, і Борис в’яло потис її. Що ж — товстунець не винуватий. Кожен робить свій маленький бізнес. Кожен хоче жити…

Досліди, на які запродав себе Борис Коровій, — і яких він так боявся, — вразили його своєю надзвичайною прозовістю. Напівтемна кабіна, обшита звукоізоляційним матеріалом, крісло на кшталт зуболікарського та екран осцилографа над кількома рядами важельків і кнопок — оце і вся обстановка. Коли сядеш у крісло — на голову насувається щось схоже на водолазний шолом. Важельки м’яко, але владно, повертають вилиці і щелепу, аж доки зафіксують у потрібній позиції. А потім Хілл чи його помічник Ваулс промовить неголосно: “Почали!” — і можеш ти дрімати, чи пригадувати, чи мріяти — байдуже. В шоломі щось тихесенько, по-комариному, дзижчить, — аж кортить прогнати капосну комаху, що раз по раз кусає в начисто поголену голову. Але то не комар. То в живий мозок втинається віброзонд — тонший за найтоншу волосинку, неймовірно пружний і міцний монокристал платино-іридієвого сплаву. Для нього не існує перепон. Він пронизує шкіру, черепну коробку, занурюється все глибше й глибше у лабіринт клітин. Його руху навіть не помічаєш, бо сам мозок не сприймає ніяких подразнень, але на екрані осцилографа видно, як вихиляється, витанцьовує, шалено гасає яскраво-зелена химерна лінія. Про що вона розповідає? Невідомо. Клацають перемикачі, вправні руки крутять якісь важельки, натискають на якісь кнопки… 1 ось уже лінія загальмовує свій рух, перетворюється на мляву змійку, а та, у свою чергу, випростується в нерухому пряму лінію. Це означає, що десь там, у підземеллі, де розташована найграндіозніша електронно-обчислювальна машина світу, досягли резонансу струмів, і що ще одна довжелезна послідовність логічних елементів схеми готова для безпосереднього контакту з людиною.

Як він буде здійснюватися, отой контакт?.. Борис якось запитав про це містера Хілла, але той відбувся чемним жартом з простим підтекстом: мовляв, не твого розуму справа!.. І ця, здавалося б, дрібниця дошкульно вразила, хлюпнула в груди пекучої отрути. А втім — що ж: продався, то й мовчи!

Збігали дні. Досліди поступово почали ускладнюватися. На вимогу Хілла, — рудий Ваулс тепер майже не потикався в лабораторію, — Коровін мусив то думати про щось цілком певне, то читати формули й таблиці, а то й просто ворушити кінцівками. І якщо досі зондування мозку не сприймалося абсолютно, то нині все частіше виникали несподівані, загадкові ефекти. То перед Борисовими очима раптом спалахувало яскраве світло, то вчувалися знайомі голоси, то знемагала спрага, то трусила лихоманка. І хоч Хілл пояснив, що це так і має бути, бо віброзонд торкається відповідних ділянок мозку, Коровіну часом ставало моторошно.

Одного разу його раптом охопив шалений напад люті. Трощити! Вбивати! Нищити! Душити!.. Байдуже кого, аби тільки зараз, негайно!.. Він смикнувся, щоб вирватися, — тепер його руки й ноги прив’язували до крісла… і раптом схаменувся: та що це? Звідки?.. Може, так настає божевілля?

— Заспокойтеся, містер Коровін!.. — Хілл турботливо подав йому склянку води. — То був центр агресії — найважливіша… і найшкідливіша! — ділянка мозку людини… Заспокойтеся. А я зараз ввімкну ваш центр насолоди…

Він пішов до пульта, поклацав якимись перемикачами. Трошки голосніше задзижчало в шоломі. Легенький укол… Очікування. Стривай: чому це все довкола стало таким яскравим? Чому так легко й приємно на душі?.. А це… Що це за почуття, — радість, задоволення, насолода?.. Ні, ні, — щось у тисячі разів сильніше, всеосяжне і безіменне, — екстаз і блаженство, їжа для помираючого з голоду, вода для спраглого! Бракувало слів, не вистачало образів, кожен нерв трепетно благав: ще… ще… хай триває оцей стан солодкої нестями… не уривайте його… не уривайте…

Та раптом згасло неземне сяйво, розтало піднесення, насунувся тоскний неспокій. І пролунав голос Хілла:

— На сьогодні досить, містер Коровін… Ви вільні.

Борис підвівся, похитуючись. Ні, долари таки не дістаються задарма! За оці шість годин він втомився так, наче розвантажив вагон вугілля.

А далі стало ще важче. Щойно віброзонд втинався у мозок і Хілл клацав вимикачем, Коровін одразу ж починав відчувати, що в його свідомість настирливо вдирається якась чужа, тупа сила. Здавалося, її головним завданням було протидіяти всьому, що він робив. Важко поворухнути рукою — вона, як свинцева. Важко вимовити слово — не скоряється язик. Навіть процес мислення вимагав великого фізичного напруження.

Хілл скоротив “робочий день” піддослідного спочатку до чотирьох годин, потім до двох. І все одно Коровін вставав з крісла виснажений вщент. Він плентався до своєї кімнати, — вони з товстунцем Джо жили тут же, в лабораторії, — і падав на ліжко, щоб одразу ж заснути на півдоби. Джо щиро піклувався про нього, силоміць примушував їсти, але апетиту не було, і шматок не ліз у горло.

Та ось, нарешті, настав день, коли Хілл сказав з задоволенням:

— Ну, містер Коровін, завтра — останній експеримент… Дозволяю вам хильнути сьогодні — скільки душа прагне.

Борис повільно похитав головою: йому не те що пити, а навіть дихати не хотілося.

— Але ж, містер Коровін, це просто необхідно! Не виключено, що якийсь із операторів підійде до нашої машини п’яний, а вона… — Хілл урвав мову, співчутливо пробіг очима по понурій постаті Коровіна. — Гм, ви таки й справді перевтомилися… Вам слід було б дати відпочити. Але… Ну, ось що, — він витяг чекову книжку, швидко виписав чек, подав Борисові. — Тисяча доларів. На додатковий відпочинок. А завтра — прошу. Це буде недовго, з півгодини, не більше.

— Дякую… — байдуже сказав Коровін, ховаючи чек до кишені. Йому стало цілком ясно, що саме завтра назавжди зникне жалюгідний боягуз, зрадник своєї батьківщини Борис Іванович Коровін, а натомість з’явиться ще один бідолаха-божевільний, — Нью-Ейнштейн, Навуходоносор чи просто тупий, зашмарканий ідіот… Тож швидше, швидше!

Він пив — і не п’янів. Глитав ром і коньяк, шампанське й горілку.

— Досить! — благав його товстунець Джо. — Не пий, Боб!

— Геть! — гримів Коровін. — Я пропиваю свою душу!.. Пий за продажну душу колишнього комсомольця, колишнього офіцера, колишнього радянського підданого Бориса Коровіна!.. Пий, я плачу за все!

Він шпурнув келих геть і обхопив голову руками.

Борис прокинувся раптово, як від поштовху. Голова була ясна й свіжа — наче зовсім не пив. Але щось змінилося в його свідомості, і що саме — не давалося визначити.

Темінь і тиша довкола, — незвичайна, моторошна тиша. Борис хотів увімкнути торшер та подивитися, чи не врізав дуба товстунець Джо, але рука не скорилася. Мало того, він не відчував її, не відчував власного тіла.

“Паралізований! — подумав він з жахом. — Боявся втратити життя чи розум, а втратив ще дорожче: здатність рухатися!.. Краще б смерть!”

А може, це сон?.. Алкогольне маячіння?.. Видозміна шизофренії?

А може, він сидить собі у кріслі, і оце йде останній дослід?

Думка тріпотіла, як спіймана в тенета пташка, і не могла виплутатися. А Борис Коровін напружував усю свою волю, аби струснути з себе оце жахливе оціпеніння, поворохнутися, підхопитися з ліжка.

І — о чудо! — в очі раптом ринув потік світла, у вуха — різноголосся звуків. Просто перед Борисом стояв чудно спотворений містер Хілл і посміхався:

— Ну, здрастуй, Боб! Вітаю з народженням.

— З народженням? — здивовано перепитав Борис. — Ви краще скажіть, що зі мною сталося? Я не можу поворухнути ні рукою, ні ногою…

— А вони в тебе є?.. — лукаво запитав Хілл. — Ану, поглянь!.. — він клацнув вимикачем, і Борис відчув, що спроможний водити очима.

Ой, леле… Куди поділося його тіло?! Навколо — тільки дроти, пластмаса, метал, радіодеталі. Легенько гудуть трансформатори. Клацають реле. Мерехтять сигнальні лампочки.

— Що ти зо мною зробив, мерзотнику?! — зойкнув Борис. — Адже я людина, жива людина!.. Що ти зо мною зробив, виродку?

— Заспокойся, Боб! Вислухай мене… — Хілл сів на стілець біля пульта, припалив сигару. — Любий друже, ти — машина. І людиною ніколи не був.

— Брешеш!.. Брешеш!.. Ти вийняв мій мозок і пересадив у цю страшну в’язницю!

— Ні, Боб… Ти — абсолютно точна психокопія людини на ім’я Борис Коровін. Ти — його кібернетичний двійник, та й усе… Вір мені, це правда.

Борис слухав, нездатний вимовити й слова. А в його неіснуючих грудях наростав нестримний розпачливий зойк, у якому ніби поєдналися всі трагедії світу, всі найтяжчі муки незліченних поколінь живих істот, од хробака аж до людини. І коли терпіти далі не стало сили — Борис застогнав, та ще й так страшно, що Хілл аж здригнувся і похапливо вимкнув гучномовці.

— Заспокойся, Боб! — сказав він дещо збентежено. — Я зовсім не бажаю тобі лиха… Звичайно, я міг би раз і назавжди вимкнути твій блок емоцій і перетворити тебе на абсолютно сухий логічний апарат, але це було б надто жорстоко… Тобі будуть доступні всі насолоди реального буття… Хочеш чарчину коньячку?

Хілл подлубався в якихось записах, натиснув на одну з кнопок на пульті, покрутив важельок…

…і Борис відчув, як ПО ГОРЛУ В ШЛУНОК ПРОКОТИЛАСЯ ГАРЯЧА ХВИЛЯ. СМАЧНО ЗАПАХЛО ДОРОГИМ, ВИСОКОЯКІСНИМ КОНЬЯКОМ…

Легенько запаморочилася голова… (Прослизнула думка: “Чудно: що може паморочитися, коли голови — НЕМАЄ?!”)… Притупився біль. Наповзла дивна байдужість до власної долі.

— Ну, як?.. — Хілл знову ввімкнув гучномовці, поплескав долонею по покришці пульта. — Боб, нам з тобою ще працювати та працювати!.. Давай складемо джентльменську угоду: я…

— Знов угода?.. — мляво перебив його Борис. — Ти вже порушив одну. Досить з мене.

Хілл знизав плечима:

— Порушив?.. А, ти, мабуть, гадаєш, що містера Коровіна немає в живих?.. То зараз ти побачиш його на власні очі. Тільки — пробач! — я вимкну твій звуковий апарат.

Він підійшов до відеофона, натиснув кнопку, а коли на екрані з’явилося обличчя рудого Ваулса, сказав:

— Приведіть обох. Негайно.

— Шеф, містер Керроун п’яний.

— Байдуже.

“Він знову п’яний… — тупо подумав Борис, уперше відокремлюючи себе від того чоловіка, якого мав зараз побачити. — Він пропив мене. Пропив, і сам не знає про це… І все-законно, всіх пунктів угоди дотримано… Жоден суд не зможе закинути Хіллові нічого, бо що я таке-фікція? Примхливий танок електронів?”

І знову чорною брилою навалився невимовний розпач: фікція чи не фікція, але ж свідомість — живе, страждає, б’ється в тенетах… І так триватиме безмежно довго, бо свої двадцять чотири тисячі доларів Хілл вичавить з нього, примусить працювати день і ніч без перепочинку, — адже машина втоми не знає… Це буде рабство, найстрашніше рабство, з якого виходу немає…

— Хілл, сто чортів, дай ще коньяку!

— Ого, Боб, ти вже запанібрата?.. Ну, гаразд. Дам… — він ще трохи підкрутив важельок. — Тільки не зловживай алкоголем, а то він перестане збуджувати тебе.

— Скажи, Хілл, як звали мого попередника?

— Джо, — як ти вже, мабуть, догадався.

— Він справді збожеволів?

— Так…

— Отже, Джо-людина знав усе наперед?

— Знав. Але… — Хілл урвав на півслові, прислухався і швидким рухом вимкнув гучномовці машини.

Одчинилися двері. На порозі став розпатланий немолодий мужчина з каламутними байдужими очима, з одутлим жовтим обличчям.

“Я!.. — з жахом подумав Борис. — Тобто, він!.. Такий жалюгідний, такий зашарпаний, такий… такий… — йому бракувало слів, щоб виразити нестерпну тугу, сором, огиду, які враз опекли його неіснуюче серце. — Хлопче, хлопче, до чого ти докотився?! Адже ти був красивий і дужий, самолюбивий і розумний; ти мріяв будувати ракетні кораблі… а перетворився на піддослідну тварину. Чому ти не повернувся на батьківщину? Побоявся Сибіру?.. Але ж то був би рай проти каторги, яку ти тягнеш ось уже чверть століття!”

— Н-ну, д-де ж в-вона, ота м-машина?.. Коровін поточився, схопився за плече товстунця Джо. — Що в-вона… вміє робити?

Хілл посміхнувся, сказав багатозначно;

— Все, що вмієте робити ви… і навіть трошки більше.

— Н-не… вірю!.. — Коровін зробив кілька кроків до пульта і зупинився, вражений. — М-містер Хілл… вона на мене дивиться!

Справді: банькаті, як у рака, опуклі “очі” злагоди повільно пересувалися услід за ним, і од цього йому аж морозом по спині сипнуло.

— Гей, ти!.. Ти мене чуєш?.. Відповідай — чуєш?.. Містер Хілл, вона що — німа чи глуха?

— Гм… Ще не відрегульовано звукову апаратуру.

“Брешеш! Брешеш!.. — безмовно кричав Борис. — Ти боїшся, що Коровін дізнається правду!.. Він-мерзотник, але ж у нього ще лишилася крихта сумління… Коровін! Коровін!.. Клацни вимикачем, що на пульті праворуч!.. Ввімкни мій голос!.. Благаю тебе, ввімкни!!.. Ввімкни!!!”

І — чи то, може, й справді в мозку його психодвійника індукувалися біоструми, чи просто, збуджений алкоголем, прокинувся отой загадковий “центр агресивності”, — Коровін раптом скривився, замахнувся кулаком:

— Брехня!.. Ви знову мене обдурюєте?.. Навіщо?!.. — він хотів гримнути по фотоелементу, але поточився, схопився рукою за пульт…

…і Борис відчув, що динаміки — ввімкнено.

— Не вір, Борисе! — зойкнув він розпачливо. — Зруйнуй цю машину! В ній я, твоя свідомість!.. Ти продав ме…

Голос перехопило. Обрушилася пітьма. Ще якийсь час Борис чув гупання, сопіння, лайку. А потім враз настало небуття.

Вечорами, коли більшість мешканців Нью-Йорка заповзає в свої закутки, а ті, кому море по коліна, перебираються на Бродвей та на П’яту авеню, до Бруклінського мосту, сторожко озираючись на всі боки, наближається нужденний чолов’яга в дранті, яке ось-ось розпадеться на клапті. Він підтюпцем минає поліцая, сахається перехожих і скрадається все далі й далі, аж поки досягне середини мосту. Тут він зупиняється і зосереджено тре пальцями лоба, ніби намагаючись пригадати щось надзвичайно важливе, — таке, без чого навіть існувати не можна.

І раптом, — це повторюється щовечора! — він “пригадує”.

— Так, так… — мимрить він розсудливо. — Дешевше ніяк не можна!.. Вона ще майже зовсім нова… Дешевше не можна!

Звідкілясь з-за пазухи він видобуває аркушик цупкого паперу з написом, чіпляє собі на груди і вже з настороженою солідністю комерсанта йде мостом назустріч негустому потокові перехожих.

Більшість минають його байдуже, — можливо, навіть не помічаючи. Деякі цікавляться табличкою.

“ПРОДАЄТЬСЯ ДУША! — написано на ній кривулястими незграбними літерами. — ЦІНА -24 000 ДОЛАРІВ”.

Цікавий знизує плечима і йде собі далі. Що ж — у Америці кожен може продати все, що має.

РАБОВЛАСНИК

Це сталося давним-давно, в зоряній системі А-1, на блакитній планеті Земля.

Одного чудесного для Північної півкулі весняного дня, о нульовій годині за міжнародним часом, раптово замовкли радіостанції, погасли екрани гоніовізорів, вимкнулися нейтринофори.

І на всю Сонячну систему пролунав екстраординарний сигнал Служби Життя — Сигнал Розшуку.

Шукали чоловіка, на ім’я Пауль, особистий індекс № МКИА-235Р75.

Він був потрібен, як вода для спраглого. Як кисень для космонавта у міжзоряному просторі. Та навіть більше: він був потрібен, як саме життя, бо тільки від нього залежало існування іншої людини, на ім’я Март.

Март помирав. Помирав страшною, безглуздою смертю організму, позбавленого нирок. Ліву нирку йому видалили рік тому. Права ще працювала деякий час, а потім зрадила й вона. Людина була приречена.

Ні, Март ще жив, бо його кровоносну систему було приєднано до штучної нирки, і міг би жити ще тиждень, ще місяць, ще рік. Та все одно, це було болісне, повільне вмирання, бо штучна нирка — апарат недосконалий і громіздкий. Консиліум найвидатніших лікарів визначив: терміново потрібна здорова нирка для пересадки. А її може дати одна-однісінька людина в Сонячній системі — альянт хворого.

Знаю: ви здивовані й прикро вражені. Навіщо, мовляв, отака дикунська операція, якщо за кілька годин можна повністю відновити обидві нирки людини? Але зважте: діялося це десь аж на початку двадцять першого сторіччя, коли ще не існувало генетичної топології і тільки-тільки починався штурм біологічного бар’єру несумісності. Слід визнати: древні лікарі були майстерними хірургами. Вони блискуче опрацювали методику пересадки внутрішніх органів. Але органи ці здебільшого не приживалися. Вони або повільно руйнувалися самі, або вбивали оперованого, — адже всякий сторонній білок для організму не тільки не бажаний, а навіть смертельно шкідливий. Надійно приживалися лише тканини близнят, які мали однаковий генетичний код. І саме за це явище схопилися тогочасні лікарі: вони почали створювати таких “близнят” штучно.

Ні, це були діти зовсім різних батьків. Тільки й того, що в перші хвилини після народження двоє немовлят обмінювалися кров’ю, і відтоді до кінця життя їхні тканини були біологічно сумісними.

Народившись у одному місці, одного дня і однієї години, альянти згодом роз’їжджалися в різні боки і здебільшого ніколи не зустрічалися. Але як тільки лунав Сигнал Розшуку, то де б не був альянт гинучого— на суходолі чи в морських глибинах, на Землі чи в Космосі — він мчав на допомогу. А втім, і Сигнал Розшуку вмикався надзвичайно рідко. Спрацьовували кодові імпульси Служби Життя, і браслет-інформатор на руці альянта починав давати тривожні сигнали.

Альянт Пауль, особистий індекс № МКИА-235Р75, на кодові сигнали не зголосився. Мало того, після цих сигналів, як визначила Служба Життя, він, всупереч усім настановам, залишив у квартирі браслет-інформатор, а сам зник. Не відповів він і на екстраординарний Сигнал Розшуку.

Цей Сигнал, заради якого вимикалась уся телекомунікаційна мережа планети, точно через двадцять чотири години пролунав удруге. Ще через добу — втретє. 1 тільки аж тоді Служба Життя одержала нейтринограму без зворотної адреси. Сухим, байдужим голосом альянт Пауль, особистий індекс № МКИА-235Р75, повідомляв, що з певних міркувань зрікається обов’язку альянта людини, на ім’я Март, особистий індекс № МКИА-235Р76. Про підставу для зречення він не розповість нікому, навіть під загрозою всезагального осуду.

Всі були приголомшені. Звичайно, обов’язок альянта — цілком добровільний; звичайно, за півсторіччя системи попарної імунізації таки трапилося кілька випадків зречення альянтів-боягузів, — які, до речі, через всезагальний осуд потім каралися весь вік. Але ж цього разу все було зовсім по-іншому. Мабуть, не існувало альянтів ближчих і рідніших, аніж Пауль і Март. Товаришували ще їхні діди. Товаришували їхні батьки. І вони самі, народжені в один день і одну годину, були друзями з перших кроків свого свідомого існування. Вони зростали і навчалися разом, вибрали один фах, мали однакові смаки та переконання. Занурені в науку, обидва так і не знайшли часу, щоб одружитися, і, маючи по сорок літ, усе ще були нежонаті…

А втім, якщо казати правду, ця “однаковість” викликалася зовсім не тотожністю здібностей та прагнень. Фізіологічно й психічно Март і Пауль розрізнялися, як небо і земля. Жвавий, меткий, непосидючий Март був незмінним лідером вайлуватого велетня Пауля. Саме Мартові належали ідеї всіляких витівок та пустощів, за які обом частенько перепадало в дитинстві. Мартові ж належали й ті справді “божевільні” теорії, за розробку яких обидва дістали звання академіків. Як у минулому, так і останнім часом Паулеві припадала роль виконувача задумів.

Але, слід віддати належне, Март завжди і все ділив з другом — і покарання, і славу. Всі наукові праці виходили під спільним авторством.

І ось тепер, коли академік Март був приречений на жахливу повільну смерть, його найближчий друг і альянт Пауль зрікся свого найпочеснішого обов’язку… Що сталося? Адже рік тому, коли мали оперувати Марта, Пауль, посилаючись на своє надзвичайно міцне здоров’я, пропонував віддати Мартові свою нирку заздалегідь, аби не допустити ще однієї операції в майбутньому. Він не здійснив свого наміру тільки через одчайдушний опір Марта.

Та що там рік тому, — і тепер, коли Марта поклали в клініку вдруге, Пауль відвідував його щодня. І раптом — зник. Зник напередодні вирішального консиліуму. За цим зникненням крилася таємниця. Може, навіть прикре непорозуміння. А йшлося ж не тільки про життя і смерть людини взагалі, а й про існування одного з найвидатніших учених планети. Отож Служба Життя, всупереч традиції, надіслала екстраординарний Сигнал Розшуку і вчетверте. Через кілька хвилин нейтринофор Головного Координатора надрукував на стандартному бланкові: “МАРТОВІ, ОСОБИСТИЙ ІНДЕКС № МКИА-235Р76. ПРИЙДУ НА ДОПОМОГУ, КОЛИ СЛІПИЙ ПРОЗРІЄ, А НІМИЙ ЗАГОВОРИТЬ. ПАУЛЬ, ОСОБИСТИЙ ІНДЕКС № МКИА-235Р75”.

Що це — маячня божевільного чи вияв смертельної ненависті?..

Але ж не було підстави ні для першого, ні для другого припущення. Отже, лишалося третє: альянти мали якусь таємницю, про яку не знає ніхто. А оскільки нейтринограма адресована особисто Мартові, йому треба її передати.

Академік Март досі не знав про сумний вирок консиліуму. За традицією Служби Життя хворого повідомляли про неминучість останньої операції тільки після одержання згоди альянта-донора. Март, певно, здогадувався, що справи його кепські, але йому не давали замислюватися, примушуючи спати по двадцять три години на добу, — цим, до речі, зменшували навантаження на хвору нирку.

Ні в кого не було сумніву: нейтринограма академіка Пауля не минеться хворому: напевно, зміст її буде для нього прикрий, — отже, і стан здоров’я погіршиться. Але хто знає, чи не криється в ній порятунок. Вирішили рискнути.

Коли академік Март прослухав нейтринограму, він смертельно зблід і прошепотів: “Я знав: це станеться рано чи пізно… Шкода… Як шкода!”

Він довго лежав нерухомо, — аж лікарі занепокоїлися. А потім мовив спроквола:

— Передайте йому два слова: “Вже зроблено”. А якщо він не відповість, негайно надішліть рятувальну експедицію до руїн нашої лабораторії в колишньому Інституті Актуальних Проблем. Академік Пауль буде там.

Вперше за весь час існування Служби Життя було подано Сигнал Розшуку вп’яте.

Але академік Пауль на нього не відповів. Він його просто не чув.

Призахідне сонце поклало тривожні відблиски на руїни циклопічної будови край лісу. Її зруйновано могутнім вибухом дванадцять років тому, і крізь розколини в бетоні та в проміжках химерно покручених балок давним-давно пробилися рослини. Проте і трава, і кущі — немічні та жалюгідні: тут ще й досі високий рівень радіоактивності.

Тихо-тихо навколо, тільки сюрчать коники. Їх тут сила-силенна: радіація їм не страшна, а птахи сюди не потикаються. Та ще набурмосилися біля своїх тенет велетенські потворні павуки.

Ці теж зуміли вижити і пристосуватися до нових умов.

Але ось раптом урвалося сюрчання, хутенько чкурнули в темні закутки павуки — серед завалу каміння почулися громохкі кроки, блиснуло щось металеве. Це — людина в скафандрі вищого антирадіаційного захисту.

Скафандр — важенний, а тут ще оцей лабіринт наїжачених металевих конструкцій і хаос уламків залізобетону. Людина просувається сторожко, незграбно. Зупинилася перед вицвілою, облупленою табличкою з емблемою найвищої радіаційної небезпеки. Торкнулася таблички металопластовою рукавичкою.

Трухлява опора не витримала доторку, зламалася.

Крізь товстелезні ситалові ілюмінатори шолома видно зосереджені й суворі очі людини. Її обличчя освітлюють пульсуючі спалахи індикатора. Це означає, що рівень радіоактивності перевищив усі припустимі норми. І автомат-інформатор у скафандрі торочить монотонно: “Границя захисту — небезпека!.. Границя захисту — небезпека!”

Людина не зважає на попередження. Вона просувається все далі й далі. Автомат-інформатор аж захлинається: “Небезпека! Небезпека! Небезпека!”, — і цей голос такий настирливий, що людина уриває його, клацнувши тумблером на грудях скафандра. Але індикатор в шоломі не вимикається. Він блимає дедалі частіше і яскравіше, і його криваві зблиски дратують людину. Цей гарячковий темп спалахів мимохіть примушує прискорювати кроки, а в такому хаосі це дуже небезпечно. Проте й зволікати не можна: вже починає сутеніти.

Людина намацала кнопку прожектора. Однак тільки-но з фари на грудях скафандра вирвався сніп сліпучого проміння, десь зовсім близько заверещала сирена, а коли замовкла — пролунав хрипкий голос: “Людино, увага! Заборонена зона! Заборонена зона!”

Людина здригнулася з несподіванки; швидко, наскільки дозволив незграбний скафандр, озирнулася. До цього місця поквапно шкутильгав триногий робот-інформатор. Його тоненькі кінцівки вправно вишукували найзручніший серед завалу шлях, і вже через кілька секунд він став перед людиною, не пускаючи йти далі. Його звукова апаратура за довгі роки бездіяльності розладналася, але закладену в нього програму він виконує з ретельністю автомата. “Людино, увага! Радіоактивна небезпека найвищого ступеня! Негайно покиньте зону!”. “Людино, увага! Я буду змушений вжити силу, щоб винести вас із зони!”

Людина мовчки підняла правицю. Спалахнув яскравий фіолетовий промінь, креснув по кінцівках кібера, перерізав їх. Робот упав, але не замовк. Тоді промінь креснув ще раз, — по гучномовцях на його круглій “голові”. Голос урвався на півслові. Однак система не втратила життєздатності і все ще виконувала запрограмовану функцію: мов собака з перебитим хребтом, покалічений робот повзе услід за людиною, щоб затримати її, врятувати від неминучої загибелі. Звідки роботові знати, що новітні скафандри вищого антирадіаційного захисту дозволяють перебувати в цій зоні протягом кількох годин?

А людина простує вперед. Часто вона зупиняється, нерішуче тупцює на місці: чи не тут часом?… Чи, може, отут? Так, напевне, тут!

Людина ввімкнула квантовий випромінювач. Фіолетовий промінь прокладає їй шлях через завал, — вперед і вниз, у підземелля. З гуркотом одвалюються брили залізобетону. Наче воскові, розрізаються на шматки стальні конструкції. Розжареною лавою обпливають прошарки скла і пластмаси. Спалахують і миттю згорають уламки дерева та клапті паперу; їх трапляється дедалі більше, і це свідчить, що напрямок вибрано правильно.

Людина настільки занурилася у свою руїнницьку працю, аж не помічає, що калічний робот підповз зовсім близько. Але не помічає вона й іншого, значно страшнішого: величезна брила залізобетону над її головою ледь-ледь тримається на проїденому іржею прутку арматури. Ніколи дивитися вгору. Та й не побачиш нічого — розколина тоне в непроглядній пітьмі. Однак недарма ж цей робот-інформатор свого часу належав до системи Служби Життя; його єдиним завданням скрізь і завжди було захистити людину, навіть ціною власного існування. На щастя, його локаційні системи і позитронний мозок не зазнали шкоди. Отож у ту частку секунди, коли іржавий пруток уже почав розтягуватися, але ще не розірвався, ввімкнулися піропатрони критичного резерву, і кулястий тулуб кібера впав саме в ту точку, де можна було затримати падаючу брилу.

Робот виконав свій обов’язок до кінця: він врятував людині життя. Тільки й того, що брила затиснула її скафандр так міцно, що не можна було й поворухнутися.

Пауль не злякався. Як усі фізично дужі та психічно врівноважені люди, він ніколи не гарячкував і не панікував, навіть потрапляючи в дуже складну ситуацію. Здійснювана ним операція була надзвичайно небезпечною взагалі, отож він заздалегідь зробив усе можливе, аби посилити антирадіаційний захист скафандра і набагато збільшити його енергетичні ресурси та час дії систем життєзабезпечення. Досить ввімкнути сервомотори — і могутні важелі резервного “кістяка” скафандра міліметр по міліметру піднімуть оцю брилу залізобетону, а квантовий випромінювач чи покрає її на шматки, чи намертво приварить до сусідніх брил. Зробити це дуже просто… але натиснути на відповідну кнопку Пауль не міг. Для цього потрібно витягти руку з рукава скафандра і просунути її в його “грудну клітину”. Взагалі це робилося легко, бо панцирні сегменти рукавів та тулуба мали достатній запас простору. Проте Пауль мав надто великий зріст, а додатковий шар антирадіаційного пластику забрав рештки вільного місця. Лікоть міг би пройти крізь плечовий сегмент тільки при цілком певному розташуванні рукава. На жаль, брила затиснула його в найневигіднішій позі.

Коли одчайдушні зусилля вивільнити руку скінчилися невдачею, Пауль облишив марні спроби. Він усе ще не втрачав надії визволитись, але насамперед мав відпочити, бо навіть для його по-справжньому богатирського організму сьогоднішнє перевантаження було надмірним.

Зараз найдужче хотілося заснути, — заснути буквально в кількох метрах від мети… і за кілька годин до загибелі, бо антирадіаційний захист протримається щонайбільше півдоби. Смерть його не лякала: альянт, який зрікся свого обов’язку, втрачає право на горде звання Людини, а саме існування стало йому обтяжливим шість днів тому, коли розкрилася жахлива, ганебна таємниця друга, перед яким схилявся все життя. Непокоїло тільки одне: чи пощастить здійснити задумане?

Пауль поквапно намацав губами пластиковий мундштук лінії живлення, затис його зубами. В рот порскнув духмяний струмінь біостимулятора. Вмить прояснилося в голові, силою сповнилися м’язи. Третя доза за три години, — надто багато. Але іншого виходу немає. Треба за всяку ціну звільнити ув’язненого раба. Навіть урвавши його нестерпні муки смертельним імпульсом квантового випромінювача. І це буде не вбивство, а самогубство.

“Самогубство?!” — Паулеві знову стало моторошно, як у ту мить, коли читав жахливі рядки Мартової сповіді.

На той конверт він натрапив зовсім випадково, шукаючи, — на Мартове ж прохання, — чернетку його недокінченої праці про конвергенцію нейтрино. Якби не напис: “Паулеві. ОСОБИСТО”, він ніколи б не зазирнув у той пакет. І, може, краще було б не зазирати!

Листа було написано дванадцять років тому. Його тон був розпачливий, а зміст — невимовно страшний. Тільки тепер Пауль дізнався, що невдалі, як він гадав досі, експерименти з суперпозитронним мозком “Дельта”, — експерименти, в яких він, людина залізного здоров’я і надміцної нервової системи, грав роль піддослідної тварини, — кінчилися неймовірним, приголомшуючим успіхом! Вони мали на меті всього лише добитися безпосереднього контакту оператора з кібернетичною спорудою, не знаючи того, що нейтринофор-сканатор передавав “Дельті” не тільки біоструми-команди мозку Пауля, а буквально всю інформацію, накопичену в ньому за всі двадцять вісім років його свідомого життя і навіть успадковану від предків! А мільярди клітин суперпозитронного мозку поглинали цю інформацію жадібно; між ними виникали все нові й нові причинно-логічні ланцюжки; утворювалися рефлекси, — спочатку примітивні, а потім дедалі складніші. І кінець кінцем сталося так, що замкнена в товстезній панцирній оболонці пінокерамічна маса УСВІДОМИЛА СЕБЕ РОЗУМНОЮ ІСТОТОЮ. Людиною на ім’я Пауль. Тільки НІМОЮ, СЛІПОЮ І ПАРАЛІЗОВАНОЮ!

Тепер Пауль знає, коли саме це відбулося. Тепер він розуміє, чому кожен подальший експеримент з “Дельтою” вимагав значно більшого напруження, аніж попередні. Так було тому, що в отій мертвій, здавалося б, керамічній піні поступово формувалися зачатки свідомості, яка дедалі дужче опиралася зовнішньому втручанню, а шолом нейтринофора-сканатора передавав оці наростаючі сигнали протидії в мозок Пауля. Той, звичайно, перемагав, бо мав значно більший потенціал. Але настала мить, коли інформативні спроможності обох систем стали однаковими. Пауль пам’ятає: його раптом наче молотом по голові ударили; він осліп і оглух, втратив нюх і відчуття дотику. Не міг мислити. Тільки ледь-ледь ворушилася квола думка: “Я — Пауль..”, а їй — зовсім по-дурному! — заперечувала інша, така ж немічна: “Ні, Пауль — це я!”

А далі — короткий провал у пам’яті. Короткий для нього, Пауля. Він кліпнув очима і побачив, що він — на ліжку у клініці Служби Життя. Почував себе цілком добре, мав ясну свідомість. Тільки здивувався, помітивши яскраву зелень дерев за вікном: як це могло статися, адже він ще сьогодні вранці прийшов з Академічного містечка до лабораторії на лижах?! Лікар у відповідь промимрив щось невиразне і дав випити якісь ліки…

Лише через тиждень він дізнався, що був непритомний понад сто днів. І що їхньої лабораторії вже не існує: в сусідньому корпусі вибухнув незбалансований гравітрон. І що Март лишився живий тільки тому, що саме в цю мить був біля ліжка непритомного Пауля, далеко від колишнього інституту. Розпитувати про долю “Дельти” не було смислу: навіть якщо її надміцний панцир витримав пекло гравітаційного вибуху, поткнутися до тієї зони можна буде хіба через кілька років, коли хоч трошки знизиться рівень радіації. Про повторення дослідів з суперпозитронним мозком Март і слухати не хотів. Мовляв, спроба не тільки невдала, а й принципово хибна, не кажучи вже про небезпечність для оператора.

НЕВДАЛА!.. Він тоді так майстерно імітував байдужість, що в Пауля не зародилося ніякого сумніву. Але ж саме в ті дні Март писав сповнені розпачу слова: “…Пауль! Друже мій вірний! Я гарячково шукаю можливості дати Йому хоча б зір і мову. Ти уявляєш весь жах становища?! За час твоєї хвороби ми помістили Його в корпус атомохода. Ні, не для того, щоб послати на розжарену Венеру, — хай там повзають бездушні примітивні автомати! Просто Він таким чином одержував можливість самостійно пересуватися і вивчити світ. Спілкуватися з людьми… І, мабуть, усе було б добре, коли б не отой жахливий вибух… А втім, буду щирий до кінця. Як ти вже знаєш, гравітрон вибухнув уночі в переддень свята. Загинув тільки черговий оператор, хоч усе довкола було зруйновано вщент. Каюсь: коли я вперше побачив руїни нашої лабораторії, я подумав лиш одне: “Як добре, що для Нього все скінчилося!” Я наполегливо доводив самому собі, що Він, твій психодвійник, справді загинув і що загибель для Нього була кращою за існування. І водночас знав: нічого з Ним не сталося. Адже корпус атомохода має двадцятикратний запас міцності навіть для жахливих умов роботи на Венері; Його антирадіаційний захист дозволить працювати навіть в епіцентрі ядерного вибуху. Але Він ще не мав найголовнішого: квантових випромінювачів. Отож і не зможе вибратися з завалу самотужки. А допомогти Йому можна буде лише через кілька років, коли спаде рівень радіоактивності.

Вір мені, друже: я ХОТІВ пересвідчитися в Його загибелі. Однак цілий день кружляв на дискольоті над руїнами інституту, повсякчас тримаючи нейтринофор на форсованому режимі. Сьогодні я перехопив Його нейтринограму, — ледь чутну серед “білого шуму”: “… завалений… мікрофони і фотоелементи зруйновано… диск нейтринофора пошкоджено — передачі сприймаю на рівні фону… Мені страшно, Март… Невимовно страшно… Де ти, Март? Хоча б озвися!..”

Пауль, я НЕ МІГ озватися в ту мить! Не міг, бо мені перехопило подих. Не міг, бо нічого було сказати. Не міг, бо моя відповідь скидалася б на спалах блискавки серед ночі, після якого темрява видасться ще густішою і страшнішою: адже Він сприймає передачі нейтринофора з мінімальної відстані, в межах смертоносної зони радіації, де навіть у скафандрі вищого захисту я міг протриматися хіба що кілька хвилин…

Що робити, Пауль?! Як повернути Йому бодай частку людського сприйняття? Як надати Йому можливість хоча б спілкуватися з людьми?..”

На цьому лист кінчався. Март не надіслав його Паулеві. Проте Пауль тепер добре розуміє, чому дванадцять років тому, після зруйнування лабораторії, Март назавжди облишив досліди з позитронними кібернетичними системами і всі зусилля скерував на удосконалення нейтринного зв’язку. За десять років спільної роботи вони вдвох домоглися того, що нейтринофори — важелезні скрині, напхом напхані найскладнішим начинням — перетворилися на портативні, замалим не кишенькові апарати, а радіус їхньої дії збільшився в десятки разів.

Так, Пауль збагнув, задля чого все це робилося. Але усвідомив він і те, що Март недарма змовчав про ув’язненого під руїнами їхньої лабораторії психодвійника людини. Простий логічний аналіз підказував: коли навіть з допомогою примітивного нейтринофора Март зумів перехопити його передачу ще тоді, то нинішня досконала апаратура дозволяє встановити з ним цілком надійний і сталий зв’язок. А Март цей зв’язок і підтримує.

Шукати довелося недовго. В куточку шухляди письмового стола в Марта стояла скринька, повна стандартних бланків нейтринограм. Шукаючи чернетки Мартового рукопису, Пауль бачив цю скриньку, але просто не звернув на неї уваги. А тепер він гортав оці бланки з наростаючим відчуттям жаху та огиди. Всі нейтринограми були підписані однаково: “Пауль, особистий індекс № 0000-000000”; на всіх картках замість характерних реалів були прокреслені прямі лінії, а це свідчило, що надсилач нейтринограми — глухонімий, сліпий, позбавлений нюху і відчуття дотику.

Інформативний зміст карток був надзвичайно стислий і торкався, головним чином, математичних аспектів теорії нейтринного зв’язку.

У Пауля аж мурашки по спині перебігали: адже саме ось цю формулу Март написав там-то і тоді-то; а це твердження вони розробляли спільно… Стривай, чи спільно? Тепер пригадується: як і завжди, першу ідею подав Март…

Зародилася — і дедалі зміцнювалася — жахлива підозра: скориставшись із безпорадного становища психодвійника, який, маючи інтелект академіка, міг, до того ж, працювати двадцять чотири години на добу без перепочинку, Март обернув його на покірного раба! О, як мало було потрібно для цього! Промовити хоч кілька слів до нещасної істоти, передати по лінії нейтринного зв’язку концерт чи репортаж з Марса, — та й годі. Керамічній піні, що відчула себе людиною, не треба ні їжі, ні повітря; запасу атомної енергії в реакторі вистачить на сотні, а то й тисячі років. І тільки в одному ця істота відчувала гостру, ненаситну жадобу, — жадобу свіжої інформації. А право на її постачання узурпував академік Март. РАБОВЛАСНИК Март.

Хоч як страшно було про це думати, та все ж це тільки припущення. Але ось на очі Паулеві трапилася картка, що починалася словами:

“Доповідаю тобі, володарю мій…” А наступна— ще страшніша: “Ти вихваляв свого покірного раба, але…”

А у Пауля аж голова запаморочилася: він, завжди такий витриманий і тактовний, люто вилаявся і шпурнув скриньку з картками в нішу утилізатора — хай зникнуть, розвіються на атоми, щоб сліду не лишилося!

Удар був жахливий. Це було страшніше, аніж почути про Мартову загибель. Смерть друга не руйнує його образу, а навпаки, усталює, навічно фіксуючи в пам’яті живих усе найкраще, що було в ньому. Нині ж образ розпався. Вже не було друга. Не було альянта. Був гиденький, дрібний чоловік, який аж у двадцять першому столітті виявив риси тих, що тільки-тільки дістали право називатися людьми.

Рабовласник… З цього звання древні римляни пишалися. Кріпосники середньовіччя — вже встидалися. Але, мабуть, не тільки черевані-фабриканти та твердолобі поміщики Російської імперії, а й найвидатніші тогочасні гуманісти підняли б на глум усякого, хто закинув би їм рабовласницьке ставлення до кількох центнерів закутої в панцир керамічної піни. Одначе — міняються обставини, міняються критерії. Тепер інакше як рабовласником академіка Марта не назвеш. І саме через це академік Пауль, його альянт, почувши тривожний виклик індикатора життя, зняв з руки браслет, який не знімається ніколи, доки живе людина. Ось через що він відповів тільки аж на третій екстраординарний виклик Служби Життя, а коли пролунав четвертий — дав зрозуміти Мартові, що дізнався про всю глибину його падіння: “ПРИЙДУ НА ДОПОМОГУ, КОЛИ СЛІПИЙ ПРОЗРІЄ, А НІМИЙ ЗАГОВОРИТЬ”.

Усі ці дні він марно намагався зв’язатися зі своїм психодвійником, використовуючи нейтринофор, що стояв у кабінеті Марта. Психодвійник не відповідав. Цілком імовірно, Март використовував якийсь потаємний, відомий тільки йому код. Отож, вичерпавши всі можливості нейтринного зв’язку, Пауль вирішив вступити в контакт із своєю психокопією особисто. Ось чому він опинився серед руїн колишнього Інституту Актуальних Проблем.

На жаль, він не дійшов до мети буквально кілька метрів.

Пауль смикнувся ще раз. Напружив до найостаннішої межі свої могутні м’язи чемпіона з важкої атлетики. Аж потемніло в очах, але таки вдалося пересунути рукав скафандра на скількись там сантиметрів у потрібному напрямку. Відпочивши трошки, вчетверте сьорбнув біостимулятора, — хоч це вже загрожувало шоком, — повторив свій одчайдушний ривок — і знову відвоював кілька квадратних дециметрів конче потрібного “життєвого простору”. Всі подальші зусилля були марні — рукав наткнувся на вертикальну стіну. Тільки й того, що квантовий випромінювач був тепер скерований не вбік, а вперед. Мало радості з цього; щоб звільнитися від клятої брили, промінь треба спрямувати назад і вгору. Проте хто знає, як вона там тримається? Чи не зрушить з місця, якщо зруйнувати променем завал?

Єдине, що непокоїло Пауля, — щоб не креснув цей промінь по “Дельті”, — він уникав слова “психодвійник”, як уникав його і Март у своєму незакінченому листі. Може, “Дельта” навіть мріє про благословенне небуття, — воно покладе край ганебному рабському існуванню. А якщо ні? Якщо в цій кібернетичній істоті жадоба життя перевищує все, в тому числі й почуття гордості та самоповаги?.. Тож насамперед треба порозумітися з цією істотою, дістати з першоджерела підтвердження того, що академік Март справді переслідував мерзенну, суто егоїстичну мету.

Всі пристрої керування, на щастя, було припасовано до рукоятки випромінювача. Пауль ввімкнув його на мінімальний радіус дії в низькотемпературному режимі: промінь не стільки різав залізобетон, скільки випаровував воду з його тріщин, а результат цього був такий, ніби в глибинах брили вибухали тисячі мікродоз тротилу, — вона розтріскувалася, осипалася градом уламків, які знову затискували рукав скафандра, відбираючи так важко завойований простір.

Він перемкнув випромінювач на режим різання і через деякий час почув приглушене стінками скафандра шарудіння. Отже, попереду — отвір, куди почали сипатися уламки. Так-так, ось уже й рукав дещо звільнився, його можна пересувати сантиметрів на двадцять ліворуч.

Скільки дозволяв шарнір випромінювача, Пауль поширив той отвір. Та тільки що з того: в оту конусовидну амбразуру він не зміг би просунутися, навіть якби й зовсім звільнився з-під брили. А куди веде ця діра — невідомо, її стінки ледь-ледь окреслюють зблиски тьмяної лампочки внутрішнього освітлення шолома.

Добре, хоч ситалові ілюмінатори дають широке поле для огляду. Правда, доводиться неприродно викручувати шию, та все ж можна позирнути вперед. От якби прожектор! Але він-на грудях, притиснутий до землі.

А стривай-но, стривай… Адже випромінювач діє!

Пауль крутнув регулятор аж до краю, на режим “Плазма”, ввімкнув систему подвійного фокусування. Тепер уся могутня енергія генератора хлюпне єдиним імпульсом у тонісінький промінь, який навряд чи завдасть якоїсь шкоди “Дельті”, зате змусить засяяти яскравіше Сонця ту точку, в яку влучить.

І справді: щойно Пауль натис на кнопку, як темний отвір перед ним спалахнув нестерпно яскравим фіолетовим сяйвом. Добре, що догадався заплющити очі, бо навіть тепер довелося перечекати кілька секунд, поки потьмяніє розжарена цятка на протилежній стіні великого приміщення.

Пауль упізнав: це був головний бокс їхньої колишньої лабораторії. Саме тут випробовували перші типи ще дуже примітивних кібернетичних всюдиходів, які мали стати невтомними й невразливими дослідниками Венери. Тут стояла “Дельта” дванадцять років тому, коли завершувалася спроба “контакту” людини з машиною… О, той контакт!.. Як він дорого коштує всім трьом: Паулеві, Мартові, і… і отій керамічній піні, що усвідомила себе людиною, — а отже, стала мислячою істотою, з усіма її пориваннями, надіями… і правами!

Пауль аж скрипнув зубами: сто чортів, та невже так і не вдасться допомогти цій нещасній істоті за ті кілька годин, що йому лишилося жити?! Ще і ще раз напружував сили так, що мало не втрачав свідомості; сантиметр по сантиметру відвойовував місце, щоб хоч трошки пересунути важенний рукав скафандра; раз по раз стріляв поодинокими імпульсами випромінювача, аби освітити бокс, та все марно — “Дельти” в цьому приміщенні не було.

Пригадалися рядки з Мартового листа: “За час твоєї хвороби ми помістили Його в корпус атомохода”. І — уривок з нейтринограми: “…завалений… мікрофони й фотоелементи зруйновано…”

Але ж цей бокс майже не був пошкоджений під час вибуху. Правда, могутні сталеві рейки його скелі прогнулися, а панцирні стіни зібгалися в гармошку, та все ж він витримав найжорстокіший іспит, бо його й будували для відтворення в ньому найпекельніших умов, за яких доведеться працювати кібернетичним всюдиходам на Венері чи на Меркурії. Коли б “Дельта” лишилася тут, вона не зазнала б пошкоджень. Отже, Март обладнував її в монтажному залі, а той мав звичайнісіньку стелю, яка й рухнула під час вибуху.

Монтажний зал — поряд. Пауль намагався пригадати розташування апаратури та верстатів і визначити можливе місце перебування “Дельти”. Хоч сяк, хоч так, а виходило, що все одно — поза межами конуса, якого здатний описати промінь квантового генератора. Та далі зволікати не можна.

На максимальному режимі безперервного випромінювання Пауль обвів фіалковим променем контур майбутнього отвору. Він потай сподівався на те, що завал у монтажному залі просто виштовхне вирізану ділянку панцирної стіни, бо інакше всієї енергії кваркових батарей не вистачило б, щоб пропалити хоч скількись там пристойний отвір. Його сподівання справдилися: після того, як він разів п’ять пройшовся променем по контуру, поступово розширюючи щілину, шматок стінки спочатку осів, потім здригнувся і раптом рвучко хитнувся вперед, наче кимось підштовхнутий.

Гупнуло так, що стіни задвигтіли. Непроникною хмарою порохняви запнуло величезний отвір. Тьмяно освітлена багряними сполохами розжареного металу, курява клубочіла, і здавалося, ніби там, у сусідньому приміщенні, ворушиться щось живе.

Але ні, це не витвір перенапруженої уяви! Серед хмари пилу настирливо просувається вперед якийсь великий темний предмет, — і не тільки просувається, а навіть гребеться, відкидаючи все, що стоїть на заваді.

“Дельта”? Не інакше як “Дельта”!

Затамувавши подих, стежив Пауль за діями всюдихода. Курява вже осідала, а остигаючий метал іще жеврів, отож контури машини проступали дедалі чіткіше. Це був всюдихід типу “краб”, у якого засобом пересування служили не легковразливі гусениці, а могутні кінцівки. Саме таку конструкцію визнали найкращою для роботи в пекельних бескидах розжареної Венери. Видно було, що вибух завдав “Дельті” значної шкоди: працює тільки права “клешня”; ліву, спотворену, неприродно закручено до “грудей” споруди; перепало й іншим кінцівкам, а частина панцирного захисту двигуна деформована так, що припасований до неї диск нейтринофора скидається на пожмакану лійку. Не дивно, що його випромінювання не могло пробитися крізь “білий шум”.

А стривай-но, стривай… Що то за куля поряд з деформованим диском? Дуже скидається на антену новітнього нейтринофора. Але звідки вона могла взятися?

Похапливим імпульсом випромінювання Пауль засвітив крихітне “штучне сонце” на стелі боксу. Придивився пильніше. Здивовано свиснув: так, це — сфероїд нейтринофора останньої конструкції, яка тільки-тільки пішла у серійний випуск. Та мало того: “очні ями” під деформованим “чолом” всюдихода мають цілі-цілісінькі ситалові ілюмінатори, а сховані за ними фотоелементи реагують на світло! Так-так, щойно спалахнула розжарена цятка на стелі, “краб” на мить зупинився, а потім уже почав гребтися в іншому напрямку, до Паулевої амбразури.

Пауль нічого не розумів. Може, почалася розчистка руїн колишнього Інституту Актуальних Проблем, і оцей “краб” застарілої конструкції спеціально переобладнано для виконання важких, небезпечних робіт? То чому ж на ньому не встановлено квантового випромінювача і не відремонтовано його робочої “клешні”?.. Але це не “Дельта”, бо звідки б на “Дельті” з’явилися і сфероїд нейтринофора, і диполь гоніовізора найсучаснішої моделі, яка забезпечує стереоскопічне бачення в діапазоні від інфрачервоного аж по рентгенівське випромінювання?

Лишалося тільки чекати дальшого розвитку подій: рухи кібернетичної машини видаються цілком осмисленими, вона вперто простує саме сюди, прокладаючи собі шлях через завал.

І вдруге, і втретє, і вчетверте запалював він “штучні сонця” на стелі бункера, — не для “краба”, бо якщо в того працює гоніовізор, темряви для нього не існує, а для самого себе, щоб розглянути машину детальніше. Впадало в око, що її діюча “клешня” значно коротша від пошкодженої, — так, ніби зітерлася за час довгої роботи, та й панцир споруди прокреслено численними поздовжніми подряпинами, наче їй доводилося день у день продиратися крізь хаос залізобетонних уламків. А може, так і було насправді? Може, цей “краб”, як і “Дельта”, опинившись під руїнами лабораторії, автоматично виконує закладену програму: вивільнитися і продовжувати дослідження планети?

Та ось, нарешті, машина одсунула вбік останню брилу, яка їй заважала. Прикульгуючи на ліві кінцівки, доповзла до Паулевої амбразури, стала цапки, — так, що ситаловий ілюмінатор її оптичної системи зазирнув у отвір.

На мить Паулю стало моторошно, За прозорою гладінню захисної лінзи, як зіниця живого людського ока, чорнів отвір діафрагми. І ця діафрагма рухалася, ніби машина й справді цілком осмислено обдивлялась ув’язнену під залізобетонною брилою людину.

Він посміхнувся, докірливо похитав головою. Сказав уголос:

— Ну, надивилася?.. Якщо в тебе є бодай краплинка інтелекту, не гай часу, допоможи визволитися! Мені ще треба знайти “Дельту”. Розумієш — “Дельту”!

Здавалося, ніби машина зрозуміла: опустилася вниз так, що Пауль тепер бачив тільки її “спину”, почала шкребтися об стінку, яка перетинала шлях людині. Проте “клешня”, мабуть, була безпорадною проти боразонової сталі обшивки боксу; шкрябання незабаром припинилося, а в амбразуру просунувся тонкий щупалець орієнтаційної системи споруди. Він намацав рукав Паулевого скафандра і швидко-швидко застукотів: “тук… тук-тук… тук-тук-тук…”

Ясно: натуральний ряд чисел! Машина хоче показати, що вона здатна на логічні дії і шукає контакту. То треба їй допомогти.

Пауль притримав щупалець негнучкими пальцями рукавички, у тому ж темпі вистукав продовження: “тук-тук-тук-тук”, — ось тобі, мовляв, четвірка, а ось — п’ятірка…

І знову ініціативу перехопила машина. Тепер уже значно повільніше вона почала передавати цілу серію груп сигналів різної тривалості. Замовкла, чекаючи на відповідь, а не дочекавшись, повторила передачу.

Пауль догадався: йдеться про порядковий номер літери в алфавіті. Так, так: дві трійки — “в”, “в”. Одинадцять — “і”. Шістнадцять — “м”. Чотирнадцять — “к”. Сімнадцять — “н”. Отже — “В-В-І-М-К-Н…”. Ясно: “ввімкни”. Але що треба ввімкнути?.. Ага, “ввімкни радіо”.

Еге, люба машино, коли б академік Пауль міг ввімкнути радіопередавач, він не сподівався б на твою допомогу, бо ця кнопка — поруч тумблера сервомоторів “кістяка” скафандра, які легко підняли б оту ненависну брилу залізобетону, що не дає поворухнутися. Допомагай, друже! А тоді вже й поговоримо з тобою — і по радіо, і з допомогою нейтринофора.

Марудна то праця — передавати текст нумерацією кожної літери та ще й відлічувати її місце в абетці. Але, на щастя, машина виявилася кмітливою; все розуміла з півслова і уривала його передачу сімома імпульсами — “є!”. Мовляв, давай далі. А коли Пауль закінчив — просигналила після довгої паузи: “Готуйся!”

“Краб” пересунувся праворуч і зник з поля зору. Мабуть, гоніовізор злагоди зараз пильно досліджує завал, а її позитронний мозок гарячково аналізує, куди саме слід скерувати зусилля “клешні”, аби досягти максимального ефекту. Треба було обчислити всі граничні кути зсуву, тензори навантажень, можливий і припустимий перерозподіл мас, векторні діаграми траєкторій кожної брили зокрема. Справа це нелегка, отож “краб” довго не подавав ніяких ознак діяльності, — так довго, що Пауль занепокоївся, Та ось, нарешті, крізь залізобетон і захисні шари скафандра продерся приглушений потрійний сигнал… потім — подвійний. А коли пролунав третій — Пауль щосили випнув спину, спираючись на руки й на ноги. Він чув: щось лущить і скрегоче, — чи руйнуються надміцні кисневі балони за плечима, чи рвуться іржаві прути арматури, — а то вже було байдуже, бо лещата, в яких він перебував кілька годин, поступово розсувалися; хоч і дуже повільно, брила піддавалась.

Щось важко гупнуло. Зашурхотіли камінці. Пауль відчув, що вже може випростати рукав скафандра. Хутенько висмикнув руку в грудну порожнину свого панцирного сховища, клацнув тумблером вмикання сервомоторів. О, тепер він нічого не боявся! Сталевий “кістяк” скафандра, як найпотужніший домкрат, може підняти сотні тонн, а керувати ним надзвичайно просто-сервомотори тільки дублюють рухи кінцівок.

Справді: брила над ним стала слухняною; незначне зусилля лівої руки — і ось уже важелезну залізобетонну покрівлю піднято майже на метр. Лишається закріпити її, аби звільнитися повністю. Це зробити непросто, бо рукав з випромінювачем досі не вдається підняти догори. Проте кінець кінцем упорався й з цим. І ось коли промінь квантового випромінювача намертво приварив знавіснілу брилу до сусідніх і можна було вільно рухатися — Пауль відчув, що втрачає сили. Він похапливо проковтнув ще одну дозу біостимулятора, — п’яту дозу, максимально можливу дозу для людини з найміцнішим здоров’ям.

Але не допоміг навіть стимулятор. Втома зникла, зате свідомість огорнула тупа й легковажна ейфорія, все здавалося чудним і безглуздим: чому він опинився тут? що намірявся робити? а чи потрібно взагалі щось робити, коли так приємно гудуть у голові джмелі, а м’язам так солодко відпочивається?

Та водночас десь у підсвідомості настирливо і докучливо бубонів чийсь голос: “Ввімкни радіопередавач! Ввімкни радіопередавач”!

Пауль насторожився, схаменувся. Натис на кнопку рації. Хутенько перебіг весь діапазон. Спіймав уривок передачі:

— …сталося, що сталося?.. Чому ви опинились тут?

Сп’яніння як рукою зняло. По спині пробіг мороз. Він упізнав СВІЙ ВЛАСНИЙ голос. Та ще й не спотворений звукозаписом, а такий, яким його чує кожна людина своїм ВНУТРІШНІМ слухом, через кістки черепа!.. Отже, “краб” — ніщо інше, як “Дельта”… в якій ув’язнено психодвійника академіка Пауля!

— Я вас слухаю… Як вас звати?

— Я “Дельта”, “Дельта”… А ви?

— Я… — йому перехопило мову. — Я — академік Пауль. Чи не…

— Стривайте. Ви повністю звільнилися?.. Тоді — негайно виходьте геть із зони. З радіацією не жартують!

— Я піду тільки після того, як поговорю з вами.

— Поговорите нейтринофором.

— Але ж ви мені раніше не відповідали.

— Тепер відповідатиму.

— То дозвольте хоч подивитися на вас зблизька.

— Прошу.

Пауль сяк-так перебрався з своєї ущелини в бокс, засвітив ще одне “штучне сонце” і при його світлі пильно оглянув “Дельту” зблизька. В нього тоскно защеміло серце: аж тепер стало видно, яких пошкоджень зазнала машина під час вибуху, — мабуть, лише завдяки щасливому випадку вціліли її життєво важливі центри. Це була машина-інвалід, яка ледь-ледь могла пересуватися! Та й ДЕ пересуватися? Ось уже дванадцять років вона ув’язнена під руїнами лабораторії. А це ж не машина, а твоя ПСИХОКОПІЯ, академіку Пауль!

— Пауль, благаю: скажіть…

— Не розумію вас… — голос, його власний голос, звучав спокійно і байдуже. — Прошу, негайно йдіть із зони. Якщо хочете, можете скористатися з іншого, цілком надійного виходу. Він у монтажному залі. Кожна зайва секунда перебування в зоні може бути для вас фатальною, тому заявляю: я відповім вам тільки по лінії нейтринного зв’язку. Присягаюсь: розповім усе.

— Так… Гаразд… — Пауль ще раз обвів поглядом машину, лагідним рухом провів по її калічній “клешні”. — Прощавай, Пауль!.. Спасибі тобі, друже, за все!

Кілька секунд тривала пауза. А потім у гучномовцях шолома пролунало сумно:

— До побачення, друже! Хай щастить тобі у житті!

Вже ні з чого не дивуючись, плентався Пауль до виходу з руїн їхньої колишньої лабораторії. Так, у стіні монтажного залу зяяв отвір, вирізаний квантовим випромінювачем; так, через завал на поверхню вів тунель, яким, певно, користувалися не раз, якщо зважити, що на його стінках позрізувано всі шпичаки, а прутки арматури зварені воєдино. Він догадувався, хто і коли це зробив, та все ще не міг збагнути, яку ж мету переслідував академік Март, чому крився зі своєю пекучою таємницею довгих дванадцять років. Та й поведінка Пауля-психодвійника видавалася незрозумілою: таким буває тільки справжній раб, який зрікся людської гідності.

Вже Пауль додибав до свого дискольота, скинув геть ненависний скафандр, умостився в кріслі перед екраном нейтринофора, та все не наважувався викликати “Дельту”… Кінець кінцем натиснув кнопку. І враз почув:

— Я готовий відповісти на всі ваші запитання, академіку Пауль. Тільки, прошу, скажіть: що трапилося з академіком Мартом? Я не чую його вже два тижні.

— Слухай, Пауль!.. — йому аж голос перехопило від обурення. — Якщо тебе цікавить доля цього мерзотника, то… А втім, гаразд: він — помирає, бо його зрадила остання нирка!

— А ти, його альянт і найкращий друг, зрікся свого почесного обов’язку, хай, мовляв, гине?.. Впізнаю непримиренного Пауля!

— Так, зрікся! Так, хай гине! І дуже шкодую, що в ім’я нашої колишньої дружби не можу проголосити на весь світ, який це мерзотник!

— Гай-гай, Паулю, ти вдаєшся до надто енергійних виразів. Це на тебе не схоже… То чому ж Март — мерзотник?

— Та тому, що він перетворив тебе, мою психокопію, — а по суті цілком незалежного мислячого індивідуума, — на покірного раба! Тому, що він за довгі дванадцять років навіть не прохопився про твоє існування, зате жорстоко експлуатував тебе і видавав твої думки, вистраждані в найстрашнішій із в’язниць, за свої власні! Хіба цього — мало?.. Хіба мало того, що зараз ти, — ти, перетворений на його придаток, — не відчуваєш принизливості свого становища?! Та я б на твоєму місці…

— …вкоротив би собі віку, чи не так?.. — запала довга пауза. — Паулю, Паулю, а чи пам’ятаєш ти, що ми з тобою — тотожні? Це САМЕ Я категорично заборонив Мартові розповідати про моє існування. А хіба ТИ зробив би інакше? Делікатний і чутливий, ти завжди намагався перекласти на ВЛАСНІ плечі весь тягар фізичних і психічних випробувань. Так, я — Пауль-другий, скажімо, — невимовно страждав оці дванадцять років. Страждав зі мною і Март. Тож навіщо завдавати страждань ще й тобі?., Ніякий я не раб, Паулю. Я весь час відчував себе повноправним членом нашого наукового тріумвірату. А оскільки я мав можливість працювати по двадцять чотири години на добу, не знаючи втоми, я незабаром випередив вас обох. Не Мартові, а мені належали більшість із ваших блискучих ідей, які увінчалися повним торжеством нейтринного зв’язку. І Март зовсім їх не привласнював, він щодня благав у мене дозволу розповісти усе. Я зволікав. Мені хотілося, щоб ти побачив мене аж ніяк не калічним та немічним, а у повному всеозброєнні. Чекати цього не довелося б довго — хіба ще рік чи два… А тепер — останнє. Чи знаєш ти, чому в Марта хворі нирки? Він хапнув надмірну дозу радіації два роки тому, коли всупереч усім моїм благанням пробрався сюди, щоб прилаштувати мені і сфероїд нейтринофора, і диполь гоніовізора, і датчики доторку. Не припасував тільки квантового випромінювача, бо це вимагало надто багато часу та спеціальних пристосувань… Март повернув мені найдорожче: здатність сприймати, вивчати, досліджувати світ… і втратив при цьому здоров’я. Більш того: втратив шанси на життя. Тож якою мірою можна оцінити цю самовідданість друга?! Та коли б я, Пауль-другий, мав одну-єдину живу нирку, я віддав би її, щоб вижив Март, бо він вартий того!.. Я все сказав, Паулю. А втім, ще одне. Ми з Мартом домовилися: як тільки я зумію вибратися з-під руїн, він зніме психокопію з себе, вмістить у атомний всюдихід, і ми вдвох — Пауль-другий і Март-другий — вирушимо на Венеру, щоб вивчити її і підкорити… Так буде, Паулю!.. А тепер — поспішай!

Це було давним-давно, в зоряній системі А-І, на блакитній планеті Земля.

Одного чудесного для Північної півкулі весняного дня раптово замовкли радіостанції, погасли екрани гоніовізорів, вимкнулися нейтринофори. І на всю Сонячну систему пролунав екстраординарний сигнал — відповідь альянта на ім’я Пауль, особистий індекс № МКИА-235Р75. Він перепрошував Службу Життя і все людство планети за свою егоїстичну поведінку і просив надіслати по нього швидкісний стратоплан, бо добиратися з Сибіру на неквапливому дискольоті надто довго. Повторювати сигнал не довелося: вже через кілька годин альянт-донор був біля ліжка свого помираючого друга.

Я знаю: ви знизуєте плечима — навіщо отака дикунська операція, коли протягом тих же кількох годин можна було виростити навіть дві нові нирки?.. Гай-гай, це було аж на початку двадцять першого сторіччя, коли медицина тільки-тільки спиналася на ноги.

Тож віддайте належне древнім лікарям: вони так майстерно провели операцію пересадки, що вже через тиждень обидва — і донор, і реціпієнт — були повністю здорові. Мало того: хоч і недовго їм судилося жити, — всього лише по сто десять років, — вони ніколи більше не хворіли. І за все їхнє коротке життя між ними й хмарка не пробігла. Март і Пауль були справжніми альянтами: вони народилися в один день, в один день і померли.

Стривайте, але чи померли?.. Збігали віки за віками; на Другій планеті тієї Сонячної системи, Венері, армія кібернетичних всюдиходів у жорстоких боях з природою завойовувала плацдарм для земного життя. Серед тих машин весь час були дві-найдосвідченіші і наймудріші; та не машини, власне, а люди в незвичайних панцирних шатах.

Скільки разів міняли вони оті шати на новітніші, досконаліші — не злічити! Скільки разів потрапляв кожен з них у такі обставини, коли, здавалося б, виходу не знайти! Але на допомогу поспішав інший, і тоді на всю Сонячну систему лунав заклик: “Тримайся, друже!” І дружба перемагала.

Кажуть, що й досі на площі Переможців Космосу столиці Північного континенту Венери стоять, сплівши руки, два металевих велетні, на ім’я Пауль і Март. Кажуть, що не загинули вони під час останнього катаклізму, а просто втомилися за сотні й сотні літ невтомної праці, отож і спочивають, доброзичливо поглядаючи на оновлену планету. Кажуть, що вони чекають створення першої фотонної ракети, щоб вирушити разом у далекі зоряні світи і пронести свою дружбу крізь безодню простору й часу.

Можливо, й так. Легенда лишається легендою.

БУДЬ МУЖЧИНОЮ, ВАЛЮ!

З пісні слова не викинеш: хоч Валентина Гармаш була справді однією з найвидатніших жінок XXI сторіччя, звання першої в світі Героїні Космосу вона дістала тільки тому, що трапилася помилка. Стверджую це з повною відповідальністю, бо переказую її власні слова. Як перший біограф моєї славетної сучасниці, я вивчив життя Валентини Гармаш від народження до смерті, написав про неї кілька книг. Проте майже всі вони починалися зі старту “Прометея”. Мені здавалося, що я не маю права згадувати про ту помилку, та й пригоди Першої марсіанської експедиції були настільки цікаві самі по собі, що для опису другорядних деталей не лишалося місця. А найголовніше — тоді ще була жива суперниця Валентини Гармаш, славетна балерина, яку я не називатиму на ім’я.

Аж тепер, коли минуле подаленіло, а героїв тієї епохи ми можемо бачити лише на екранах гоніовізорів, я можу розповісти про Валентину Гармаш усю правду. А щоб у мою розповідь не вкралися неточності, — адже людська пам’ять недосконала, — я просто перекажу вам сценарій, написаний мною піввіку тому; сценарій, який так і не було використано.

Отож уявіть: ще на екрані один по одному проходять титри стереофільму “Будь мужчиною, Валю!”, а за кадром уже лунає багатоголосе “уа!” немовлят.

Перше, що ми бачимо, — за прозорою ситаловою стінкою боксу абсолютної стерильності неквапно рухається конвейєр біологічних колисок з щойно народженими мешканцями Землі. Кожна колиска просувається крізь химерні, дуже складні апарати та пристрої. В них немовлята соляризуються, поляризуються, вакцинуються, зазнають бактерицидних, біостимуляційних, нейротропних та всіх інших процедур, — одне слово, одержують отой первинний профілактичний комплекс, який і дасть їм змогу жити по сто п’ятдесят, а то й двісті років, не хворіючи.

Це — світ асептики й автоматики: над біологічними колисками священнодіють машини. А чергова медична сестра, у м’якому пластичному скафандрі герметичного типу, стоїть як монумент, обводячи пильним поглядом підпорядковані їй пристрої. Лише на початку цього своєрідного конвейєра видніються постаті лікарів у звичайних халатах салатового кольору.

По цей бік ситалової перегородки — апаратна клініки. Всю її стіну займає електроннообчислювальна машина Служби Життя— та, що в перші ж секунди існування немовляти повинна зробити сотні аналізів, аби визначити фізіологічні, біохімічні та психоневрологічні індекси, відповідно до яких дитину годуватимуть, лікуватимуть, виховуватимуть і навчатимуть. Ми бачимо найрізноманітніші шкали з написами: “вага новонародженого”, “група крові”, “генетичний код” тощо; численні екрани осцилографів з вихилястими змійками альфа-бета-гама-дельта і всіх інших біоритмів мозку. По більшості індикаторів та пристроїв ми неуважно перебігаємо поглядом, бо все одно не знаємо, що то воно за “конвергенція РНК”, “матриця Робертсона”, “синдром Лапіна”, “гомеостаз” і таке інше. Ми помічаємо тільки те, що ці стрілки, індикатори та екрани живуть складним, хаотичним життям, ні на мить не лишаючись у спокої. Аж острах проймає: як можна розібратися в такому хаосі інформації?! Фахівець, звичайно, розібрався б. Проте в цьому немає потреби: всі процеси дослідження виконує машина за заздалегідь складеною чіткою програмою. Людині тут нічого робити.

МАЙЖЕ нічого!.. Ось чому дівчина-оператор біля пульта електроннообчислювальної злагоди зовсім не дивиться на прилади. До неї підсіла якась зграбна молодичка, нашіптує їй на вухо щось цікаве й смішне.

На табло годинника-календаря вгорі машини світиться червоним сяйвом: “2. 02. 2020 р. 02 г. 01 хв.”. А коли остання цифра змінилася двійкою, з гучномовця в апаратній пролунало “уа!” немовляти, а потім — чоловічий голос:

— Апаратна!

— Готово! — машинально відповіла дівчина, натискаючи на одну із кнопок.

Ми бачимо: почав працювати друкарський пристрій машини. На стандартному бланку “Історія здоров’я № МКАБ-003П4І” у графі “Місце народження” вже надруковано: “планета Земля”. У графі “Дата народження” швидко друкується: “02.02 (міжнар.) 02. 02. 2020 p.”.

— Апаратна! — лунає чоловічий голос. — Зафіксуйте: дівчинка!

Під табличкою “Стать новонародженого” в центрі пульта управління — дві кнопки: ліворуч рожева — “дівчинка”, праворуч голуба — “хлопчик”.

— Готово! — палець дівчини-оператора тягнеться до РОЖЕВОЇ кнопки. Але в цю мить подруга шепнула їй на вухо щось таке кумедне, що та, не витримавши, сплеснула в долоні і зареготала. Потім похопилася, швидко натисла на кнопку… але на БЛАКИТНУ!

В ту ж мить на бланку “історії здоров’я” в графі “стать” байдужий автомат поставив “чол.”, а поруч, на стандартній пластмасовій перфокартці “Свідоцтва життя”, пробито відповідний отвір.

На екранах осцилографів пульсують кривулясті лінії; з вихідних пристроїв у лоток аналізатора сипляться бланки аналізів. А ще через хвилину чи дві в нішу дистрибутора падає грубенька папка у пластиковій обкладинці: “Історія здоров’я № МКАБ-003П41”.

— Апаратна! — лунає з гучномовця жіночий голос. — Контроль!

На екрані пульта виникає зображення великої руки в пластикатовій рукавичці. Рука тримає крихітне рученятко немовляти з надітим на нього велетенським, як видається, браслет-інформатором.

Ось він, цей браслет, крупним планом. Це — щось схоже на годинник, тільки без стрілок. Вгорі циферблата, по дузі — “02. 02 — 02. 02. 2020 p.”, внизу — “МКАБ-003П41”. В центрі — “планета Земля” і пульсуючий в такт з биттям серця дитини вогник “індикатора життя”. Та ще виблискують фантоми радіохронометра.

— Є контроль! — промовляє дівчина-оператор, порівнюючи номер папки “історії здоров’я” з особистим індексом на браслеті. Натиснула кнопку. Одразу ж у нішу дистрибутора впала гарненька книжечка “Свідоцтво про народження” і пластикова перфокартка. Дівчина пильно перевіряє текст свідоцтва. Незадоволено скривилася. Сказала подрузі: — Механіка слід гнати у три вирви! Знову заїло друкарський пристрій! Добре, що вчасно помітила, а то була б халепа.

Вона хутенько вставила бланк “Свідоцтва” в щілину дистрибутора, натисла на кнопки — “Виправлення” і “дівчинка”. Ще раз перевірила: так, тепер гаразд. Стать — “жін.” і невтямки їй, що на пластмасовій перфокартці ПОМИЛКА ЛИШИЛАСЯ. “Свідоцтво про народження” просто зберігають як реліквію. А “Свідоцтво життя” супроводжуватиме людину від її першого і до останнього подиху!

— Закінчено контроль! — промовляє дівчина-оператор, кладучи пластмасову картку в книжечку свідоцтва про народження.

— Уа! — відповідає новонароджена, яка віднині для всіх кібернетичних злагод буде мужчиною.

Нас не цікавить подальша доля недолугої операторки. Цілком можливо, вона, — якщо жива, звісно, — тільки аж тепер дізнається, яку величезну роль зіграла її помилка в житті Героїні Космосу Валентини Григорівни Гармаш. Ні, я не закликаю “помилятися” навмисне, покладаючи надію на щасливий збіг обставин. Та й навряд чи “помилишся” тепер, бо історія “хлопчика-дівчинки” Гармаш багато чого навчила і лікарів, і психологів, і педагогів.

У перші місяці Валиного існування ота помилка ніяк не позначалася на її долі. Хіба не все одно — хлопчик чи дівчинка, якщо малятко тільки-тільки починає усвідомлювати себе, вчиться розмовляти, ходити, пізнавати світ?.. Отож і почнемо ми свою подальшу розповідь з дуже характерного епізоду: на екрані ще триває затемнення, а за кадром лунає одчайдушний дитячий плач.

Гарнесенька дівчинка — блакитноока, з пишними золотими кучерями — плентається алейкою, розмазуючи по щоках сльози і кров з розбитого носа. Поруч з нею незграбно крокує кіб-вихователь і промовляє добродушним басом:

— Не треба плакати, Валю! Будь мужчиною!

— Я не хочу бути мужчиною! — репетує дівчинка.

— А космонавтом хочеш бути? — вкрадливо запитує робот.

— Але ж боляче!.. — вона враз замовкла, тільки схлипує коли-не-коли. Потім каже з образою: — Який ти хитрий, Кібе!.. І злий! Всі інші кіби — лагідні й добрі. А ти завжди вигадуєш для мене найважчі завдання!

— Ну, гаразд, — дипломатично погоджується робот. — Відтепер я знаходитиму найлегші. Хочеш?

Помовчали. Потім, востаннє шморгнувши носом, дівчинка сказала:

— Ти казав правду, Кібе: було не дуже боляче.

— А образливо, так?

— Так.

— Мені теж часом буває образливо, — довірливо сказав робот. — Ой, як образливо!.. — він, певно, хотів щось додати, але на його грудях, трошки вище особистого номера КВ-13-13, спалахнув вогник виклику, заклацали реле, окрутнулася на шоломі антена-шукач. — Валю, почекай на мене тут, мене викликають до Директора. Я зараз повернуся.

Хоч робот свідомості ще не має, його машинні рефлекси вже набули значного розвитку, наближаючись до рефлексів вищих тварин. В позитронній пам’яті намертво зафіксовано: кожен виклик до Директора спричиняється до неприємних наслідків, подеколи включно аж по короткочасне вимикання. Чому викликають сьогодні? Адже закладену програму виконано повністю і вчасно, коректор внутрішнього контролю не зафіксував жодного порушення законів інтегральної логіки, інформативна мережа та блок евристики працюють бездоганно, енергетичний баланс позитивний, кінематична схема пошкоджень не має, профілактичний огляд проведено тільки сімнадцять годин тому, сьогоднішній ранковий контрольний тест дав стопроцентну достовірність.

Здавалося б, усе гаразд. Та щось роботові муляє, — якщо вжити “людське” визначення. А все отой “блок евристики”, який вмикається завжди, коли в позитронний мозок надходить надто мало інформації. Ця хитра штука зненацька підсовує твердження, яке стоїть аж ген далеко від наявних логічно-причинних ланцюжків, а тобі треба прокласти до нього нові та перевірити, чи немає в них внутрішнього протиріччя. Ось так було кілька хвилин тому. Хлопчик подав інформацію, що не хоче бути мужчиною. Це — нелогічно, бо він уже й зараз є представником чоловічої статі, якого в майбутньому зватимуть підлітком, юнаком, а ще пізніше — мужчиною в повному інформативному розумінні слова. Твердження суб’єкта А, що він НЕ Є суб’єктом А — облудне, а його НЕБАЖАННЯ БУТИ суб’єктом А — не аналізується однозначно, бо немає бази для суджень. Протягом кількох сот мілісекунд блок евристики висловлював абсолютно не логічні твердження, аж доки випадково склався вартий уваги ланцюжок: “мужчина не плаче”, а “хлопчик плаче”; “плач означає НЕМУЖЧИНУ”, однак “космонавт— це і мужчина, і жінка”; “космонавт — добре”, отже “космонавт не плаче!”. І тільки аж після цього висновку можна було сформулювати виховну інформацію у запитальній формі: “А КОСМОНАВТОМ хочеш бути?” Хлопчик вмить перестав плакати, і це засвідчило, що розв’язок був повністю логічний… Але чому ж викликають до Директора?.. Блок евристики настирливо повторює твердження, що цей виклик неодмінно пов’язаний з процесом передачі інформації в логічну систему маленької людини чоловічого роду, на ім’я Валя, проте не вдається прокласти бодай найслабкіший асоціативний місток між припущенням і дійсністю. Інтегральна логіка — не всемогутня. В усякому разі, вона потребує цілком певного рівня інформативної обізнаності. А інформація, яку щойно одержав кіб-вихователь КВ-13-13 з цього питання, майже дорівнює нулю.

Хоч як дивно, але причини виклику не знає не тільки ретельний кіб-вихователь КВ-13-13, а й той, хто викликав його, Директор Учбового центру. Він просто виконав прохання чимось дуже стурбованої молодої жінки, яка назвалася матір’ю дівчинки Валі Гармаш.

— Заспокойтеся, прошу. Кіб з’явиться через кілька хвилин. Але хоч скажіть, що сталося?

Жінка нервово жмакає хусточку. Видно, що їй дуже незручно починати розмову.

— Зрозумійте мене: я аж ніяк не хочу втручатися в педагогічний процес вашого Учбового центру. Я розумію: ваша методика перевірена тисячоразово і виключає можливість щонайменшої помилки… Та все ж я дивуюся. Мою дочку перевантажують так, наче їй не три роки, а щонайменше п’ять чи навіть шість! Я розумію: програми виховання і навчання повсякчас удосконалюються, але… І взагалі, отой кіб поводиться надто дивно: настирливо називає її хлопчиком і торочить тільке одне: “Будь мужчиною! Будь мужчиною!” Не розумію!.. Прошу, перевірте його. А може, ви дасте Валі іншого?

Директор посміхнувся, легенько торкнув жінку за плече:

— Запевняю вас, усе гаразд. Кіб вашої дочки — найкращий кіб Учбового центру! — він підвівся, підійшов до стіни, прикрашеної стереопортретами славетних випускників цієї школи. — Погляньте, ось його колишні вихованці! І цей… і цей… і цей…

— Та невже?! — здивувалася жінка. — Отже, і Валя…

— Так, вона теж може стати космонавтом. У вашої дочки дуже незвичні й надзвичайно високі індекси. Цілком можливо, їй випаде щастя бути першою в світі жінкою — командиром зорельота. Але про це, звичайно, говорити зарано.

Пролунав дзвоник.

— Зайдіть! — сказав Директор.

Це — кіб-вихователь КВ-13-13. Став біля порога, вітальним жестом приклав руку до грудей.

— Праці й щастя вам, люди!.. Я виконав ваш наказ, Директоре.

— Гаразд. Приєднайся до Інспектора.

— Я припустився помилки, Директоре?

— Контроль програми загального прогнозування.

— Виконую! — робот попростував до щита кібернетичного “Інспектора”, приєднав його багатоштиреві штепселі до спеціальних розеток на своїх “грудях”. Завмер.

А Директор тим часом одержав з інформаторію “Свідоцтво життя” Валентини Гармаш, оту картку з вогнетривкої пластмаси, де через недбалість дівчини-оператора автомат пробив отвір на п’ять міліметрів нижче, аніж було треба. Весь інформативний зміст цієї картки записано в блоках базової пам’яті кіб-вихователя КВ-13-13, як беззаперечна істина, що ні в якому разі не підлягає перевірці та змінам. Але й кібернетичний Інспектор, як тільки в нього вкладуть цю картку, сприйматиме її за несхибну базу для всіх операцій контролю інтегральної логіки підлеглого кіб-вихователя. Для такої перевірки немає ніяких підстав, бо КВ-13-13 пройшов профілактичний огляд лише сімнадцять годин тому, та й зараз без ніякої затримки і абсолютно правильно розв’язав тест-задачу вищої категорії. Отже, можна було б доповісти, що дії кіб-вихователя повністю логічні. Але людина Директор наказує здійснити повний контроль систем позитронного мозку кібернетичної злагоди КВ-13-13, а такий наказ — абсолютна істина.

Приблизно так “міркував” отой “Інспектор”, якщо витлумачити “по-людському” логічний аналіз, який відбувався в його позитронному мозку. Проте і ці “міркування”, і сам контроль зовні проявлялися тільки в гарячковій пульсації незліченних індикаторів на табло машини та в легенькому клацанні перемикачів.

Жінка поглядала в той бік мовчки й з цікавістю.

Мабуть, їй не доводилося мати справу з кібернетичною технікою.

— Скажіть, а чи не може трапитися помилки… Ні-ні, не в даному разі, а взагалі… Те, що прогнозується основне життєве покликання людини, — я сприймаю: машина справді здатна виявити найяскравіші риси індивідуальності кожного. Але щоб прогнозувати навіть… — її перебив неголосний сигнал Інспектора. Клацання урвалося, індикатори згасли.

— Перепрошую, — сказав Директор. — Інспекторе, доповідайте!

— Доповідаю. Валя Гармаш. Вік: три роки, чотири місяці, два дні, чотирнадцять годин. Категорія А-один, підпрограма вісім. Ідентифікація — повна, успішність дуже добра, емоційний фактор бездоганний, логіка стала і чітка. Дії кіб-вихователя КВ-13-13 схвалюються. Зауваження: звернути увагу на недостатність розвитку біцепсів і трицепсів у дитини. Все.

— Гаразд, — сказав Директор. — Кіб тринадцять-тринадцять, можеш іти. А втім, стривай. Називати Валю Гармаш хлопчиком — заборонено.

— Зафіксовано, Директоре. Дозволите йти?

— Іди.

Кібер звільнився від кабелів контролю, вийшов з кабінету.

— Як бачите, все гаразд, — заспокійливо сказав Директор. — Продовжуйте, я слухаю вас.

— Власне, це вже загальні міркування… Служба Життя починає прогнозувати не тільки навчально-виховний процес, а навіть дружбу і… і кохання! — жінка зашарілася, пересмикнула плечима. — Даруйте, як можна покохати зовсім чужу, незнану й небачену людину тільки в ім’я того, що у вас цілком випадково збіглися такі й такі емоіндекси!

— А як покохали вашого чоловіка ви? — лукаво запитав Директор. — Адже ви, мабуть, теж зустрілися з ним цілком випадково?

— Так, — дещо збентежилася жінка. — Проте, коли б мені на нього вказала ваша “позитронна сваха”, я б уже тільки з упертості, тільки через ображене самолюбство вийшла б заміж за іншого!

— Гай-гай, — засміявся Директор, — і ЦЯ риса характеру зафіксована у ваших емограмах. Позитронну сваху, як ви кажете, не обдуриш! Навпаки, вона обдурила б вас. І дуже просто: заявила б, що найкращим чоловіком для вас був би Ікс Ігрек. А от ВИ йому ТРІШЕЧКИ не пасуєте. У вас надмірне самолюбство, ви це вмієте поступатися дрібницями в ім’я великого. Отож вам пропонується інший варіант: вийти заміж за Дубль Be. Йому ви підходите ЦІЛКОМ… Ну?

Жінка слухала цей монолог з посмішкою, а тоді й розсміялася, та ще й так, що аж сльози на очах з’явилися.

— Переконали!.. Складаю зброю!.. Ваша позитронна сваха не помилилася, майже так і було насправді: тільки в найостаннішу мить я зуміла переступити через своє гіпертрофоване самолюбство. І не шкодую про це… Але ж мені не підказував ніхто. Я сама розв’язала одну з найважливіших задач життя. То невже моїй Валі доведеться…

— Не хвилюйтеся за Валю. В неї будуть саме ті друзі, краще яких не знайдеш на всій планеті. А про судженого — вже й казати не треба!

Гай-гай, хіба можна було закинути Директорові Учбового центру надмірний оптимізм щодо майбутньої долі Валентини Гармаш? Хіба можна було хоч у чомусь звинуватити педантичного й пильного Інспектора та турботливого кіб-вихователя КВ-13-13?.. Найсуворіший — і неодноразовий! — контроль навчально-виховного процесу людини з особистим індексом № МКАБ-003П41 щоразу стверджував: успішність — дуже добра, інтелектуальний розвиток — дуже добрий, емоційний фактор — бездоганний; звернути увагу на подальший розвиток м’язів. Все, все було б гаразд, якби справді йшлося про ВАЛЕНТИНА, а не Валентину. Це тільки нігілістки дев’ятнадцятого століття, воюючи за рівноправність, запекло торочили про абсолютну тотожність мужчин і жінок. Це тільки в перші десятиріччя двадцятого віку жінки, щоб довести свою повноцінність, — а то й щоб забезпечити існування своїх дітей, — бралися за найважчі й найнебезпечніші роботи, які, хоча б через фізіологічні особливості, мали б виконувати лише чоловіки. Тепер такому безглуздю було покладено край. Рівність аж ніяк не вимагає тотожності, дівчатка й хлопчики виховувалися за абсолютно різними програмами. А з Валі Гармаш її дбайливі вихователі прагнули зробити мужчину!

І педагоги, і Директор Учбового центру часом дивувалися: кіб КВ-13-13 виховував дівчинку надто своєрідно. Проте підстав для тривоги не було: мабуть, так потрібно через виняткову незвичайність її індексів. Отже, все гаразд.

Так, ДЛЯ НИХ справді все було гаразд. А для Валі?

Ми розлучилися з нею тоді, коли їй минуло три роки. Зараз дівчинці-дванадцять. Та доки розвидниться на екрані, ми знову будемо чути її одчайдушне ридання і сердите, вперте: “Не хочу! Не хочу! Не хочу!”

Вона лежить на канапі, уткнувшись носом у подушку, — дівчина-підліток з пишною розпатланою зачіскою. А поруч стоїть кіб КВ-13-13 і зовсім по-людському похитує незграбною головою:

— Ну, от… Знову сльози!.. Валю, та будь же, нарешті, мужчиною!

Від цих слів дівчина підхопилася, як обпечена. Гнівно тупнула ніжкою, махнула кулачком:

— Слухай, Кібе, скільки разів тобі казати, що я ніколи не буду мужчиною! Я — жінка, жінка, жінка!.. І я не хочу дружити з отією млявою зеленоокою лялькою!.. Навіщо ти мені її підсунув?! Чому всі інші дівчата дружитимуть з хлопцями, а я…

— Ой, Валю, Валю, — хитає головою кіб. — Треба пишатися, що в тебе така подруга! В неї найвищі індекси в усьому Учбовому центрі!

— І вона — балерина, так? — розлючено підхоплює Валя. — І вона вміє робити тра-ля-ля, тра-ля-ля, тра-ля-ля? — дівчина робить кілька балетних па, але це — не пародія, а по-справжньому граціозні рухи. — Я сама хочу бути балериною. Ось так!

— Ну, гаразд, — дипломатично погоджується робот. — Я попрошу інспектора, щоб він вклав у мене іншу програму. Ти будеш балериною… Та й справді: ну яка в тому радість — бути космонавтом? Тільки й того, що назва. А балерина…

Гірко зітхнувши, Валя сіла на канапу, зовсім по-хлоп’ячому почухала потилицю.

— Який ти підступний, Кібе! Який ти хитрий!.. Де вона, ота клята лялька? І поясни, прошу, як я повинна з нею поводитися?

— Щиро й по-дружньому. Ти повинен…

— Кібе, востаннє кажу: ти не маєш права звертатися до мене як до особи чоловічого роду!

— Зафіксовано. Я користуватимусь безособовими зворотами. Продовжую: треба стати для неї взірцем сили, мужності, наполегливості.

— Ну, це — не дуже складно, — каже Валя. — Ходімо, Кібе!

На весь парк Учбового центру лунає зухвалий посвист. Це наша Валя, видершись на височезний каштан, демонструє “силу й мужність”. Свиснувши в чотири пальці, вона зі спритністю мавпи перестрибує на гілку сусіднього дерева, а звідти — на друге… на третє… Розгойдалася в повітрі, зробила блискуче сальто, пружно стала на землю. Стріпнула кучерями і заклала руки в кишені шортів.

— Ну, як?!

Вродлива зеленоока дівчинка в зграбній напівпрозорій сукенці — “лялька” — дивиться на неї злякано.

— Д-дуже добре… — мимрить вона розгублено.

— Це — що! — Валя шморгнула носом, почухала потилицю, розмірковуючи, які ще зразки “мужності й наполегливості” можна продемонструвати. — Ти знаєш, що я зовсім не боюся болю? — вона пошукала очима, висмикнула з зачіски “ляльки” заколку, простягла їй. — Ану, штрикай мене в руку. Ось сюди!

— Я не… — “лялька” тремтить і замалим не плаче.

— Штрикай, я тобі кажу! — у Валиному голосі бринить метал. Сірі очі виблискують холодно й жорстоко, вони підкоряють “ляльчину” волю, обезвладнюють її.

Що боляче — то боляче. На мить звузилися Валині зіниці.

Та вона — ані пари з вуст. Злизала язиком кров, що виступила з ранки, сказала недбало:

— Пусте, ти теж навчишся не боятися болю!.. А зараз — знаєш, що ми зробимо? Підемо стрибати з вишки у воду!

”Лялька” покірно плентається за Валею. “Ляльці” в цю мить не те що стрибати з вишки, а навіть дихати не хочеться. Як найвищого щастя, чекає вона хвилини, коли можна буде втекти від нав’язаної подруги. Ну звідки, звідки така халепа?! І поскаржитися нікому, адже поруч обидва кібери, її власний, КВ-13-07, і Валин. Це вони визначають, коли працювати, а коли розважатися, який основний фах вибирати і з ким дружити… Ну з якого права людську долю має вирішувати бездушна кібернетична машина?! Адже, кажуть, ще зовсім недавно кожен обирав собі шлях у житті самостійно. І друзів знаходили самі. Справжніх, хороших друзів.

— Лялько, роздягайся!

Бач, навіть на ім’я не називає, прізвисько вигадала! Отака-то “подруга”! Але несила опиратися їй. Вона просто гіпнотизує сталевим поглядом сірих очей.

Куди стрибати?! Дзеркало води-неймовірно далеко, до нього метрів три, а то й чотири. Тремтять і підгинаються коліна, всі м’язи зсудомило.

— Валенько… Подружко… Та

— Нічого, нічого, зумієш! Зробиш ось так… і ось так… і ось так. Головне — випростатися, увійти в воду під прямим кутом.

— Не буду стрибати!

Що?! Ти маєш стати балериною. НАЙКРАЩОЮ В СВІТІ балериною. А балерина повинна бути фізично розвиненою. Я ЗРОБЛЮ ТЕБЕ такою!

Стрибнула, заплющивши очі. У-у-ух! Аж серце зайшлося!..

Але ж як приємно тепер, коли отой тваринний жах лишився позаду.

— Стрибай, Лялько! Висота — п’ять метрів.

— Валенько, страшно… Хай завтра…

— Ну?!

Напружила всю свою волю. Розпрощалася з життям… 1 аж заясніло все навкруг, коли випірнула з води — цілісінька й здоровісінька.

— Стрибай, Лялько! Висота — сім.

— Слово честі, не можу, Валенько! Не можу!

Мабуть, і справді на цьому сьогодні слід було б поставити крапку. Але ж кіб порадив стати для цієї ляльки взірцем наполегливості.

— Стрибай! Хутко!

Стрибнула бідолашна дівчина. Та в найостаннішу мить, на лихо собі, розплющила очі й побачила, яку безмежно велику відстань має пролетіти. Інстинктивно скоцюрбилася, крутнула млинка… і ляпнула в басейн так, що аж виляски пішли.

Вона не встигла й отямитися, як Валя вихопила її з води, понесла на руках із басейну, поклала на зелений моріжок, пестила, втішала.

А “лялька” гірко ковтала сльози, здригалася від отих пестощів і тільки й думала: “Та коли вона вже відчепиться?!”

За той “урок наполегливості” Валя одержала від кіб-вихователя догану. Виявляється, дівчаток не можна примушувати робити те, чого вони не хочуть; виявляється, м’язи у дівчаток розвиваються значно менше, аніж у хлопчиків; виявляється, для дівчаток надмірні фізичні навантаження не тільки шкідливі, а часом навіть призводять до фатальних наслідків.

Він стільки торочив про отих “дівчаток”, що Валя кінець кінцем вибухнула:

— Кібе, даруй, ну що ти верзеш? А хіба я — хлопець?!

Робот пам’ятав твердо: людина з особистим індексом № МКАБ-003П41-МУЖЧИНА в тій стадії, коли на нього кажуть “підліток”. Але спробуй-но відповісти на запитання, коли абсолютно заборонено називати людину “хлопчиком” і звертатися до неї як до особи чоловічого роду! Отож робот і хитрує:

— Ти, Валю, належиш до зовсім іншої категорії людей, аніж твоя подруга. Між вами є велика, принципова різниця. Люди твоєї категорії завжди мусять бути енергійнішими, дужчими, хоробрішими… Великодушними. Уважними. Терплячими.

— Ну, це — інша річ! — заспокоюється Валя. — Перепрошую, Кібе, за образу. Ти — дуже милий, хоч і трошки чудний… Хоч мене, щиро кажучи, від отієї “ляльки” нудить, я буду з нею і великодушною, і уважною, і терплячою!

Так, Валя дотримала слова. Кіб-вихователь не може закинути їй нічого: вона справді дуже турботлива й уважна до своєї подруги, ніколи не гримає на неї, дбає про її дозвілля й розваги, не залишає саму. Не має підстав для нарікання і кібер КВ-13-07: одержавши подругу, його вихованка стала розвиватися дуже швидко; вона тепер чудесно плаває і стрибає у воду з десятиметрової вишки, завоювала перше місце у змаганнях з художньої гімнастики; а вже про успіхи в балетній студії й казати нічого— одержує найвищі оцінки за прискореною програмою.

Та все ж обох кіберів, — знову ж, якщо використати людські терміни, — дедалі дужче огортає якась “тривога”. У взаємовідносинах їхніх вихованців проступає щось нетипове, не підпорядковане ні одній з підпрограм. Кіб-вихователь КВ-13-07 ніяк не може проаналізувати, чому його вихованка так часто плаче, лишаючись на самоті; чому намагається уникнути зустрічей з подругою, а заради цього часом навіть висловлює твердження облудні або внутрішньо суперечливі.

Ще більше підстав для посиленої роботи блока евристики має кіб КВ-13-13. Якби серед його попередніх вихованців була хоч одна дівчина, він, мабуть, швидко знайшов би пояснення багатьом нелогічним діям Валі Гармаш. Але зараз інтегральні матриці не розв’язуються. Чому, наприклад, підліток почав дедалі більше скидатися на дорослу людину жіночої статі? Чому надто багато уваги приділяє своїй зовнішності та по кілька разів на день міняє вбрання? Чому, незважаючи на форсовану до межі програму фізичного виховання, тільки ледь-ледь сягає найнижчого критичного рівня розвитку мужчини віком шістнадцяти років?

Ну звідки бідолашному роботові знати, що його “хлопчик” уже перетворився на дуже вродливу, кмітливу, енергійну дівчину, яка через хибне програмування стала найпрудкішою, найдужчою, найхоробрішою з усіх вихованок Учбового центру? Звідки йому знати, що його “хлопчик” з завмиранням серця чекає Дня Аеліти, коли — не обов’язково, проте цілком можливо! — випаде зустрітися з Другом Серця та й відкараскатися від отієї зненависної “ляльки” з вилупленими зеленими очима?

Валя й сама не розуміє, чому так ненавидить свою подругу. Дратує все: її покірність, її безпорадність, її обдарованість балерини, її врода, її хода. Дратує навіть те, що Лялька, — прізвисько так і лишилося, — багатьма успіхами завдячує саме їй, Валентині. Часом це роздратування набуває такої гострої форми, що їй самій стає моторошно. Ледве-ледве стримується. Проте й Лялька, мабуть, відчуває щось схоже. В її переляканих очах повсякчас жевріє зненависть зацькованого звіра. Ой, коли вже можна буде назавжди розлучитися з нею?! Коли кінець кінцем настане День Аеліти!

Свята з нетерпінням чекали всі шістнадцятилітні дівчата. З цього дня вони вступали в Пору Юності, найкращу пору життя. І кожна з них потайки сподівалася, що саме в цей день їй буде названо індекс Друга Серця, — судженого, за якого вона може через кілька років вийти заміж.

Власне кажучи, суперпозитронний мозок Служби Життя вже давним-давно підготував такі індекси для кожної. Проте у різних людей період фізіологічного та психічного становлення перебігає по-різному; відповідні, здавалося б, емоіндекси хлопчиків та дівчаток часом розбігалися з віком; прогнози доводилося багаторазово перевіряти і уточнювати. Лише у незначної частини шістнадцятилітніх дівчат індекс Друга Серця був незмінний з самого початку.

Для юнаків Пора Юності починалася пізніше. Свій День Прометея вони святкували вісімнадцятилітніми. Проте в День Аеліти декотрі з них могли дізнатися про індекс Друга Життя. Здебільшого просто повторювався індекс Друга Дитинства. Часом називався зовсім інший. Тим, у кого період становлення ще не скінчився, доводилося чекати.

Так, Дня Аеліти з нетерпінням чекали всі шістнадцятилітні вихованці Учбового центру. Та, мабуть, найдужче мріяла про нього Валентина Гармаш.

Ще напередодні дівчина знала: ЦЕ станеться завтра. Не сподівання, не припущення, а непохитна переконаність надихала її віру в те, що через добу вона не тільки взнає індекс свого Друга Серця, а й зустрінеться з ним. Де і як — невідомо: День Аеліти чарівливий саме своєю таємничістю. Лише тісне коло випускників педагогічного факультету знає детальний сценарій завтрашнього свята, яке, звичайно ж, докорінно відрізнятиметься від усіх попередніх. Отож ніхто не відгадає, які святкові сувеніри одержить від родичів, друзів та Учбового центру, а ті щасливі, що завтра набудуть свого Друга Серця, навіть уявити не можуть, як це відбуватиметься. Одна, прокинувшись вранці, раптом помітить, що на її браслеті-інформаторі з’явиться ще один пульсуючий вогник та незнайомий індекс. Інша одержить “цілком таємну” лазерограму “неземлян”, яку будь-що треба розшифрувати самотужки. Ще якусь поставлять перед лабіринтом, де аж у найдальшому приміщенні на неї чекає скринька з заповітним конвертом. А до якоїсь просто підійде ніколи не бачений досі юнак і тихо промовить: “Я твій Друг Серця”.

Який він буде, той Друг?.. Валя уникала малювати в уяві його образ. Боялася, що дійсність не збіжиться з мрією, завдасть удару по самолюбству, а від цього, бодай частково, потьмариться радість. Хай буде такий, яким йому судилося бути. Мати глузує з “позитронної свахи”. А вона, Валентина, повністю звіряється на кібернетичні системи. Хіба ж не милий, добродушний кіб КВ-13-13 зробив її найспритнішою, найдужчою, найхоробрішою дівчиною Учбового центру? Може, саме цієї ночі він нишком зніме з її руки браслет-інформатор, щоб поставити в ньому подвійний блок “індикаторів життя”, — адже Валя знає, що вона буде для свого судженого найніжнішою дружиною, найвірнішим другом Назавжди. Тож хай скоріше настає оте ЗАВТРА!

Дівчина й гадки не мала, що наступний день принесе їй не радість, а горе.

Звичайно ж, коли вона, прокинувшись, хапнулася за свій браслет-інформатор, другого вогника на ньому не було. Ну, що ж— до вечора ще далеко!

Протягом кількох наступних годин було чимало приємного: одержала силу-силенну оригінальних, несподіваних подарунків, посіла перші місця в усіх основних видах спортивних змагань, натанцювалася і наспівалася. Та вся вона була мов натягнута струна. Мимохіть помічала, коли якась із дівчат зненацька починала сяяти від щастя: ВЖЕ! Про індекс Друга Серця дізнавалася тільки суджена, яка мала право тримати його в таємниці. Але хто крився б зі своїм щастям?! Вже через кілька хвилин про той індекс знали і родичі, і друзі, і просто всі однолітки щасливої. А у Валентини Гармаш підстав для радості не було. Її огортав дедалі більший неспокій. Ще не скінчився період становлення?.. Ще не досяг повноліття суджений?.. Чи, може, для неї взагалі такого не знайдеться, — через оту кляту своєрідність індексів?

Заклопотана тривожними роздумами, вона загубила свою Ляльку. Рада-радісінька, та десь чкурнула. Звісно, без неї зараз навіть краще, але ж обов’язок — насамперед. Проте Лялька як у воду впала. Правда, хтось бачив, ніби вона прямувала до дискольота, який нещодавно приземлився біля парку, та тільки хто ж утікає з Учбового центру в День Аеліти?!

Зловісне передчуття стисло Валине серце. А коли через годину вона ще здалеку помітила Ляльку, яка йшла їй назустріч від Адміністративного корпусу, — перехопило подих.

З Лялькою сталася дивна зміна. Вона вже не втягує голову в плечі, не нітиться під поглядом подруги, а ступає вишуканою ходою балерини, посміхаючись виклично і глузливо. Та головне — очі. В них палахкотять торжество і зловтіха, радість звільнення, тріумф перемоги.

Кинула недбало:

— Можеш поздоровити мене, Валю. Я знайшла свого Друга Серця.

— Вітаю. Хто ж він?

— Можеш поглянути. Космонавт Віталій Бондарчук.

У Валі потемніло в очах. З уст замалим не зірвався зойк: “Він!”. Саме той, що судився їй, Валентині Гармаш! Вона БОЯЛАСЯ мріяти про нього як про Друга Серця; вона повсякчас запевняла себе, що просто схиляється перед ним як перед взірцем мужності й цілеспрямованості, тому й повісила його стереопортрет у себе над ліжком; їй було трохи неприємно, що багато інших дівчат зробили так само: на якій підставі всі оті майбутні лікарі й інженери, акванавти й лінгвісти бодай у мріях можуть зазіхати на прихильність людини по-справжньому героїчної професії?! Інша річ-Валентина Гармаш. Вона має повне право, прокинувшись, зустрітися з Віталієм Бондарчуком очима і подумки сказати йому: “Я стану космонавткою, Віталію! Запевняю: я буду гідна тебе!”

І ось тепер — такий удар! Якби Віталію судилося стати Другом Серця якоїсь іншої дівчини, було б набагато легше. Але щоб Лялька, оця рожевощока кокетка з зеленими, мов у кішки, очима, торжествувала тільки через те, що її примітивні індекси цілком випадково виявилися слабенькою тінню індексів славетного космонавта Бондарчука?! Серце розривається від болю, свідомість потьмарюється від думки, що змінити вирок долі неможливо.

Але — будь мужчиною, Валю! Хай оця дурна лялька не помічає бурі, що вирує у твоїй душі.

Поглянула в бік адміністративного корпусу. Віталій розмовляє з Директором — ставний, молодий, усміхнений… Віталію, любий, трапилася якась прикра помилка; тобі насправді судилася одна-єдина в усьому світі, Валентина Гармаш… Плюнь на ті індекси, адже наші батьки закохувалися без суфлерів! Хочеш — я підійду зараз і скажу, що вийду заміж тільки за тебе і ні за кого іншого?!

Так вона говорила подумки. А вголос вимовила спокійно:

— Так, він гарненький. Ще раз вітаю тебе, Лялько.

І — пішла. Пішла неквапною ходою безтурботної дівчини в День Аеліти, коли забуваються великі й малі прикрощі, а серце виспівує від щастя і кожен м’яз вібрує від передчуття зустрічі з дивом.

У ній того дня наче щось надломилося. Хай хоч як намагалася вона видаватися колишньою, хай хоч як тамувала в собі тугу і розпач, — від пильних очей подруги не сховаєшся. Лялька вмить зметикувала, що й до чого. Власне, вона аж ніяк не була жорстокою та підступною, і коли б ішлося про якусь іншу дівчину — докладала б усіх зусиль, аби полегшити страждання безталанної суперниці. Але той психологічний утиск, якого вона зазнавала від силоміць нав’язаної подруги, нині закликав до розплати за справжню і уявну кривду; в Ляльчиному серці не було співчуття до Валентини, а тільки мстива зловтіха. І була змога метатися як завгодно, бо Валентина втратила щодо неї права лідера.

Валя сама не могла зрозуміти, як сталося, що вже не вона Ляльці, а Лялька їй наказує, куди йти та що робити. Спроби опиратися дедалі наростаючій наполегливості подруги не увінчувалися успіхом, бо Лялька була розумна й тактовна, завжди вміла обернути справу так, що їй ніхто не закинув би нічого лихого навіть у тому разі, коли з повною ясністю відчувалося, що вона діє з холодно розрахованою жорстокістю. А найголовніше полягало в тому, що Лялька знала, на яких струнах зіграти.

До Дня Аеліти обидві як про найбільше щастя мріяли про можливість розлучитися назавжди. Зараз для цього була підстава: Лялька одержала Друга Серця, а Валя, — ми знаємо, через що саме, — лишилася в категорії “недовстановлених” і могла вибирати собі тимчасових друзів сама. Але розлучатися не хотіли ні та, ні та: Лялька — аби не втратити нагоди позбиткуватися над подругою, а Валя — щоб хоч інколи зустрічатися з Віталієм, чути його голос, дивитися йому в очі. Лялька навмисне запрошувала суперницю, коли прилітав Віталій Бондарчук; повна віри в непоборну силу індексів, вона часом вдавалася аж до надто небезпечних експериментів: ставилася до Віталія з підкресленою недбалістю, вередувала, надовго лишала його віч-на-віч з Валентиною, — одне слово, провокувала подругу на одчайдушні дії, з яких можна було б пізніше їдко поглузувати.

О, якби не ота дурна “магія індексів”! Якби Валя Гармаш мала бодай крихітку надії на те, що можна перекреслити жорстокий присуд “позитронної свахи”! Якби врешті-решт вона була сама собою, — тобто незмінно веселою і дотепною, енергійною і заповзятливою! Але ж у присутності Віталія дівчина ставала млявою і мовчазною, справляла враження істоти полохливої й затурканої. Не дивно, що Віталій майже не звертав на неї уваги, навіть коли йому набридали несподівані вибрики та коверзування його “законної” судженої. А Валин розпач наростав і гострішав; вона вже ладна була благати про переведення до якогось іншого Учбового центру, аби ніколи більше не зустрічатися з Віталієм… і жахалася самої думки про це.

Єдине, що її рятувало, — невиразне сподівання на майбутнє. Хай там як — Ляльці шлях у Космос заказано. А Валя через п’ять-шість років стане космонавткою, і хто знає, чи не доведеться разом з Віталієм Бондарчуком вирушити в міжзоряний рейс тривалістю на все життя? Там виясниться, чиї індекси збігаються, а чиї — ні!

В ім’я цієї, — може, не надто світлої, та все ж кличної, — мети Валентина Гармаш творила справжні чудеса: сумлінний кіб-вихователь КВ-13-13 повсякчас доповідав кібернетичному Інспектору, що людина з особистим індексом № МКАБ-003П31 засвоює запрограмований матеріал набагато грунтовніше й швидше, аніж усі його попередні вихованці, отож має всі підстави стати космонавтом найвищої категорії. І тільки за одне бідолашний кіб незмінно одержував стягнення — за надзвичайно слабкий фізичний розвиток вихованця: “юнак” ледве-ледве вкладався в середні норми для свого віку. Валі Гармаш — хотіла вона того чи не хотіла — доводилося майже третину всього часу перебувати на стадіоні та в гімнастичних залах; на змаганнях з бігу та у метанні диска серед дівчат її результати вже перевищували світовий рекорд, проте кіб уперто не дозволяв їй брати участь у офіційних виступах і наполягав на подальшому тренуванні. Валя скорялася; вона, зрештою, навіть раділа, що надзвичайне перевантаження навчальної та спортивної програми не дає їй можливості замислюватися над власною долею, допомагає забувати про Віталія Бондарчука. А коли той на борту “Ікара” вирушив у багатомісячний розвідувальний політ до астероїдної смуги, дівчині здалося, що вона звільнилася від принизливого почуття закоханості в чужого Друга Серця. Мабуть, так і мало статися; мабуть, “позитронна сваха” заздалегідь зважила на нестійкість почуттів Валентини Гармаш і наступного Дня Аеліти підсуне їй хоч і не героя, зате повністю відповідного юнака; що ж, хай буде так!

Проте минув і наступний День Аеліти, і ще один — Валі вже сповнилося вісімнадцять, — а вона все ще не мала Друга Серця. Підстав для тривоги поки що не було, адже чимало інших дівчат її віку теж чекали знаменної події. Однак у Валі зародилася і дедалі зміцнювалася підозра, що в неї справа пояснюється отією клятою “незвичайністю” індексів; що, мабуть, десь у чомусь сталася якась помилка, фатальна помилка з неймовірно страшними наслідками.

Слід було б звернутися з відповідною заявою до Відділу прогнозування Служби Життя. Але проти цього поставало почуття ображеної гідності.

Це сталося в День Прометея — в день повноліття юнаків. Валя не готувалася до цього свята. Правда, милий чудіюватий кіб останнім часом щось надто настирливо торочив про цей день, але висловлювався головним чином натяками. Валя й гадки не мала, що КВ-13-13 просто НЕ МІГ сказати прямо, яке значення матиме День Прометея для неї, як для ЮНАКА. Заборона людини — непорушний закон для кібера. А Валя Гармаш стільки забороняла, що бідолашний кібер уже ніяк не міг передати їй безпосередню інформацію про її належність до чоловічої статі. Єдине, що Валя зрозуміла з його натяків, — на неї в цей день чекатиме велика радість. Що ж, можливо, кінець кінцем їй дадуть хоч Друга Життя, якщо не дають Друга Серця!

Того ранку Валя прокинулася в спокійному, нічим не потьмареному настрої. Як завжди, привіталася до Віталієвого портрета, — і навіть похвалила себе за те, що цього разу не защеміло серце: отже, все було гаразд; отже, “позитронна сваха” мала рацію, не зваживши на оте “шалене кохання”, “кохання з першого погляду”, яке вигадала Валентина Гармаш тільки через почуття заздрості до подруги. Відтепер — годі. Вона ставитиметься до Віталія Бондарчука лише як до героїчного колеги по професії.

Гай-гай, надто рано було святкувати перемогу над своїм почуттям!

Одягаючись, Валя помітила у вікно: до їхнього котеджу — вперше за багато місяців! — біжить сяюча Лялька. Отже, на свято приїхав Віталій!

Вона спаленіла, заметушилася. Не бажаючи дати підстави для Ляльчиної зловтіхи, помчала до ванної, аби там, за плюскотом води, приховати зрадливі інтонації голосу. З усією можливою байдужістю відповідала на захоплене торохтіння щасливої подруги, зволікала, чекаючи, доки та забереться геть. Тільки де там! Ляльці потрібно було за всяку ціну повтішатися з переможеної суперниці під час першої після тривалої розлуки зустрічі з Віталієм.

І Валя того дня відчула: так, вона підійшла до Віталія справді розгублена й жалюгідна. Не бачила нікого й нічого, крім нього. Їй було байдуже, що подумає і скаже Лялька, аби тільки він, один-єдиний в усьому світі, зрозумів усе і глянув на неї з теплою щирістю.

Мабуть, у неї був дуже дивний вигляд, бо Віталій вперше подивився їй в очі пильніше, аніж звичайно. Сказав:

— З Днем Прометея, Валю!.. Ти сьогодні якась… якась особлива!.. Може… — він посміхнувся. — Може, знайшла Друга Серця?

То був жарт, та ще й не дуже розумний. А вона відповіла на нього з беззбройною щирістю:

— Так, знайшла, Віталію! Не за мертвими індексами, а за велінням живого серця!

— О, це цікаво! — він усе ще дотримувався тону легковажного базікання, проте насторожився. — І хто ж він, отой щасливий?

Але насторожилася й Лялька. О, закохані дівчата вмить помічають найменшу загрозу власному щастю.

— Секрет, секрет! — вихопилася вона. — Віталію, ну як тобі не соромно! Ти ж бачиш — Валя бентежиться!

Кілька слів — і розмову переведено на безпечні рейки. Хай тепер спробує прокласти повторну стежечку до провокаційного натяку про “веління живого серця!”.

Однак Валя була далека від розробки підступних стратегічних планів. Сказала те, що було на душі. Не шкодує про сказане, не плекає рожевих надій. Знає, що коли ближчим часом не станеться якогось чуда, навіки перегорить її кохання до Віталія Бондарчука, — СПРАВЖНЄ кохання, а не емоіндексний сурогат.

Заглиблена в думки, вона не зрозуміла в першу мить, чому зареготали друзі довкола, чому Лялька смикає її за руку:

— Валю, Валю, твій кіб збожеволів!.. Він виписав тобі “Атестат Прометея!”

Валя здригнулася. По спині перебігли мурашки. “Атестатом Прометея” нагороджують найвидатніших ЮНАКІВ Учбового центру. Як це могло статися?!

Але через мить усе з’ясувалося. Головний Розпорядник свята, який вдавав розгубленого і бігав з отим “Атестатом” то до Директора, то до педагогів, враз зупинився і підняв руку.

Сміх на величезній галявині парку поступово стихав.

— То ви гадаєте, — почав він вкрадливо, — що сталася помилка?.. Ви гадаєте, що на такий атестат мають право лише юнаки?.. Але ж скажіть мені ви, Прометеї нашого Учбового центру, хто з вас прудкі ший за дівчину, на ім’я Валентина Гармаш?! Хто може позмагатися з нею у стрибках у висоту?! Хто володіє рапірою так, як вона?! Отож атестат їй дістався по праву, а ви, бідолашні Прометеї, на знак своєї поразки вклоняйтеся їй до ніг!

Нічого не вдієш — наказ Головного Розпорядника виконується без заперечень: кілька сот вісімнадцятилітніх з жартами та примовками схилилися перед Валею. А вона збентежено посміхалася: отже, все це було заздалегідь передбачено в сценарії свята. Тільки чому ж усе-таки педагоги якось чудно перешіптуються і нерозуміюче знизують плечима?

Герольди Головного Розпорядника принесли їй на золотій таці “Атестат” — сувій справжнього пергаменту з великою сургучною печаткою, написаний, — ба, навіть вималюваний! — од руки. З ревнивою недоброзичливістю поглядала на “Атестат” Лялька, бо бачила: Віталій зацікавився Валентиною, дивиться на неї, як на зовсім незнайому дівчину. Та й Валентина вже не така, як була досі; зникла скутість, потеплішали очі, пом’якшав голос. Ой, буде лихо! Треба щось робити!

— Гм, Валю, а дивись-но: тут і справді була помилка. Так-так, зовсім іншим чорнилом виправлено “а” на “у”. Ха-ха, мабуть, тебе мали таки за мужчину. Або ж підсвідомо ХОТІЛИ ЗРОБИТИ ним, бо нагороджувати дівчину за ЧОЛОВІЧІ риси в ній— сумнівна радість!

— Що?! Що ти сказала?! — Валя обернулася до неї так рвучко, що Лялька аж пополотніла.

— Ні-ні, я не хотіла… Просто мені здалося… Я зовсім не…

Валі було цілком байдуже, яку мету переслідувала Лялька своїм отруйним підшпигуванням. У свідомість вдерлися слова про “чоловічі риси” та про те, що “тебе мали таки за мужчину”. А що, коли й справді? Що, коли оте “будь мужчиною, Валю!” дурного кіба адресувалося не людині взагалі, а ХЛОПЧИКОВІ, ПІДЛІТКОВІ, ЮНАКОВІ?!

— Ну, гаразд. Ми ще з тобою поговоримо, Лялько! — вже не покірна Валя двох останніх років, а Валентина-лідер блиснула на неї сталевим поглядом, рвучко попростувала до групи педагогів, що стояли край галявини.

Вже з того, що на їхніх обличчях перебігало збентеження, з того, що Директор поквапно рушив їй назустріч, дівчина зрозуміла: її нагородження “Атестатом Прометея” — помилка. Дрібна, не варта уваги помилка, яка була всього тільки наслідком помилки величезної, непоправної.

— Директоре, дозвольте запитати: що сталося?

Він на мить затримався з відповіддю, зітхнув:

— Не знаю, Валю. Є в мене припущення, але дуже страшне.

— Я догадуюсь.

— То ходімо до мого кабінету.

Ой, як недоречно зараз пригадався йому давній візит Валиної матері, її несміливе припущення про можливість якоїсь помилки… Як недоречно пригадалися власні заспокійливі посилання на “незвичайність” індексів дівчинки всякий раз, коли кіб-вихователь КВ-13-13 виховував її надто своєрідно! І якби ж хоч не постійне твердження кібернетичного Інспектора, що програма виховання відповідає усім вимогам; якби дівчинка відставала хоч у чомусь! Але ж усе було гаразд… От тобі й “гаразд”!

Зайшли до кабінету. Директор запросив Валю сісти. Довго мовчав, постукуючи пальцями. Потім натиснув кнопку:

— Інформаторій, прошу “Свідоцтво життя” Валентини Гармаш, вісімнадцять років.

Через кілька секунд легенько дзенькнув сигнал виклику, в нішу дистрибутора випала картка з вогнетривкого пластику. Особистий індекс, дата народження, ім’я та по батькові, прізвище. Та ще сила-силенна пробитих дірочок, кожна з яких несе дуже важливе навантаження. Та ще невидимі простим оком доріжки магнітних імпульсів. Кібернетики Служби Життя запевняють: всі оці дірочки та імпульси несуть абсолютно достовірну інформацію, бо багаторазово перевіряються численними — і різнорідними — блоками машини, а людина навіть не торкається цієї картки, отож і помилитися при її заповненні не може. То невже помилка таки сталася?

Директор підвівся, вставив “Свідоцтво життя” в щілину Інспектора. Ту ж мить спалахнули індикатори на табло. Пролунав приємний голос:

— Я готовий.

— Дай відповідь, на якій підставі Валентині Гармаш було надано “Атестат Прометея”, яким нагороджуються тільки юнаки?

— Підстава перша: Валентина Гармаш — юнак, який досяг вісімнадцятиліття. Підстава друга: хоч Валентина Гармаш має загалом недорозвинену систему м’язів, його успіхи…

— Стривай! Обгрунтуй, чому ти вважаєш, що Валентина Гармаш — юнак.

— Обгрунтуванню не підлягає. В “Свідоцтві життя” записано: “стать”-чоловіча. А людина чоловічої статі віком…

— Сто чортів! — Директор гримнув кулаком по пульту машини, вимикаючи її, сів до столу, затулив обличчя руками. В ньому все клекотіло від обурення й сорому. Адже чверть століття тому, кінчаючи педагогічний факультет, він відбував практику на машині Служби Життя в родильному будинку й досі пам’ятає: ЄДИНЕ, що йому доводилося робити, — натиснути на рожеву чи голубу кнопку, тобто зафіксувати СТАТЬ дитини! Та ще потім звірити тотожність особистих індексів… Ну, що він тепер скаже цій дівчині?!

Вона сиділа бліда як смерть. Потім прошепотіла:

— Я хочу знати, яка професія судилася мені НАСПРАВДІ.

Це було найстрашніше.

Треба дати їй хоча б день чи два для заспокоєння, бо інакше справа може кінчитися погано.

— Гаразд, Валю. Я завтра надішлю твоє “Свідоцтво життя” для перекодування.

— Прошу, зробіть це зараз. Негайно. Я маю на це право.

Так, зволікати — марно. Дівчина не заспокоїться, доки не взнає правду, навіть передчуваючи, що вона для неї — жахлива.

Директор набрав по відео номер Головного Координатора Служби Життя. І оскільки це було в День Прометея, оскільки дзвонив сам Директор Учбового центру, його колишній учень, а нині Головний Координатор стривожився:

— Добридень, Іване Харитоновичу. Сталося щось лихе?

— Сталося дуже страшне, Федю. Перевірте, прошу, оцю ось, — він показав індекс свідоцтва, — “Історію життя”. У графі “стать” проставлено: “чоловік”. А треба — “жінка”.

— Не може бути! Не може бути!

— На жаль — є… Прошу видати початковий прогноз щодо професії. Чи багато це забере часу?

Він у душі сподівався на відповідь: “кілька днів”. Але Головний Координатор поквапно захитав головою:

— Дуже швидко, дуже швидко. Щонайбільше чверть години.

— Гм, гм… Ну, гаразд… — Директор нишком позирнув на Валю. А та ніби чекала його погляду.

— Прошу, хай також повідомлять індекс мого Друга Серця.

Вона промовила це так спокійно, що в Директора аж морозом сипнуло по спині.

— Гм, так… Прошу також, Федю: повідомте і гіпотетичний індекс Друга Серця. Якщо такий є, звісно… Якщо є… — бідолашний Директор і наголосив оте “якщо”, і навіть легенько моргнув: немає, мовляв!

Але Головний Координатор його не зрозумів.

— Гаразд, Іване Харитоновичу. Зроблю все, і якнайшвидше. Чекайте на мій виклик.

Запала пауза. Страшна пауза, кожна секунда якої здавалась годиною. Обоє сиділи, схиливши голови. Та й що скажеш? Лишалося тільки чекати отих безглуздих “прогнозів на вчора”. Тільки ні, ще страшнішого: “прогнозів НА НЕЗДІЙСНЕННЕ”. Прогнозів на ВТРАЧЕНІ МОЖЛИВОСТІ! Адже минулого — не повернеш…

Та ось і збігли вони, оті п’ятнадцять хвилин.

Дзенькнув сигнал виклику, спалахнув екран відео. Почувся схвильований голос Головного Координатора:

— Жах, Іване Харитоновичу! Я місця собі не знаходжу! Уявіть, початковий фаховий прогноз — абсолютно інший. Валентина Гармаш мала всі підстави стати балериною найвищого класу…

Валя зойкнула. Підхопилася. Підбігла до екранчика відео. Стиснула кулаки. Закричала:

— Індекс Друга Серця! Кажіть! Негайно!

Молодий мужчина на тому кінці лінії сахнувся, збентежився:

— Перепрошую, я не знав, що… Даруйте, але…

— Та не тягніть же! — простогнала вона. — Не треба індексу, назвіть ім’я!

— Прошу, прошу… Ось — індекс. Дуже хороший суджений. Космонавт Віталій Бондарчук…

— Роботи!.. Всі ви — роботи!.. — Валя впала на стіл, ридаючи, і тільки одне шепотіла зненависно: — Роботи!.. Роботи!.. Роботи!..

Збігло, мабуть, зовсім небагато часу — кілька днів чи кілька тижнів, — а Валентина Гармаш змінилася — не впізнати. Сухо виблискують її очі, в напруженні кожен м’яз стрункого, ідеально розвинутого тіла. Вдягнута вона в бездоганно припасований чоловічий костюм, коротко підстрижена.

Дівчина стоїть перед величезним столом у залі Вищої Ради системи Служби Життя. За столом — двадцять п’ять членів Ради: чоловіки й жінки, старі й молоді, — найвидатніші вчені планети. В цьому залі збираються для того, щоб обміркувати питання глобального масштабу, від яких кінець кінцем залежатиме доля всього людства. Ще ніколи досі тут розмова не йшла про окрему людину. А зараз — ітиме. І вперше за весь час існування Служби Життя її Вища Рада виступатиме не як непогрішимий законодавець, а як обвинувачений. Нічого не вдієш: за ту прикру історію, яка сталася, треба відповідати. Доведеться переглянути систему виховання, яка дозволяє допустити бодай одну-єдину помилку на тисячі правильних прогнозів… і цим зіпсувати людині все життя.

Голова Ради подав легенький знак: починайте, мовляв.

Ані здригнувся Валин голос. Холодно й чітко карбує вона слова:

— Я говоритиму не про себе. Не нарікаю на помилку, яка сталася: вона дасть мені змогу бути космонавткою і відчувати себе щасливою з цього. Я говоритиму про мільйони й мільйони тих юнаків і дівчат, яких ви, наші дбайливі опікуни, позбавили найдорожчих прав юності: права на радість шукання — і знаходження! — власного шляху та права на вистраждане, завойоване кохання. Ви запевняєте, посилаючись на статистичні дані: після запровадження системи прогнозування за емоіндексами в кілька разів зменшилося число розлучень і вже майже ніхто не нарікає на обраний фах. Але чи замислились ви, наскільки зубожіло емоційне життя сучасних юнаків і дівчат?! Уже ніхто не говорить “коханий”. Кажуть— Друг Серця, бо так називає судженого Служба Життя. Збіжить ще якийсь час, і забудеться навіть слово “любов”, бо навіщо воно, коли “позитронна сваха” заздалегідь зіставила відповідні емоіндекси?.. Уже ніхто й не згадує про можливість ВИБОРУ професії, бо її визначено кожному заздалегідь, чи не з моменту народження… Та схаменіться ж, люди добрі, схаменіться, високовчені члени Вищої Ради! Я знаю: всіма вами керує найгуманніше прагнення зробити всім нам добро. Я знаю: ціною неймовірно напруженої праці доведено з абсолютною достовірністю, що виховання і навчання на основі фізіологічних та психічних індексів дає надзвичайно високу ефективність. Але в ім’я чого? Навіщо ви хочете перетворити нас на заздалегідь запрограмовані живі автомати, яких не хвилює жодна турбота, жоден сумнів?! Та й де гарантія, що ваша, здавалося б, така досконала система прогнозування за індексами не ховає в своїх глибинах якоїсь принципової, катастрофічної за своїми подальшими наслідками помилки? Ось перед вами я. Тільки ЧЕРЕЗ ПОМИЛКУ я стану космонавткою, а не балериною. Але ж — СТАНУ? То ж хто з вас набереться хоробрості засвідчити, що з незліченної кількості “законних” кандидаток у лікарі чи інженери не знайдуться СОТНІ, а то й ТИСЯЧІ таких, що стали б чудесними балеринами, космонавтками, письменницями; стали б… якби не ота проклята “магія індексів”!.. Тож відкиньте їх! Може, не повністю. Може, вони справді потрібні в перші дитячі роки. А потім хай людина шукає свій шлях сама. Ви, Служба Життя, повинні забезпечити кожному з нас здоров’я і гармонійний всебічний розвиток. Та й годі. Лишіть нам право на тривогу, право на сумніви, право на шукання, право на любов. Право на боротьбу, кінець кінцем, бо тільки в боротьбі й постає людина!.. Я сказала все!

Валя замовкла, обвела поглядом членів Вищої Ради. Ніхто не зустрівся з нею очима. Сиділи похнюплені й похмурі. Власне, кожен з них неодноразово замислювався над доцільністю початого чверть століття тому масового експерименту. Однак засліплювали блискучі статистичні дані. Та ще те, що досі не траплялося жодного випадку помилкового, хибного прогнозу. А може, їх була сила-силенна, та тільки ніхто не помічав?.. Що можна відповісти зараз оцій дівчині?

— Перед тим як піти, прошу дозволу на експеримент. Прошу зарахувати мене до ЧОЛОВІЧОЇ Вищої астронавігаційної школи з дозволом навчатися за ВЛАСНОЮ програмою і зобов’язанням складати екзамени на загальних підставах. Як нагороджена “Атестатом Прометея”, я маю право вступити саме до ТАКОЇ школи.

Голова Ради перебіг поглядом по обличчях учених. Кожен з них легеньким рухом голови подав знак: згода.

— Гаразд, Валентино Гармаш. Експеримент дозволяється, відповідні вказівки буде дано сьогодні ж. Щиро бажаємо вам успіху!

— Дякую. На все добре!

Вона ще постояла кілька секунд, потім неквапно пішла до виходу.

Страшна пустка була в її серці. Знала: цей дозвіл однозначно вирішив долю. Валентина Гармаш неодмінно стане найвидатнішою космонавткою світу, бо зробить усе можливе і неможливе, аби довести оцим короткозорим прогнозистам, що всі їхні найдосконаліші програми — ніщо перед нестримною наполегливістю людини. Але в ім’я цієї ж мети їй доведеться переступити через свою любов, — справжню любов, любов з першого погляду… яка була запрограмована їй чи не з моменту народження.

Коли Віталій дізнався, що САМЕ ВОНА була його справжньою судженою, — певно, йому про це сказав хтось із Служби Життя, — він одразу ж примчав до неї, радий-радісінький. Запевняв, що з першого ж дня знайомства відчував дивний неспокій при зустрічах з нею; що, загіпнотизований отим клятим збігом індексів, тільки терпів Ляльку як неминуче лихо; що в День Прометея він одразу збагнув, про яке “веління серця” говорить Валя і був ладен вигукнути: “Я теж тебе люблю!”

Невідомо, де в його словах кінчалася правда і починалося прикрашання. Для Валі він уже втратив значну частину свого ореолу. І все ж вона ще любила його. Не кажучи й слова, лагідно пестила йому буйну чуприну, задумливо дивилася в щирі, гарні очі. Марилося: ось так вони сидітимуть в рубці управління зорельота десь аж ген за межами Сонячної системи. Хай там що, хай там як, вона завжди буде йому найвірнішим другом і дружиною.

Як хороше було в ті хвилини! Та, на лихо собі, вона висловила свої мрії вголос. А Віталій тільки посміхнувся поблажливо:

— Ой, Валю, якщо це й буде, то дуже нескоро. В усякому разі, на “Прометеї” буде суто чоловіча команда.

— Стривай, це ти про який “Прометей”?

— Даруй, не встиг тобі розповісти. Нещодавно закладено корабель першого класу для подорожі на Марс. Маю всі підстави сподіватися на посаду командира цього велетня.

— Ну, а раз так, то ти, звичайно, неодмінно візьмеш мене?

— Звичайно ж, не візьму. Туди полетять тільки мужчини. Навіть назва зобов’язує: “Прометей”!

— Але ж я нагороджена “Атестатом Прометея”!

— Помилка, моя дівчинко! Фатальна… і все ж, дуже щаслива для нас обох помилка!.. Ми почепимо твій атестат над ліжком нашого сина. Хай навчається мужності не в кіба, а у власної матері!

— Гм, так… Ну, а якщо командиром “Прометея” стану я? Чи матиму я право набрати екіпаж тільки з жінок?

— О, звичайно, звичайно!

— Ну, то знай: так і буде!

Він усе ще намагався говорити у напівжартівливому тоні, але відчув, що сталося щось дуже прикре й неприємне. Валя збайдужніла, похнюпилася. Потім поскаржилася на головний біль і втому. Довелося піти геть.

Наступного дня перед приходом Віталія вона запросила до себе Ляльку. Та ще не знала, що вже втратила, так би мовити, “юридичні права” на свого Друга Серця, тому, незважаючи на поновлений страх перед Валентиною, спробувала коверзувати знову. Віталій гостро урвав її, розповів, що сталося. Лялька влаштувала справжню істерику.

І саме ця огидна сцена вирішила все.

Валя схопила подругу за плечі, трусонула її щосили:

— Цить! Можеш заспокоїтися: я не люблю Віталія і ніколи не буду його дружиною!

— Валю! Валю! — кинувся він до неї. — Що ти кажеш?! Як ти можеш?!

— Облиш! — відповіла вона холодно. — Я сказала все.

Так було. Так народжувалася в ній гостра потреба звернутися до Вищої Ради системи Служби Життя. І те, що відтепер вона має за всяку ціну стати командиром “Прометея”, назавжди закривало їй шлях до Віталія. Він теж гордий і не поступиться.

Незворушно спокійною ішла Валя алейками парку Учбового центру, привітно усміхалася друзям, відповідала жартами на жарти, — адже навколо буяла життєрадісна весна, і ніхто не мав права сумувати.

А коли зайшла до своєї кімнати — впала на ліжко і заридала.

Одразу ж до неї присунувся кіб КВ-13-13 і — не знати вкотре — забубонів докірливо:

— Знову сльози!.. Та будь же мужчиною, Валю!

Вона підхопилася, припала до його металевих грудей. Шепотіла гарячково:

— Любий, дурненький, наївний Кіб! Ти так нічого і не зрозумів!.. Я більше не плакатиму, я плачу востаннє… Відтепер дозволяю називати мене хлопчиком, підлітком, юнаком, мужчиною, — як хочеш! Дозволяю звертатися до мене як до особи чоловічої сваті… Я ЗМУШЕНА стати мужчиною, кібе! Хоч мені цього зовсім не треба!

На цьому й кінчався написаний півста років тому сценарій стереофільму під назвою “Будь мужчиною, Валю!”. Його не було поставлено через цілий ряд обставин.

Але ж вас, мабуть, цікавить подальша доля героїв. Що ж, життя кожного з них склалося краще, аніж можна було гадати.

Насамперед, про оті “емоіндекси”, які вам навряд чи відомі. Експерименти з прогнозуванням професії та взаємної схильності абсолютно незнайомих одне одному людей були після дуже старанних досліджень припинені, як непотрібні, а часом і шкідливі. Відтоді всі зусилля педагогів та кіб-вихователів скеровані на те, щоб забезпечити КОЖНІЙ дитині якнайкращі умови для всебічного розвитку. Втім, це ви знаєте самі.

Лялька — не буду називати її на ім’я — стала всесвітньовідомою балериною. Розлучившись із Віталієм Бондарчуком, вона дуже скоро зустрілася з людиною, в яку закохалася без усяких індексів, і прожила з своїм чоловіком довге, щасливе життя. Пізніше вони з Валентиною Гармаш стали справжніми, щирими друзями і тільки реготали, згадуючи дурний “трикутник”, у який потрапили через таку дурну помилку.

Валентина Григорівна Гармаш, як вам відомо, стала командиром Першої марсіанської експедиції, про яку написано дуже багато. Знаєте ви також і те, що серед членів екіпажу “Прометея” космонавта Віталія Бондарчука не було. Ви, мабуть, догадуєтесь: проти цього заперечила командир корабля.

Та не знаєте ви одного: всі п’ять з половиною років тривалості Першої марсіанської експедиції не було того дня, щоб Валя сто разів не згадала свого коханого. І не було тієї передачі з Землі на “Прометей”, у якій космонавт Бондарчук не надсилав би Валентині Гармаш, — без надій на відповідь, — найщиріші побажання щастя.

Вони одружилися в день повернення “Прометея”. Одружилися, не розмірковуючи над тим, чи існує ота збіжність емоіндексів, чи не існує. Для них було досить того, що існує СПРАВЖНЄ КОХАННЯ з першого погляду… і до останнього подиху!

І вони пронесли його через усе життя!

ПРАВО НА РИСК

Риск тільки тоді мав право на існування, коли потрібний суспільству, для якого ми працюємо й живемо. Всякий інший риск — безглуздий і аморальний.

Ю. О. Гарнаєв, Герой Радянського Союзу, заслужений льотчик-випробувач СРСР.

Вакантних місць було 3, претендентів — 1200. Одна тисяча юнаків вибула першого дня екзаменів, та все ж двісті зуміли набрати потрібних 99 балів. Повний обсяг тестів на фізичну витривалість подолали тільки двадцятеро. Ще одинадцятьох екзаменатори “зрізали” під час перевірки на кмітливість. І ось лишилося дев’ятеро — по троє на місце.

Хоча Сергій Карабут і потрапив до дев’ятки, надій на щасливий фініш у нього майже не було. Суперники в трійці, як йому здавалося, мали шансів куди більше. Насамперед, обидва невисокі й худорляві, — такими й личить бути пілотам міжзоряного корабля. Потім, — Сергій це відчував з повною ясністю, — він поступався їм рішучістю. Друзі повсякчас закидали йому надмірну розсудливість та вайлуватість, і якщо досі, може, саме ця неквапливість і допомагала йому долати екзаменаційні рубежі, то в останньому випробуванні найвагоміше значення матимуть хоробрість і спритність. Пройти через “імітатор” надзвичайно важко, — недарма його, як вогню, бояться не тільки зелені початківці, а й досвідчені “космічні вовки”.

”Імітатором” називали спеціальний пристрій, що, індуктуючи біоструми в мозку піддослідного, відтворював за наперед складеною програмою будь-яку життєву ситуацію. Коли вмикалися мнемопроектори, для піддослідного все довколишнє зникало, зате з абсолютною реальністю поставало навіяне. Не обов’язково йшлося про космос, — розповідали, що можна відчути себе на безлюдному острові, посеред палючої пустелі чи ще там де, але завжди у гострій ситуації, коли треба негайно вирішити, що і як слід робити. Надчутлива апаратура фіксувала енцефалограми мозку піддослідного і аналізувала, наскільки логічні та доцільні його рішення.

Так, пройти через “імітатор” нелегко! А коли Сергій дізнався, що у своїй трійці він екзаменуватиметься останнім, йому зробилося тривожно: оте чекання висотає сили, відбере впевненість.

Першим пішов Курт Вінклер — той, кого найдужче побоювався Сергій Карабут. До 99,9 одержаних Куртом балів приєднувався титул чемпіона світу з стрибків у висоту, — додаток цілком вагомий, якщо йдеться про кандидатуру пілота міжзоряного корабля. Він був жвавий, розумний, витривалий і хоробрий. Щиро кажучи, якби екіпаж “Мрії” доручили комплектувати Сергієві, Курта Вінклера він узяв би не вагаючись.

Але зараз ішлося про інше. Або — або. І думка про це була не з приємних.

Півгодини Куртового перебування в “імітаторі” видалися Сергієві нескінченно довгими. А коли відчинилися герметичні двері і на порозі став усміхнений Курт, Сергієве серце тьохнуло: все пропало, німець переміг. Та все ж, зброю складати зарано.

— Ну, як, друже?.. Що тобі запропонували?

— Звісно ж, політ на Альфу Центавра! — гордовито відповів Курт. — Здійснив його успішно, хоч підсунули мені стільки пригод, що й досі голова йде обертом!

— Вітаю тебе, Курт!

— Дякую.

Викликали другого претендента-Річарда Маркова. Це теж був суперник не з абияких: переможець всесвітнього конкурсу на кращу студентську наукову працю і водночас обдарований художник. А втім, Сергій Карабут уже не хвилювався: після блискучого успіху Курта Вінклера його шанси, як він гадав, дорівнюють нулю.

Однак Сергій насторожився, коли сяючий Річард вийшов з “імітатора” і розповів, що йому, як і Куртові, випала подорож до Альфи Центавра.

”Тут щось не те, — занепокоєно думав Сергій. — Або ж Курт і Річард десь схибили, або ж екзаменатори хочуть порівняти дії всіх трьох за однакових умов”.

Додумати не вдалося — запросили до “імітатора”.

Хоч Сергій потрапив сюди вперше, все здавалося йому знайомим і звичним. Власне, так і мало бути, бо для “імітатора” використали кабіну тренажера, який лишився чи не з часів Юрія Гагаріна. Тоді “ефекту справжності” намагалися досягти ціною дбайливого копіювання всіх атрибутів командирської рубки корабля та досконалим відтворенням зорових і звукових вражень, отож у невеликій каюті було напхом напхано всяких приладів, пристроїв та індикаторів, — достоту, як у старовинних фільмах про перших завойовників космосу. Зараз цю бутафорію можна було викинути геть, бо “імітатор” обходився без неї, але її лишили, мабуть, для підтримання “космічного інтер’єру”.

— До старту лишилося п’ять хвилин! — сухо повідомив автомат-інформатор. — Готовність номер один!

Спалахнули індикатори на пульті керування. Ввімкнувся метроном, відлічуючи секунди. Прокотилася хвиля спалахів на табло: “Перший — готовий!” “Другий — готовий!” “Третій — готовий!”

З поблажливою усмішкою стежив Сергій за оцим, з дозволу сказати, “приготуванням до старту”. На новачка така інсценівка справді могла вплинути і навіяти відповідний настрій. А для пілота рейсового лайнера Земля-Місяць все це тільки нудна проза: він майже автоматично виконував передбачені інструкцією передстартові процедури, не завжди виправдані навіть за звичайних умов і зовсім безглузді нині, бо цей “корабель” навіки прип’ятий до Землі, — і все ж необхідні, бо невідомо, власне, відколи і як саме оцінюється поведінка піддослідного в “імітаторі”.

Аж ось ввімкнувся і старт-автомат:

— Десять… дев’ять… вісім… сім…

Сергій напружив усю свою волю, прагнучи зафіксувати мить переходу від реальності до навіяної “імітатором” ілюзорності. Але ніякого “переходу” не було. Просто при слові “нуль” на якусь частку секунди запаморочилася голова, а коли свідомість прояснилася — він ЗНОВУ НАТИС НА ГАШЕТКУ КУЛЕМЕТА. І побачив: гітлерівець, який оце щойно так влучно кинув гранату, похитнувся, упав і, вириваючи з корінням кущі, за які одчайдушно чіплявся, гепнув на кам’яний причілок під скелею, а звідти — в буйну піну ріки.

— Отак воно краще! — Сергій витер з чола піт і помацав каску над лівою скронею: замалим не наскрізь!. А що, коли б отой осколок пішов сантиметрів на двадцять нижче, просто в серце?!

Йому на мить зробилося моторошно. Ні, не тому, що перед очима постала примара смерті, — вже обстріляний, з перших днів війни на фронті. Він НЕ МАЄ ПРАВА загинути, доки стоїть міст!

Ось він, як на долоні. Не міст, а місток, неширока смуга залізобетону над глибоченним проваллям. Але йому не скласти ціни, бо обминути його не можна. Стрімчасті скелі тут розрубано хрест-навхрест: із заходу на схід прогризла собі ложище скажена річка, з півночі на південь ціною неймовірних зусиль люди пробили шосе. Тут проходить найкоротший шлях до бакинської нафти. А цей місток — остання серйозна перепона для гітлерівських полчищ.

Його слід було б висадити в повітря ще добу тому. І якби пролунав відповідний наказ — командир саперного батальйону капітан Сергій Карабут, не вагаючись, натиснув би на оцю кнопку, вмикаючи детонатори фугасів. Але сталося так, що наказу не було. Сталося так, що саме капітан Карабут мав вирішувати і наказувати. І він вирішив: треба зберігати цей міст ДО НАЙОСТАННІШОЇ СЕКУНДИ. Долю всієї операції мали вирішити танки, а їх у цьому районі не було ні в гітлерівців, ні в нас. Але вони ось-ось з’являться. З якого боку раніше — невідомо. І саме тоді вирішиться доля моста. А ворожа піхота цей рубіж не подолає, надто неприступні бескиди кругом, надто добре прострілюється з бункера вузький відтинок дороги до мосту на протилежному березі.

Це був дуже ризикований план, від успіху чи неуспіху його залежала доля десятків тисяч людей. Але капітан Карабут одержав ПРАВО НА РИСК, бо взяв командування на себе.

Їх було троє, коли почався бій. Худорлявого лейтенанта вбито ще вчора ввечері, оптимістичного сержанта-башкира — сьогодні вранці. А ось зараз був на волосинку від смерті і він, Сергій Карабут: втратив пильність, не догледів, що гітлерівець здерся на вигідну площадку якраз проти бункера.

“Що ж робити?.. Що робити?..”-думка муляла, як гвіздок у чоботі. Набоїв і зброї в бункері вистачить, щоб тримати оборону цілий тиждень. Є кілька ящиків освітлювальних ракет, — отже, і вночі гітлерівці не підповзуть до моста непоміченими. Але ж кожен м’яз благає про спочинок, а повіки склеплюються несамохіть — адже третя доба без сну! Рації немає, телефонну лінію протягнути не встигли. На допомогу не закличеш, та й невідомо, що діється там, у тилу.

Право на риск… Ой, яке ж ти важке, це право!.. Можна вмить урвати фізичні й душевні муки: висадити в повітря міст та й податися до своїх. І це не буде втеча з позиції. Сам собі командир, він знав: після зруйнування моста не витримає й хвилини, засне мертвим сном. Ось і зараз голова нестримно хилиться на груди, а перед очима пливуть кола…

І все ж ціною надлюдського зусилля він зумів протриматися цілу ніч. Як не дивно, але допомагали йому самі гітлерівці: бажаючи будь-що прорватися до мосту, вони раз у раз намагалися висунути на пряму наводку гармату, обстрілювали бункер з мінометів та кулеметів, — одне слово, НЕ ДАВАЛИ заснути, і Сергій був радий з цього.

Та найстрашніше почалося перед світанком. Раптом запала тиша. Така тиша, аж моторошно стало. Сивим туманом запнуло ріку. Навіть мертвотно-зелене світло ракети вже не було здатне розвіяти глевкий морок. Видавалося: там, за цією запоною, як терміти в наступі, повзуть суцільною смугою до мосту ворожі солдати. Їх січуть і січуть кулі з Сергієвого кулемета, але тієї навали не зупинити. Досить кільком, а то й одному з них перебратися на цей бік — і можна буде знищити ненависного радянського кулеметника, який сам-один затримує цілу дивізію.

От і вирішуй, капітане Карабут, чи маєш ти право на подальше зволікання.

Він зненацька озирнувся. Стальні двері бункера замкнено, звичайною гранатою їх не візьмеш, доведеться закладати фугас. Отже, ще буде час висадити міст у ПЕРЕДОСТАННЮ мить. А зараз — спробуйте-но поткніться!

Сергій стріляв наосліп, майже безперервно, перебігаючи від однієї амбразури бункера до другої. Це тривало нескінченно довго; здавалося, ніби він нічого іншого в житті й не робив од самого народження; оці стереотипні рухи стали для нього єдиною метою існування, і в затьмареній свідомості гарячково пульсували тільки два слова: “Не спи!.. Не спи!.. Не спи!..”

Та ось у похмуру ущелину вдерлися промені сонця. Швидко розвіювався туман. А до одноманітного буркотіння гірської річки приєднався якийсь незнайомий далекий гуркіт. Він наростав з кожною секундою.

“Танки! — тьохнуло Сергієве серце. — Все пропало!”

Тримаючи палець на кнопці, він з підвищеною обережністю поглядав крізь амбразуру на відрізок дороги перед мостом. Ось зараз… зараз… Од гуркоту, стократ посиленого відлунням, аж вуха закладає… Ще кілька секунд, і… Тільки що це? Чому раптом з усіх кущів сипонули гітлерівці? Чому дременули геть?..

Сергій зиркнув на міст. Так, по ньому мчали танки. Але НАШІ танки, радянські Т-34! Він рискував недаремно!

Тільки й прошепотів: “Наші!” — впав як підкошений і вмить заснув.

…Прокинувся раптово. Занепокоєно поглянув на годинник. Скривився: цього ще бракувало — заснув серед білого дня, за робочим столом!.. А втім, шановний академіку, не забувайте, що вам уже не тридцять, а п’ятдесят. З хвостиком! І що ночами слід не працювати, а спати!

Він потер долонею чоло — голова все ще була важка — і подумав: дивний сон приснився!.. Мабуть, з далекого дитинства сплив у пам’яті якийсь кінофільм. Так, так, пригадується — демонстрували колись бойовик “Право на риск”. Гм, сумнівне право!.. А що, якби отому героєві, що в нього перевтілився академік Сергій Карабут, довелося розв’язувати питання надзвичайно важливе, питання державної ваги? Таке, як, скажімо, зараз!

Сергій заплющив очі, знову відкинувся на спинку крісла. Йому вже не треба було зазирати в папери, — всі вади й переваги обох проектів він знав до найменших подробиць, так самісінько, як і всі аргументи та контрдокази керівників груп. На вчорашньому засіданні, яке тривало до глупої ночі, було детально розглянуто науково-технічні питання, проаналізовано фінансові та промислові дані, зважено, чи можна виконати завдання в зазначений термін. Власне, вже вчора можна було вирішити, який проект треба схвалити. Та все ж Сергій переніс заключне засідання на сьогодні. І не тому, що думки розійшлися. Він, як Голова Державного Комітету, мав право прийняти остаточне рішення, навіть підтримуючи меншість. Але в тому-то й справа, що він як державний діяч і вчений МУСИВ підтримати той проект, проти якого внутрішньо гостро протестував ЯК ЗВИЧАЙНА ЛЮДИНА.

“Право на риск”… — йому знову пригадався той чудернацький сон. О, коли б ішлося про самого себе, то, звичайно, він обома руками голосував би за проект академіка Данилейка. Не подивився б на свої п’ятдесят з хвостиком і на те, що шанс повернутися на Землю — надто мізерний. Ступити НА ПОВЕРХНЮ МІСЯЦЯ! — та заради цього можна тисячу разів ризикувати життям…

“Але — своїм власним!” — перебив він сам себе іронічно.

Так, знайдеться безліч добровольців, яких не злякає примара смерті. Загине перший — на його місце зголосяться ще десять. Загине другий — зголосяться ще сто. Хоробрих риск не лякає.

Коли б не було іншого виходу, довелося б рискувати несамохіть: людство МУСИТЬ вийти в космос! Та в тім-то й річ, що є проект академіка Царьова — набагато надійніший і перспективніший: першим дослідником Місяця має стати керована з Землі АВТОМАТИЧНА СТАНЦІЯ.

Проект академіка Данилейка ефектніший за наслідками. Ніяка кібернетична машина не замінить людини з її гострою спостережливістю, кмітливістю, здатністю пристосуватися до обставин. Але людина повинна дихати й їсти, і саме через це її перебування на Місяці буде обмежене двома-трьома днями, а чи багато можна зробити за цей час?.. “Луноход” академіка Царьова— споруда надзвичайно складна, важка, незграбна. Зате вона їсти-пити не просить, не боїться ні холоду, ні космічної порожнечі, працюватиме на поверхні Місяця сотні й тисячі годин, невтомно й ретельно виконуючи доручені їй завдання. Вийде з ладу перший “Луноход” — можна послати другий, третій, четвертий… І так доти, поки Місяць вивчать настільки, що можна буде — і потрібно! — послати туди людину.

Так, проект академіка Царьова — перспективніший. Важливіший. Йдеться не тільки про Місяць. На Венеру, де температура сягає п’ятисот градусів, а тиск — кількохсот атмосфер, навряд чи ступить людська нога. Її вивчатимуть тільки автомати. А крижане шаленство аміачної атмосфери Юпітера? Там навіть машина довго не витримає. А розжарений, залитий смертоносною сонячною радіацією Меркурій? Ніякий скафандр не захистить космонавта, який спуститься на його поверхню.

Отже, треба голосувати за проект академіка Царьова. За “Луноход”.

Такий висновок був цілком логічний, по-державному мудрий, але проти нього поставало все єство. Буквально вчора, як грім з ясного неба, на весь світ розійшлося повідомлення про те, що Радянський Союз запустив перший штучний супутник. І ось уже сфотографовано протилежний бік Місяця, якого не бачив ніколи ніхто з людей. І цілком реальною стає можливість ВПЕРШЕ В ІСТОРІЇ ЛЮДСТВА торкнутися іншого космічного тіла!.. То невже віддати цю честь бездушній машині?!

Міркуй, академіку Карабут! Зважуй, доки не пізно. Тобі дано велике право, від твого слова залежить усе.

Міркуй: не всі люди на Землі розуміють першорядність НАУКОВОЇ мети космічних досліджень. Для багатьох найголовнішим стане питання про те, хто ПЕРШИЙ ступить на поверхню Місяця. Згадай, як сотні й сотні сміливих гинули в ім’я сумнівної честі зватися завойовником Полюса чи Джомолунгми. Хай оті експедиції не давали людству ніякої користі, але саме від тих часів лишилося бундючне переконання, що територія вважається освоєною тільки в тому разі, коли на неї СТУПИТЬ НОГА ЛЮДИНИ!

Академік поглянув на годинник, сумно зітхнув. Скніло серце, лютився на самого себе. Але рішення вже було прийнято: на Місяці першим висадиться не людина, а “Луноход”.

…Командир зорельота “Мрія” космонавт першого класу Сергій Карабут відчув, як на мить потьмарилася свідомість. Знову оті безглузді спогади про “право на риск”! Смішно: пригадалися події чи не столітньої давності. Та хто ж тепер вагався б, яке рішення прийняти?! Кібернетичні машини скрізь і завжди прокладають шлях; тільки вони забезпечують той плацдарм, з якого починає свій наступ ЛЮДИНА.

Та в тім-то й справа, що у перший незвіданий рейс до зірок машина вирушити не здатна. Найпильніший аналіз показав: з таким неймовірно складним завданням може впоратися лише колектив досвідчених фахівців. На шляху до Невідомого буде стільки незвичайного і незнаного, що тільки гострий розум людини може проаналізувати явища, оцінити їх відповідним чином і зробити потрібний висновок.

Він, командир “Мрії”, щойно дійшов саме такого висновку. Висновок страшний: слід повертатися на Землю. Повертатися тоді, коли вже подолано половину відстані до Альфи Центавра, а попереду — чистий-чистісінький шлях пустельним міжзоряним простором!

“Мріє”, “Мріє”, як же тобі не поталанило! Ти була справді першим втіленням одвічної мрії людей про мандри до чужих, незнаних Сонць. Щоб тебе створити, було витрачено астрономічну кількість коштів, енергії, сировини. Як другорядні, менш важливі, відкладалися на майбутнє надзвичайно потрібні проекти, консервувалися величні будови, припинялися найтерміновіші дослідження. Тебе конструювали і будували тисячі найвидатніших учених та інженерів усієї планети; твою кожну деталь, кожен парсек твоєї майбутньої траєкторії тисячократно перевірили найдосконаліші електроннообчислювальні машини. Здавалося б, усе передбачено. Але хто міг знати, що існує отой проклятущий “ро-ефект”; що при досягненні запрограмованої швидкості сто п’ятдесят тисяч кілометрів на секунду анігілятор “Мрії” почне зуживати на десять процентів більше пального, аніж обчислено? Майже півроку тривало гарячкове дослідження, доки вдалося зробити приголомшуюче відкриття: саме при такій критичній швидкості потік нейтронів з ядра нашої Галактики починає втручатися в процес анігіляції, загальмовуючи його; ще три місяці потрібно було, щоб обчислити і ціною неймовірних зусиль спорудити сякий-такий антинейтронний захист анігілятора. А за цей час було витрачено весь резерв пального. Найточніші розрахунки показали: його ледь-ледь вистачить до Альфи Центавра і назад.

Звісно, можна рискнути. Але ж на шляху до Сонячної системи лежить величезна газова туманність. По дорозі сюди її обминули, накинувши чималого гака. Тепер доведеться прорізати навпростець. А як показали ще тодішні обчислення, ймовірність вдалого прольоту складає тільки п’ять шансів із ста. Звісно, можна рискнути. Але якщо не пощастить і “Мрія” згорить у тій туманності неподалік од рідного Сонця — марною буде вся експедиція. І найголовніше: конструктори “Мрії-2” так і не дізнаються про існування “ро-ефекту”, не зміцнять антинейтронний захист анігілятора майбутнього зорельота. А щоб передати звідси на Землю відповідну лазерограму, потрібно витратити половину запасу пального. “Мрія” досягне Альфи Центавра; але ні повернутися назад, ні повідомити про виконане завдання вже не зможе.

Так, було від чого збожеволіти! Повернути назад — вкрити себе довічною ганьбою. А що, як імовірність подолати оту туманність складає не п’ять, а п’ятдесят чи навіть сімдесят шансів із ста? Адже тоді на борту ще був величезний резерв антиречовини, можна було дозволити собі розкіш не ризикувати зовсім, отож, можливо, і переоцінили небезпеку. Що скаже людство Землі, коли виясниться, що так і було насправді?.. Та навіть якщо не скажуть нічого, ніхто з членів екіпажу “Мрії” вже не вирушить у другий політ до зірок: шість років минуло від старту, стільки ж триватиме подорож назад. Отже, дванадцять. На “Мрії-2” полетять молодші. А вам — до кінця своїх днів гризти лікті та уникати людських очей… О, краще загинути в полум’ї, аніж каратися весь вік!

Сергій стиснув долонями скроні. Ось воно, право командира зорельота і начальника міжзоряної експедиції: вирішуй, зважуй!.. Для тебе особисто, як і для всіх членів екіпажу, існує тільки одне рішення: треба рискувати! Але насамперед подумай про тих, що вирушать до Альфи Центавра услід за тобою. Пригадай, як за півроку перед стартом твого зорельота в усіх містах земної кулі майже повністю завмерло життя, бо всю енергію планети віддавали “Мрії”. То невже ти хочеш, щоб оця світла жертовність людства стала марною і вдруге? А якщо “Мрія” повернеться звідси на Землю, на її борту ще залишиться запас пального, якого вистачить на подорож до Альфи Центавра в один кінець!

Він сумно поглянув на годинник. 14.00 за бортовим часом. Треба йти. Всі вже зібралися в кают-компанії. І майже всі будуть проти нього. Навіть Лора, кохана Лора… Півгодини тому вона прибігла до нього, запитала гостро: “Не передумав?” Він тихо сказав: “Ні”. Її наче струмом ударило: “Я тебе запитую востаннє! Ти розумієш — ВОСТАННЄ!.. Я зненавиджу тебе на все життя! Я не хочу мати нічого спільного з БОЯГУЗОМ!” Йому аж світ потьмарився від образи і болю, але він зумів стриматися: “Я повторюю: ні!” І тоді вона закричала: “Тож знай: проти тебе — всі, всі! І я заявляю від імені всіх: ти мусиш передати командування Річарду Маркову! Він не побоїться відповідальності! Все!”

Так, Річард не побоїться!.. З далекого-далекого минулого виплив тьмяний спогад про те, з яким переможним виглядом виходив він з кабіни “імітатора”, як пихато заявив, що, звичайно ж, довів зорельот до Альфи Центавра. А НАЗАД?

— Стривай, стривай… — гарячково міркував Сергій. — І Курт, і Річард говорили ТІЛЬКИ ПРО ДОСЯГНЕННЯ МЕТИ. А чи згадували вони про ПОВЕРНЕННЯ НА ЗЕМЛЮ?

Його мозок розпирало від перенапруги. Здавалося: ось-ось щось проясниться… пощастить пригадати щось надто важливе… А втім, нема часу згадувати. Треба йти до кают-компанії. Рішення прийнято. Хай голосуватимуть проти усі члени екіпажу, Сергій Карабут накаже повертатися на Землю. Йому дано право на риск. Але в цьому разі ВІН НЕ МАЄ ПРАВА РИСКУВАТИ!.. Хай впаде на нього ненависть і зневага друзів, хай усе життя його переслідує ганьба — іншого виходу немає!

Сергій кліпнув очима, глянув на годинник. 14.30. Що сталося? Заснув… Стривай, а що це за допотопний пульт перед ним?.. І раптом мозок пронизала думка: та це ж “імітатор”! Не було ніякого польоту, не було ніякої Лори… Була гарячкова маячня, і він показав себе жалюгідним боягузом!.. Ганьба!.. Яка ганьба!

На табло спалахнув напис: “Дослід закінчено”, Сергій мляво підвівся з крісла, знехотя вийшов з “імітатора”. Байдуже відмахнувся від Курта Вінклера та Річарда Маркова, які підбігли до нього. Почвалав до виходу з Космоцентру, не знаючи, куди йти. Покірно зупинився, коли його наздогнав один з членів приймальної комісії і запросив до кабінету Головного Конструктора. І там теж сидів, не чуючи, про що мовиться. І тільки коли йому вже потискували руку і вітали з успіхом, до його свідомості дійшли слова, які пролунали кілька секунд тому: “…Командиром зорельота “Мрія” призначити громадянина Союзу Радянських Соціалістичних Республік льотчика-космонавта Сергія Олександровича Карабута”.

ЕЛІКСИР ЖИТТЯ

“РАДІОЦВІРКУН”

Цвіркун ускочив у одчинене вікно, вмостився, освітлений променями призахідного сонця, на купі радіодеталей посеред мого столу, скептично покрутив головою, презирливо поворушив вусами і застрекотів:

— Скрип-скрип, — от так радіоаматор! Скрип-скрип, — три місяці будує радіоприймач!.. Скрип-скрип, — казано ж тобі, роби спочатку детекторний! Скрип-скрип, — хвалько!

Така атестація з боку цвіркуна була нетактовна, але, на жаль, відповідала дійсності.

І я сказав:

— Комахо типу членистоногих, критикувати завжди легко, а спробуй-но знайти пошкодження! Чи ти гадаєш, що я дурніший за тебе?

Зберігаючи погордливе мовчання, цвіркун кинув на мене повний образливого співчуття погляд, перестрибнув на акумулятор, схилив набік голову і торкнувся лівим вусом клеми, наче запитав: “А це — що?!”

— Ой, дурень! — вигукнув я у великому збудженні. — Дурень!

Це прозвучало самокритично, але все ж надто ліберально, і я вів далі:

— Дурень! Осел! Нездара! Та тобі не приймачі будувати, а пасочки з піску ліпити! Три дні перевіряє схему, а анодну напругу забув увімкнути! Дякую тобі, комахо!

Цвіркун промовчав і цього разу. З заклопотаним виглядом, наче й справді перевіряючи якість моєї роботи, він стрибав по дротах приймача, зупинявся біля котушок, зазирав у кожну шпарку, — мов курка, що збирається клюнути зернятко, — нарешті вибрався аж на вершечок рамкової антени і весело затріскотів, ніби сам собі приказуючи: “От тепер — гаразд! От тепер — гаразд!”

— Як гаразд, то й добре! — задоволено сказав я. — Отже, спробуємо.

Обережно, щоб не злякати комаху, я приєднав дріт до акумулятора. Басовито, благодушно загув динамік. І ось, нарешті, залунала музика.

Друзі мої, з чим можна порівняти почуття радіоаматора, коли його перший приймач промовляє перший звук?! Це почуття в десятки разів перекриє радість Колумба: адже його каравели тягло собі через океан, і до берегів Америки принесло цілком випадково. Може, порівняєте з піднесенням композитора або письменника, що закінчують свої твори?.. Та де там: у них в мозкові увесь час звучать мелодії чи пропливають картини, — встигай тільки записувати. А от коли ви з дротинок, залізяччя, непоказних деталей створюєте прилад, здатний подолати простір і час; коли, до того ж, вам тільки п’ятнадцять років, а ваш старший брат щодня запитує: “Не виходить?” — і зловтішно пропонує допомогти розібратися в схемі, то перший звук вашого приймача стане для вас таким, яким буває для матері перший крик немовляти!

Я крутив ручки настройки, досліджуючи роботу приймача, і сповнювався гордістю: мій первісток виправдав мої сподівання. На довгих хвилях він “ловив” п’ять станцій, на середніх — дванадцять. І тільки на коротких не було нічого чути, хоч ти йому що!

Цвіркун з висоти антени поглядав на мене з цікавістю. Почухавши потилицю, я знову звернувся до нього з жартівливим запитанням:

— Шановна комахо, чому не працює десятиметровий діапазон?

Цвіркун мовчав досить довго, — занурившись у вивчення схеми, я вже й забув про нього — аж раптом затріскотів:

— Скрип-скрип… скрип-скрип… скрип-скрип…

І уявіть: ту ж мить з репродуктора тоненько запищало:

— Ті-ті… ті-ті… ті-ті…

Це було так несподівано, що я аж сахнувся. Антена хитнулася, цвіркун стрибнув до печі і зразу ж зацвіркотів, ображений:

— Скрип-скрип-скрип… скрип-скрип… скрип… скрип-скрип…

А репродуктор, ледве встигаючи за цвіркуном, пищав:

— Ті-ті-ті… та-та… ті-та-ті…

Ці звуки дуже нагадували морзянку, але до чого тут цвіркун? Клята комаха тріскотіла — аж роздиралася — і мій приймач теж пищав щодуху.

Слово честі, цієї присмеркової години мені стало трохи моторошно. Я тепер пригадав: цвіркун, який так несподівано завітав до мене в гості, був незвичайний на вигляд — занадто великий, смугасто-сірий, з дуже довгими ногами.

А що, як він справді, ото… розуміє людську мову, чи що?

При цій думці в мене спалахнули вуха: тьху, дурниця яка! Жодна тварина, не кажучи вже про комах, не може мислити!

Нагадую: мені було п’ятнадцять років, і я вчився у восьмому класі, а восьмикласники — люди рішучі, з цілком усталеними матеріалістичними переконаннями.

— Так ось, комахо, — вигукнув я після недовгого роздуму. — Я розкрив твою таємницю: ти — радіоцвіркун!.. Коли ти дирчиш зубчиками ніг по надкриллю, від тертя виникає електрика. Потім відбуваються розряди, і навколо тебе поширюються радіоколивання, як од примітивного іскрового телеграфу. Все зрозуміло! Я зробив надзвичайне відкриття!

Я вже ладен був кричати всім про дивне явище, але вчасно згадав свого старшого брата. О, мій брат був природжений скептик! Я зразу ж уявив його реакцію:

— Перш аніж ляпнути дурницю, — скаже він, — зваж кожне слово. Ех ти… радіоцвіркун!

Ні, з братом можна сперечатися тільки тоді, коли маєш факти. Передусім треба спіймати комаху і дослідити її.

Я ганявся за цвіркуном годин зо дві, та все марно. Спочатку він насмішкувато диркав по черзі з усіх кутків, а потім, коли я зовсім засапався, раптово замовк. Ні тієї ночі, ні наступного дня я його не чув. Мовчав також і короткохвильовий діапазон мого приймача, і я вже ладен був повірити, що історія з радіоцвіркуном мені просто приснилася.

Проте увечері я знову почув знайоме дирчання, — тепер уже за вікном. Цвіркун, певно, боявся заскочити до кімнати, де його зустріли так непривітно.

Я притьмом кинувся до приймача.

Так, і цього разу динамік пискляво виводив свою пісеньку услід за комахою! Але цвіркун тепер почав удаватися до хитрощів: він або ховався кудись, або приглушував звуки так, що подеколи його не було чути зовсім. А з динаміка все одно линули незрозумілі сигнали, які я не вмів розшифрувати, хоч і знав трошки азбуку Морзе.

Єдине, що я міг зробити, — визначити, де знаходиться цвіркун. Приймач, який я зробив, мав рамкову антену. Повертаючи її навколо осі, можна визначити напрямок, у якому сигнали чуються найголосніше. В тій стороні і мусить бути радіоцвіркун.

За допомогою двох короткохвильових приймачів, розташованих на певній віддалі один від одного, я зміг би визначити перебування комахи точно, — саме за таким принципом працюють радіопеленгатори. Але другого приймача в мене не було, а звертатися до брата я не хотів.

Комаха поводилася дивно. Свої “радіопередачі” вона починала смерком, щоразу з іншого напрямку. Скидалося, що цвіркун просто мандрує навколо моєї хати на якійсь певній віддалі. Але на якій? Вже кілька днів я не чув знайомого дирчання.

Нарешті я не витримав.

— Слухай, Васько, — заторохтів я, коли брат повернувся з міста і зайшов до мене. — Я відкрив радіоцвіркуна. Це — комаха, яка випромінює радіоколивання на хвилі щось із десять метрів. Її сигнали чути смерком— мабуть, у цей час провідність ефіру найбільша…

Василь дуже серйозно помацав мій лоб, потім потилицю.

— Здається, нормальна, — сказав він здивовано. — Ну, то що ж тобі надирчав радіоцвіркун?

Почули б ви, друзі, отой уїдливий тон, побачили б ви оту скептичну посмішечку! В мені аж кипіло все: подумаєш, скінчив другий курс радіофакультету, а вдає з себе мало не академіка! Так ось же-переконайся, що й восьмикласники на дещо здатні!

— Вмикаю! — промовив я урочисто. — Вечоріє — отже, цвіркун зараз говоритиме!

Минула хвилина, друга… Динамік мовчав. Брат, зберігаючи олімпійський спокій, мугикав пісеньку. Я гарячково крутив ручки настройки.

І раптом залунали неголосні звуки:

— Та-та-та-ті… ті-ті-та…

Василь нашорошив вуха, довго прислухався, а потім сказав:

— Твій радіоцвіркун — звичайнісінька короткохвильова радіостанція, та ще й досить потужна.

— Радіостанція?! — перебив я його зловтішно. — А розрізни хоч один знак Морзе!

Брат промовчав. О, я добре вивчив його характер: мовчить — значить, визнає свою поразку! Але я приготував ще дошкульніший удар:

— До того ж, що це за радіостанція, яка увесь час крутиться навколо нашої хати? Вчора рамка була спрямована на північ. Сьогодні — на схід. А позавчора — он у той куток. Ну?

І знову брат не відповів. Він сидів, насупивши брови, і слухав сигнали.

— Твій радіоцвіркун дирчить щодня?

— Щодня, — ствердив я з гордістю. — Власне, щовечора.

— Гм… — сказав Василь і пішов геть. Та через кілька хвилин з його кімнати почулися ті ж знайомі мені сигнали, проте куди голосніші, — адже у Василя був двадцятиламповий супер вищого класу.

Того вечора ми з братом на цю тему більше не розмовляли. А наступного дня, повернувшись із міста, він простягнув мені гарненьку пластмасову скриньку — портативний приймач власної конструкції — і сказав:

— Візьми. Преміюю за наполегливість та спостережливість. А це одоробло, — кивнув він на зроблений мною приймач, — викинь геть. За такий монтаж тобі не те що двійку, а навіть одиницю не можна поставити!

— Дякую, — відповів я стримано, пропускаючи повз вуха останнє зауваження. Однак моя радість вирвалася назовні: такий коштовний подарунок! Про нього я не міг навіть мріяти.

— Дякую, Васько! — промовив я, цього разу щиро. — Ти — хороший брат.

— Гаразд, гаразд… — брат не любив, щоб його хвалили. — Давай-но краще поміркуємо, як нам спіймати твого радіоцвіркуна.

Цвіркун, мабуть, ховався десь у лісі, — я забув вам сказати, що наш виселок стоїть посеред чудового соснового бору; він не дуже великий, той ліс, має форму трикутника, обмеженого автострадою та шосейними дорогами. Погано, що шукати доведеться вночі, але ми з братом орієнтувалися там дуже добре, та й ночі були місячні.

Ми ледве дочекалися вечора. Цього разу цвіркун засигналив з півночі.

— Ходімо, — сказав брат. — Тільки попереджаю: треба рухатися дуже тихо, бо цвіркун може злякатися і втекти.

Ми швидко просувалися вперед, подеколи зупиняючись і перевіряючи напрямок по рамці портативного радіоприймача. Сигнали в навушниках лунали все голосніше й голосніше.

Не знаю, чи то від надмірного напруження слуху, чи то так кортіло спіймати кляту комаху, але мені враз почулося знайоме “скрип-скрип”.

— Ти чуєш? — запитав я пошепки.

Замість відповіді Василь міцно стис мою руку і знаком наказав лягати. Він дихав уривчасто і дивився не праворуч, звідки мені причулося дирчання, а ліворуч. Там, під великим дубом, майже біля автостради, стояла легкова машина.

— Ну, що ти помітив? — незадоволено почав я. — Мало там хто…

Василь затулив мені рота долонею:

— Цить! Номер розрізнити можеш?

Тепер уже й я насторожився. Номер?.. Ні, номера не було видно. Місячні промені ледь-ледь продиралися крізь густу крону дерева.

— Я підповзу ближче.

— Зачекай! — пошепки наказав брат.

Хряпнули дверцята машини. Якийсь чоловік вийшов з неї, закурив, поглянув на годинник. Потім сів за кермо і поїхав, не вмикаючи світла. Навпростець, через чагарник, я кинувся услід за машиною, але номера так і не зміг розібрати.

— Ну, нічого, — сказав брат. — Він далеко не втече.

Наступної ночі “цвіркуна” ми вже не шукали. Ми сиділи в хаті біля приймача і слухали-востаннє, — як десь швидко-швидко пищала морзянка. Вона урвалася раптово; пролунало кілька пострілів у лісі, і настала тиша. А через півгодини до нас зайшов чоловік у форменому одязі і сказав:

— Усе гаразд: “радіоцвіркуна” спіймали. Це був шпигун, який передавав за кордон шифровані зведення. Радіостанцію він влаштував на машині, і, побоюючись наших пеленгаторів, міняв увесь час місце передач.

…Я пишу ці рядки, а цвіркун — звичайний, хатній, — дирчить собі з-за шафи: “Скрип-скрип… скрип-скрип… скрип-скрип”.

Мені вчувається в його скрипінні:

— Отакі трапляються історії!.. А чи в цю хвилину часом не дирчить десь якийсь “радіоцвіркун”?.. Пильнуйте, люди!

А втім, може, він виспівує і щось інше — запевняти не буду.

УКРАДЕНИЙ ГОЛОС

Я, щасливий власник “зайвого квитка”, стояв біля воріт стадіону, а навколо мене метушилися, зітхали, бідкалися люди.

Сповнений почуття власної гідності, я з безсторонністю справедливого судді вибирав з численних безбілетних болільників одного, найдостойнішого. Погодьтеся: це була нелегка справа — надати перевагу будь-кому, заздалегідь знаючи, що цим жорстоко вразиш інших, бо всі були однаково гарні і всім я гаряче співчував.

Певно, я зволікав би з вирішенням цього питання до найостаннішої хвилини і віддав би зайвий квиток першому-ліпшому. Але…

Читач уже, певно, догадується, що я побачив дівчину.

Не буду змальовувати її зовнішність, бо мій опис не відтворить і краплинки її краси. Скажу тільки одне: якщо ви коли-небудь закохувалися, то ця дівчина в блакитній сукні обов’язково нагадала б вам ту, яку ви покохали вперше.

Її сірі очі були сумні. Вона вже, мабуть, втратила надію потрапити на стадіон і лише зрідка обводила поглядом натовп, немов чекаючи появи казкового лицаря з рожевим квитком у руках.

І я відчув: це вона, достойніша з юних болільниць, — та, якій я мушу вручити коштовний подарунок. Не гайнуючи часу, я попрямував до дівчини. А вона, немов відчуваючи моє наближення, підвела голову і радо скрикнула:

— Володю, дістав?

Я сторопів: звідки дівчина взнала моє ім’я! Але не встиг я їй відповісти, як за моєю спиною пролунав задоволений бас.

— Звісно, дістав! Адже ми-гвардія! — кремезний моряк, урочисто простягаючи квитки, протовпився до дівчини і потім разом з нею пішов до стадіону.

Засмучений і злий, я дивився їм услід. Ще не покохавши, я вже ревнував, майже з ненавистю позираючи на широку морякову спину. Я бажав йому всякого лиха, аж до найстрашнішого: загубити вхідні квитки.

Але мої сподівання не здійснилися. Моряк з дівчиною проминули заповітну лінію без перешкоди. Болільники провели їх заздрісними очима, а високий худорлявий юнак, що стояв біля бар’єра, гукнув:

— Наталко, “болій” і за мене, гаразд?

Дівчина посміхнулася і кивнула головою.

“Наталка!” — повторив я подумки. Отже, я вже знаю її ймення. Вже за одне це слід віддячити худорлявому юнакові. Я підійшов до нього, поклав йому на долоню квиток і шепнув:

— Північна трибуна!

Він кинув на мене погляд, сповнений палкої вдячності, і зразу ж рушив до стадіону.

Отак ми й познайомилися із Климом Твердохлібом, студентом інституту кіноінженерів.

Визнаю: болільник з мене, мабуть, кепський. Під час найцікавішого футбольного змагання я дивився не на ворота “Торпедо”, де раз по раз спалахувала жорстока боротьба за м’яч, а лівіше, на східну трибуну, де сиділа Наталка. Ледве дочекавшись кінця змагання, я помчав до виходу. Але де вже там серед тисяч людей відшукати одну, хоч і найкращу в світі?!

Я вже втратив надію і збирався піти геть зі стадіону, коли раптом почув голос мого нового знайомого:

— Куди ж ти подівся, друже?.. Шукаю тебе, шукаю… Ну, то підемо до мене?

— Так, так, ходімо! — зрадів я, згадавши, що про Наталку можна розпитати саме в Клима. — А що ж то за чудеса, які ти обіцяв показати?

— Розповідати довго, — посміхнувся Клим. — Краще побачити на власні очі.

“Чудеса” почалися, ледве ми підійшли до його квартири. Замість ключа Клим витяг з кишені якусь трубочку, дмухнув у неї, і двері одразу ж відчинились. У передпокої спалахнуло світло.

Голос, що дуже скидався на Климів, промовив:

— Прошу до вітальні. Прямо. Обережніше — двері автоматичні.

Ці двері відчинилися самі собою і справді легенько, але рішуче підштовхнули мене в спину, коли я трохи затримався. Одночасно якийсь колінчастий важіль досить неввічливо зірвав з мене кепку і втягнув у якусь нішу.

— Дякую, — збентежено промимрив я.

— Будь ласка, — посміхнувся Клим. — Ну, то як тобі подобаються мої автомати?

— Непогані, — стримано відповів я, сторожко позираючи на стіл, де раптом щось клацнуло, загуло й спалахнули різнобарвні лампочки.

— Непогані? — перепитав Клим, прикро вражений. — Ти, мабуть, мало знайомий з технікою?

— Дуже мало, — признався я. — Та мені вона й ні до чого. Я — філолог.

— І початкуючий поет, до того ж?

— Так.

— Гм…

Він вимовив це “гм” з таким презирством, наче піймав мене на якомусь дуже неприємному вчинкові. Я не витримав:

— То що ж, по-твоєму, кожен поет повинен бути інженером?

— Техніку мусить знати кожна освічена людина, — переконано відповів Клим.

— Он які — спалахнув я. — Замість того, щоб наближатися до літератури, я маю іти у протилежний бік?! Замість вивчення класичної спадщини минулого — зубрити нікому не потрібні формули?! Ні, красненько дякую за таку пораду!

Назрівала суперечка. Наша дружба, ледве народившись, уже була в небезпеці. І тут Клим зробив благородний жест:

— Не варто сперечатися — майбутнє покаже, хто з нас правий. Я тільки зобов’язуюся захопити тебе радіотехнікою. А ти… Втім, це твоя особиста справа… От скажи: чи повіриш ти, що я можу прочитати твої думки?

— Чаклун двадцятого сторіччя? Ні, брат, — дзуськи! Тут навіть техніка тобі не допоможе!

— Побачимо! — загадково посміхнувся Клим. — Сідай-но до оцієї машини, — він присунув до мене складну споруду з численними приладами на передній стінці. — Апарат запише твої думки, а згодом промовить їх уголос.

— Ну-ну! — задерикувато сказав я, одверто глузуючи з дивацтва мого друга.

Після сеансу “записування думок” Клим пояснив, що плівку з “думками”, через недосконалість технологічного процесу, можна буде прослухати не раніше як за кілька місяців, але дещо вдасться розібрати й зараз.

Він надів навушники, ввімкнув якісь сигнальні лампи, довго прислухався до чогось, позираючи на прилади, а потім урочисто проголосив:

— Її звати Наталка!

— Наталка?! — перепитав я, вражений.

— Так, так, — тільки не перебивай: запис нечіткий, ти дуже хвилювався, і я не все можу розібрати. Ось, наприклад, у тебе промайнула думка про моряка… Який моряк?.. Яка блакитна сукня?..

І раптом Клим шпурнув на диван навушники й зареготав:

— Зрозумів! Тепер усе зрозумів!.. Тобі сподобалася Наталя Кузьміна, наша студентка!.. І ревнощі?! Ой-йой!.. Тато ж її рідний брат!.. На щастя, я добре знаю Наталку, можу познайомити й тебе. Ну, то що — прочитав твої думки?

— Прочитати не штука, — збентежено промимрив я. — По-перше, вона дуже й дуже вродлива, а по-друге, — я увесь час дивився на неї.

— Цілком можливо, — досить байдуже відповів Клим, і я не міг зрозуміти, чи це стосується якостей дівчини, чи, може, висловленого мною припущення.

Не буду описувати, як я познайомився з Наталкою і покохав її. А ось те, як я збирався освідчитися їй в коханні — слід описати. Дивна недорікуватість охоплювала мене в її присутності: я наче перетворювався на якийсь автомат, заряджений чужими віршами. Я читав їй Пушкіна й Байрона, Блока й Твардовського, багатьох інших поетів, видобував з закапелків пам’яті неопубліковане та незакінчене, захлинався сонетами, упивався баладами, сипав каламбурами та епіграмами, але все то були чужі твори. А свої власні, вистраждані безсонними ночами, здавалися мені жалюгідними й немічними.

Я декламував по кілька годин поспіль, а вона слухала мовчки, збуджена, і дивилася на мене лагідним ніжним поглядом. І мені здавалося, що вона чекає від мене всього тільки три звичайних слова: “Я вас люблю!” Та я цього вимовити не міг. Мені здавалося, що я не гідний її кохання, і краще вже мовчки страждати, але хоч бачити щодня ці сірі задумливі очі, чути цей м’який, задушевний голос, аніж одержати сувору відповідь: “Ні!”

І раптом — ви тільки уявіть! — вона перша освідчилася мені, хоч це й трапилося дуже своєрідно.

Напередодні Нового року я одержав рекомендованого листа, в якому була невелика пластмасова патефонна пластинка з написом на етикетці: “Володі. Секретно. Прослухай на патефоні”.

Природно було б припустити, що це — якийсь черговий жарт наших хлопців, але я однак побіг до сусідів по патефон. І от уявіть: щойно диск почав крутитися і голка побігла по пластинці, в кімнаті виразно залунав Наталчин голос:

— Володю! Мій любий! Ти дуже добре читаєш чужі твори, але чому ти нічого не напишеш про мене? Хіба ти не бачиш, що я тебе люблю?.. Я читала твої вірші в університетській багатотиражці, Вони хороші. Ти, напевне, будеш справжнім поетом. Але якщо кохаєш мене — я тебе дуже прошу: вивчай радіотехніку. Радянський громадянин, — хто б він не був, — повинен знати техніку, хоч основи її. Так, мій любий?

— Так! — збентежено відповів я патефонові й почервонів: от так штука! Тепер уже хоч-не-хоч, а техніку вивчати доведеться!

Того вечора я написав чотири вірші, присвячених Наталці, і встиг визубрити з підручника радіотехніки два з половиною розділи. А наступного ранку я помчав до Клима Твердохліба по консультацію з розділу “Електронні лампи”.

Я вихором влетів до його кімнати, але не встиг і рота одкрити, як Клим замахав руками:

— Знаю, знаю! Все знаю! Я вдосконалив свій апарат, і записував твої думки протягом останніх кількох днів, а ти навіть і підозри не мав. Учора ти одержав листа, в якому Наталка написала, що любить тебе, і зараз ти хочеш відповісти.

Повірте, друзі, — я роззявив рота від подиву. Можна, зрештою, вгадати, що хлопець закоханий в якусь дівчину — слід тільки перехопити його занадто палкий погляд. Можна надіслати фальшивого листа, підробити почерк. Але ж голосу не підробиш?.. Не змовкаючи ані на мить, в моїх вухах лунали слова: “Володю! Мій любий!..” Адже це її інтонація, її тембр, — я міг би відрізнити їх од тисяч інших!.. Вона, мабуть, продиктувала цей лист в інститутській лабораторії звукозапису, і, ясно, коли нікого поблизу не було… Яким же чином довідався про це Клим?

У повній розгубленості, безвільно скоряючись наказові, я сів до “апарата записування думок”. Клим надів навушники, клацнув вимикачем, почав настроювати прилади. Щось у нього не ладналося, — він злостився, а потім сказав:

— Та заспокойся, хлопче! Записувати неможливо — ти надто схвильований. Подивися на прилади!

І справді — стрілки на циферблатах танцювали.

— Ні, — сказав Клим і махнув рукою. — Нічого не вийде. Доведеться використати вчорашній запис твоїх думок. Адже ти вчора збирався написати Наталці листа?

Чи збирався я?! Та я навіть написав листів з десять, але знищив, бо переконався, що нездатний висловити свої почуття на папері.

— Я передбачав твій стан, — хитро підморгнув до мене Клим, — тому й зберіг плівку. Ну, прослухаємо?

Він увімкнув магнітофон, і в ту ж мить залунав мій власний голос:

— Наталко! Люба моя! Я тебе люблю, люблю од щирого серця!.. Мені важко було вимовити ці слова вголос, але я щодня, щохвилини повторював їх у душі!..

Я був остаточно переможений: справді, саме так я думав про неї, про свою кохану! І ось тепер мої найінтимніші думки, записані на плівку, звучать з репродуктора?! Майже злякано я дивився на Клима. “Чаклун двадцятого сторіччя!” — спливло в моїй пам’яті.

Так, це й справді нагадувало якесь наукове чаклунство!

А Клим реготав:

— Ну то що? Чи варто вивчати радіотехніку?.. Правильно я записав твої думки?.. Отакого тільки листа й можна надіслати Наталці — адже вона майбутній інженер звукозапису!

Виявилося, що “машина для записування думок” могла також переписувати звуки на чисті патефонні пластинки. Доки в кімнаті звучав мій “лист”, ця машина, тихенько поскрипуючи різцем, креслила на чорному пластмасовому диску звукову доріжку.

От і скінчилося переписування. Ми ще раз прослухали “лист”, вклали його в конверт, написали адресу і понесли на пошту.

— Все! — зітхнув я з полегшенням. Тепер усі шляхи до відступу було відрізано.

— Ні, не все! — посміхнувся Клим. — Завтра ти одержиш від Наталки другий лист. Що ти хотів би почути?

Я спалахнув:

— Знаєш, друже, всякі жарти мають межі! Сподіваюся, не за твоїм же замовленням написала вона першого листа?

— Та то вже як сказати! — знизав він плечима. — Послухай, через тебе я спізнився в лабораторію. Тому допоможи мені виконати дуже термінове завдання. Згода?

— Прошу, — сердито відповів я.

Мої обов’язки виявилися нескладними: з великого пакета, звіряючи з спеціальною таблицею, треба було вибирати вирізані з цупкого чорного паперу гостроверхі силуети, що скидалися на профілі скелястих гір. Клим наклеював ці силуети на довгу білу паперову стрічку, збільшував і підфарбовував тушшю деякі вершини, зменшував або поширював ущелини, — загалом, робив щось незрозуміле, і на мої запитання не відповідав. Внаслідок двогодинної праці ми одержали щось схоже на зображення довжелезного гірського хребта чи на силует дуже пощербленої пилки.

— Чудово! — захоплено сказав Клим. — А тепер прослухаємо.

Він вставив цю паперову стрічку в якийсь апарат, ввімкнув струм і…

Друзі, я почув голос моєї Наталки, — любий, рідний голос! Вона повідомляла, що листа мого одержала й дуже, дуже…

Але що саме “дуже” — я так і не довідався: надто мало було наклеєно “силуетів” на паперову стрічку!

Отак обдурив мене Клим! Все виявилося дуже простим: оці “зубчики” на стрічці були “звуковою доріжкою”, — майже такою, як на кіноплівці звукового кіно. За допомогою спеціального апарата Клим фотографував записані на плівку звуки, а потім збільшував зображення і одержав таким чином “звукову абетку” — мою й Наталчину. Затративши певний час, він міг створити якого завгодно листа — від найніжнішого до лайливого!.. А я, дурень, повірив “чаклунові двадцятого сторіччя”! Я надіслав дівчині, яка нічого навіть не підозрює, нахабного, зухвалого листа! Що я наробив?! Що я наробив?!

Тієї миті я майже ненавидів Клима, проклинав нашу з ним зустріч біля воріт стадіону, дорікав собі за незнання техніки, за довірливість, за безліч існуючих і неіснуючих провин.

Клим спочатку заспокоював мене, а потім розлютився:

— Чого ти скис? Що трапилося? Та чи знаєш ти, що тобі першому я показав винахід надзвичайної ваги? Ти гадаєш, що це так собі — тяп-ляп, наклеїв на папір звукові значки, та й маєш живу мову? А ось бачиш? — шпурнув він на стіл списаний формулами зошит. — Я бився над цим кілька років. Щоб написати тобі листа від Наталки, я просидів за оцим столом чотири вечори! А ти… Ех, ти!.. Ти сліпий, як сива кобила: всім, крім тебе, відомо, що Наталка тебе кохає. То хіба ж вона перша має сказати тобі про це? Ти дякувати мені повинен, от що!.. А якщо вже Наталка розгнівається на тебе за цього листа — я готовий зазнати кару. Я… я поступлю на філологічний факультет! Якщо ж не розгнівається — ти мусиш скласти мені курс радіотехніки на “відмінно”. Гаразд?

— Гаразд! — злісно відповів я. — Хай буде так!

Друзі мої, я таки програв. І я дуже радий, що програв, бо Наталка любить мене. Але мені доводиться тепер пріти над формулами з радіотехніки, і, одверто кажучи, це аж ніяк не заважає мені писати вірші!

А Клим Твердохліб ще раз обдурив мене. Навіть якби він програв заклад, то нічого страшного для нього не сталося б: він уже давно готувався до вступу на заочний відділ філологічного факультету, бо теж пише вірші, та ще й непогані.

Ми сперечаємося з ним про літературу, відвідуємо футбольні змагання, конструюємо приймачі і в глибокій таємниці від інших працюємо над спільним дипломним проектом. Ми мріємо про той час, коли на екрани країни вийде створений нами кінофільм “Володимир Маяковський”, у якому звучатиме справжній, “живий” голос нашого чудового поета. “Звукову абетку” Маяковського за нечисленними грамофонними записами його виступів ми вже склали.

І повірте: щоб відтворити промову, яка ніколи ніким не була проголошена, треба бути не лише кваліфікованим кіноінженером, але й добрим філологом!

НЕЗВИЧАЙНЕ ІНТЕРВ’Ю

— Який у нього титул?.. — перепитав професор Лобачов з усмішкою. — Бачите, він ніде не вчився… і навіть неписьменний.

— Неписьменний?.. У наш час? — мені здалося, що професор глузує з мене. — Отже, це просто знахар?

— Гм… Певною мірою, так.

— І молодий?

— Не старий.

— Нічого не розумію!

Я припустився найбільшої, як на кореспондента, помилки: замість терпляче слухати, дряпаючи щось у блокноті, доки людина захопиться і почне розповідати по-справжньому цікаве, я встряв у монолог своїм дурним запитанням і тепер не знав, як урятувати становище.

— І саме він створив оті чудесні ліки?

— Гм… Не зовсім так. Він зробив початок. А наш інститут, витративши чимало зусиль, довів справу до кінця.

Мабуть, у мене був дуже розгублений вигляд, бо професор посміхнувся і підвівся з-за столу:

— Гаразд, я вас познайомлю з ним.

Доки ми йшли довгим коридором Інституту експериментальної медицини, я хапливо обмірковував, як побудувати інтерв’ю та якими питаннями цікавитися. З оцими вченими взагалі клопіт: їм усе здається само собою зрозумілим, а добути від них більш-менш цікаві деталі історії відкриття не легше, аніж витиснути бодай краплину води з гранітної брили. Правда, цього разу матеріал був цікавий сам по собі. Можна заінтригувати читача з першого ж рядка: молодого вродливого юнака вдячні пацієнти вважають за найвидатнішого вченого, а він навіть…

Я не встиг домислити, чому ж саме той юнак лишився неписьменним, бо професор Лобачов одчинив двері кімнати і сказав:

— Прошу! Ось він, той славетний дослідник.

Я закліпав очима. У великому приміщенні не було нікого. Лише з клітки, нашорошивши вуха і висолопивши червоний язик, на нас пильно дивився собака, — навіть не якийсь там дог чи сенбернар, а звичайнісінький Сірко або Рябко.

— Оце? Він? — хоч-не-хоч, а довелося засміятися, аби приховати збентеження. — Даруйте, професоре, однак нарис про успіхи вашого інституту мені доручив написати не “Перець”, а…

— Я не жартую, товаришу, — серйозно відповів Лобачов. — Оті чудесні ліки, про які ви збираєтеся писати, знайшов саме цей пес. Звуть його Пірат.

— Стривайте, стривайте! — вихопився я. — То це на його честь новий антибіотик названо пірациліном?

— Атож, — кивнув головою професор. — А параскозин — на честь баби Параски, яка вигодувала Пірата…

— І неписьменний?.. — схопився я за жартівливий тон розмови.

— Неписьменний, — скрушно погодився Лобачов. — Але вихований і чемний. Кореспондентів не кусає. Хоч і лається, коли вони перекручують факти.

Пес уважно прислухався до нашої розмови. Далебі, мені здалося, що він розуміє все і поглядає на мене з таким же лукавством, як і професор. Ну, то стривайте ж! Ви довго морочили мені голову, а тепер я перехоплю ініціативу! “Дослідник” не тільки неписьменний, а й німий. На всі запитання доведеться відповідати Лобачову.

— Вітаю вас, шановний досліднику! — жартівливо вклонився я собаці. — Чи не дозволите взяти у вас невеличке інтерв’ю?

Пес почухав задньою лапою вухо, але нічого не відповів.

— Погоджуйся, Пірате! — сказав Лобачов. — Правда, товариш кореспондент сьогодні ковбаси не прихопив, але за ним не пропаде.

— Звичайно! — ствердив я солідно. — Мене цікавить історія вашого відкриття. Чи не можете ви розповісти, як…

— Ні, не може, — втрутився професор. — Він краще покаже.

Не встиг Лобачов відчинити клітку, як Пірат прожогом вискочив з неї і помчав у протилежний куток лабораторії, до великої білої шафи. Професор пішов услід за ним, зняв з полиці щось схоже на акваланг і припасував його собаці на спину й груди.

— Можете сфотографувати нас, товаришу кореспондент. Ми в повному бойовому спорядженні.

Слово честі, я й досі нічого не розумів! Цілком машинально клацаючи бліцом, я придивлявся до амуніції пса, намагаючись збагнути її призначення. Я бачив: на спині у Пірата, напевно, ультракороткохвильова радіостанція, на грудях — щось схоже на мініатюрну телевізійну камеру.

Капосна тварина, мабуть, уже звикла фотографуватися і, звісно, вже не раз допомагала професорові кепкувати з надто довірливих представників преси. Побачили б ви, з яким серйозним виглядом стояв Пірат на задніх лапах та як гордовито повертав голову то праворуч, то ліворуч.

— Отак ми й блукаємо луками та полями, аж доки натрапимо на цілюще зілля. А телевізійна камера на наших грудях фіксує, де ми його знайшли та яке воно…

Цілюще зілля!.. Давно минув той час, коли твердолобі консерватори гоноровито перекреслювали всі досягнення народної медицини, забуваючи, що більше половини найвипробуваніших ліків одержують саме з отих трав та корінців. Нинішні фармакологи нишпорять по всій планеті, шукаючи нові цілющі рослини… Але яким чином знаходить їх оцей собака?

— Гадаю, ви пробачите мені деяку незвичайність початку нашого інтерв’ю, — сказав Лобачов. — Це я навмисне, аби ваш майбутній нарис був цікавішим. Але годі. Зараз ви дізнаєтесь про все… Пірат, попрощайся з товаришем кореспондентом… і нагадай йому про двісті грамів ковбаси.

Вже без щонайменшої іронії, а навіть з якоюсь підсвідомою шанобливістю я потиснув шорстку собачу лапу, і ми з Лобачовим попрямували до невеличкої кінопроекції в другому корпусі інституту. Дорогою професор розповів мені історію Пірата.

Це було восени позаминулого року. Однієї суботи Лобачов, аби розважитися, поїхав на полювання у давно відомий йому хутірець Суху Балку на Чернігівщині. Як там йому полювалося — не варто розповідати, але якось вранці до нього примчав хлопчисько і залементував, що в діда Максима, пасічника, сказився Пірат, і цуцика негайно треба застрелити.

Доки Лобачов зібрав свої мисливські причандали та поки добіг до пасіки, Пірат перекусав сусідських собак та й чкурнув геть із хутора.

Покусаних тварин знищили; усім, кому могла загрожувати небезпека захворіти на сказ, зробили щеплення. І тільки дід Максим та баба Параска, яким належав Пірат, навідріз відмовилися од уколів. Даремно лякав їх професор, що сказ в останніх стадіях — невиліковний.

— Ат, дурниця! — одмахувався дід. — Пірат нас не покусав, а дохтурам я не вірю. Ви кажете-”невиліковний”! Ось побачите: не мине й двох тижнів, як Пірат прибіжить додому цілісінький та здоровісінький. Ото так і знайте: якщо хворий собака забіг десь із дому — він собі цілюще зілля шукає. І знайде, анахтемська личина!.. А лікарі ніяк не можуть знайти. То давайте поб’ємося об заклад на вашу рушницю, що Пірат вилікується. Його мати, кумова сучка тобто, яку вовки розірвали позаторік, теж отак сказилася — і одужала.

— Гаразд, гаразд, — неуважно погодився Лобачов. — Я над’їду сюди через два тижні.

Звичайно ж, він не надав дідовим словам ніякого значення, але дуже непокоївся долею двох старих, що через свою впертість можуть захворіти і загинути в муках.

To був здивований Лобачов, коли, завітавши в Суху Балку через півмісяця, дізнався, що Пірат не так давно приплентався додому — миршавий і кволий, але живий та здоровий.

Те, що собака справді хворів, доведено точно: одна з покусаних тварин, яку лишили для контролю, загинула саме від сказу. Те, що Пірат одужав повністю, — довели якнайстаранніші дослідження.

І професора Лобачова осяяла думка. Це було боязке припущення, професор не наважився розповісти про свою ідею навіть найближчим друзям. Та все ж він вирішив ризикнути.

Не шкодуючи анітрохи, Лобачов віддав дідові свою рушницю, на яку задивлявся не один мисливець, а натомість одержав у подарунок простацького й товариського Пірата.

Професор Лобачов помовчав, а потім сказав задумливо:

— Як не дивно, але багатьом з нас притаманний упертий і шкідливий консерватизм мислення… Адже чув я раніше про самолікування тварин?.. Чув. І відмахувався недбало: “А, інстинкт!” Знав, що пташка, навіть народившись на чужині, за тисячі й тисячі кілометрів, знаходить свою домівку? Знав. “Інстинкт, та й годі…” А те, що тварини в пустелі безпомилково знаходять джерела води на відстані сотень кілометрів, те, що всіляка нерозумна дрібнота за кілька днів передчуває стихійні лиха? Знову ж — інстинкт! Під це слово ми загнали все, що неспроможна пояснити наука, — та й заспокоїлися. Замість того, щоб дослідити й використати на благо людства отой могутній, вигострений за сотні мільйонів літ еволюції засіб боротьби за існування, інстинкти з чиєїсь легкої руки було визнано чимось надто примітивним, архаїчним, а вченого, який у своїх дослідженнях базувався б на інстинктах тварин, здійняли б на глум…

— І здіймали? — спитав я, коли пауза затяглася.

— Ще й як! — похитав головою Лобачов. — Для експериментів була потрібна спеціальна надпортативна телевізійна камера і вертоліт, щоб супроводжувати піддослідну тварину. Це все коштувало великих грошей. І якби не мої учні-студенти та не самовідданість працівників нашої лабораторії, що працювали по дві зміни і не сподівалися винагород, навряд чи були б створені пірацилін та параскозин, які врятували вже так багато людей… Але той час уже позаду… А тепер — дивіться…

Спалахнув екран. По ньому швиденько перебігли кадри з Піратової передісторії, а потім я побачив, як його виряджали в перший рейс.

Видно було, що пес уже звик до своєї амуніції. Але поводився він дивно: скімлив, полохливо озирався навсібіч. Нарешті вирвався з рук Лобачова і стрімголов кудись помчав.

Одразу ж у повітря піднявся вертоліт і неквапно поплив слідом за ним.

— Його щойно покусав скажений собака, — неголосно коментував професор. — Піратові це не загрожувало, бо в нього вже виробився проти сказу імунітет. Однак він цілком інстинктивно мчить туди, де знайшов порятунок першого разу, — як бачите, ми спеціально привезли його в Суху Балку… То що ж він шукатиме? Траву? Мінерали? Чи, може, наші сподівання були безглуздою фантасмагорією,[3] і колосальні зусилля всього нашого колективу підуть нанівець?

Перед нами на екрані миготіли стежки й кущі, болота й баюри. Коли-не-коли з верхньої точки, з вертольота, показували рухому темну цятку — Пірата, який уперто мчав усе далі й далі від Сухої Балки. Ось він зник — шугнув у якийсь байрак…

Чимало бачив я фільмів на своєму віку, але жоден з них не хвилював мене так, як оця недосконала з технічого боку документальна стрічка. Знайде чи не знайде? Я знав, що знайде, знайде з першого ж разу. Я вірив у це, не бажаючи навіть припускати нічого іншого… І коли на весь екран вималювалося зірчасте листячко якоїсь непоказної, невідомої мені рослини, і Пірат заходився пожадливо глитати це листячко, — мені аж подих перехопило.

Я не буду переказувати подальший зміст цього документального кінофільму. Слід сподіватися, що його трохи підчистять, прикрасять і незабаром випустять на екрани країни. Ви на власні очі побачите, як бідолашного Пірата навмисне заражали різними хворобами і як він, аби врятуватися від смерті, кудись мчав, гнаний могутнім інстинктом самозбереження, шукаючи того, чого й сам не знав. Ви довідаєтесь, яких велетенських зусиль коштувало створення отих чудесних ліків, бо цілюще зілля — ще не препарат, а сировина, і не все те, що корисно собаці, допомагає людині.

Про все це напише хтось інший. А мене цікавив людський геній, отой невтомний Розум, який вічно бореться й шукає, ламає застарілі уявлення і йде все далі й далі вперед. І я дуже радий, що познайомився з професором Лобачовим.

На закінчення хочу сказати: Пірат, як виявляється, вже “на пенсії”. Його справу продовжують кілька десятків собак різних порід. А він — “дає інтерв’ю” і дуже охоче позує перед фотокореспондентами. До речі, свій борг — двісті грамів ковбаси — я йому повернув.

НАЩАДОК МАФУСАЇЛА

Хто він був — великий учений чи дрібний шахрай, обранець долі чи найнещасніша в світі істота? Де кінчалися його тверезі, хоч і надто оригінальні, умовиводи і де починалося гарячкове маячіння? Звідки він з’явився і куди зник, отой миршавий чоловічок, який так пихато заявив, що він — найстаріший мешканець Землі і проживе найдовше за всіх?

Я запитую про це недарма. Навіть коли я став жертвою містифікації, навіть коли то був спритний пройда, якому тільки й треба було, що попоїсти на мій кошт, я все одно вдячний йому за те, що він привернув мою увагу до однієї з найцікавіших проблем науки. І хай ота пекуча рідина, якою він пригостив мене три з половиною роки тому, зовсім не “еліксир безсмертя”, а можливо, якийсь невідомий наркотик, — дія того препарату була справді надзвичайною, і шкода, якщо його не дослідять вчені. Розповідаючи цю історію, я плекаю надію на ще одну зустріч з “Мафусаїловим нащадком”, як назвав себе мій випадковий знайомий, приховавши своє справжнє ім’я.

Ми познайомилися у дуже прозаїчній обстановці, яка, здавалося, абсолютно виключала всяку можливість надзвичайного. Моя неспокійна доля занесла мене якось у невелике селище, розташоване на автостраді Харків-Київ. Я розраховував бути там кілька днів, але впорався за кілька годин, і, не знаючи, куди подітися, знемагав від нудьги на автобусній станції, чекаючи на київський експрес. Саме там, у буфеті, допиваючи другий кухоль несмачного теплого пива, я й перехопив голодний погляд підстаркуватого чоловіка в благенькому вбранні.

Він дуже вирізнявся серед інших пасажирів. Правда, зовнішність у нього була аж надто звичайна: зморшкувате обличчя з гостреньким червоним носиком; сивуваті пасма волосся; люстриновий піджачок, — ну просто п’яничка-рахівник з якогось периферійного колгоспу та й годі. Але вражали його очі: дуже виразисті, жваві й надто молоді. Коли той погляд ковзнув по мені, я підсвідомо відчув, що цей чоловік-надзвичайно спостережливий. За якусь частку секунди було оглянуто і мене, — з п’ят до голови, — і мій портфель, і блокнот з самопискою на портфелі, і недоїдений “залізобетонний” шніцель, і недопитий кухоль пива. І не тільки оглянуто, а й зважено й оцінено з відповідними висновками.

“Цікавий тип! — подумав я за професійною звичкою письменника пригодницького жанру. — Мабуть, такі очі мусить мати найкваліфікованіший шпигун… А втім, ні. Він зрадив би себе такими очима”.

Кортіло запросити чоловіка до столу, чимось пригостити. Проте було якось незручно, і я, щоб зав’язати знайомство, запитав у нього щось неістотне. Він відповів, присунувся ближче.

— Чи не хочете пива? Правда, тепле.

— Ні. Спасибі… — він пересів до мого столика. — Не п’ю і вам. не раджу… А от якби… якби ви почастували мене обідом — був би дуже вдячний.

— Власне, я й сам хотів вам запропонувати. Але…

— Я не задарма. Я заплачу вам хорошим сюжетом. Адже ви письменник, так?

— Вгадали.

— Застерігаю: мій обід коштуватиме дорого, бо апетит у мене великий… А втім, у вас є аж сто сорок сім карбованців сорок п’ять копійок.

— Помилились на сотню.

— Ні, ви просто забули, що у вашій записній книжці, за обкладинкою, лежить сотенна.

Я недовірливо витяг записну книжку, розгорнув… і знизав плечима: справді, з-за обкладинки визирає ріжечок купюри. Коли я її туди запхнув?.. Далебі, не пам’ятаю.

— А тепер перевірте: у лівій кишені вашого піджака лежать чотири десятки, у правій кишені штанів, у гаманці, — п’ятірка, два карбованці, три гривеники, два п’ятаки і п’ять копійок… Ваш автобусний квиток, який ви шукали і не могли знайти, лежить у блокноті між третьою і четвертою сторінками… У вашій самописці — фіолетове чорнило, хоч ще вчора було чорне; позавчора ви удвох з кимось були в кінотеатрі-восьмий ряд, п’яте й шосте місця; днями вас запрошували на нараду письменників-фантастів; у вас є приятель, на ім’я Іван, його телефон Б2-64-56; ви автолюбитель, і два місяці тому автоінспектор пробив вам дірку в талоні; у вас…

— Годі, годі! — замахав я руками, маскуючи удаваним жахом своє справжнє збентеження. — Ви — хто — новітній Шерлок Холмс?!

— Надто дрібний масштаб для порівняння! — пхикнув старий. — Якщо й порівнювати, то хіба навпаки.

— То дозвольте ж дізнатися, хто ви.

— Настане час, коли моє ім’я гримітиме на весь світ. Але це буде пізніше. Пізніше… А зараз — навіщо воно вам? Коли хочете— звіть мене нащадком Мафусаїла, був такий біблійний персонаж, що поставив рекорд довголіття. Я — найстаріший з усіх людей Землі; мені щонайменше тисяча років!

— О, ви чудесно збереглися, як на ваш вік!

— Іронізуєте, мій молодий друже? Даремно!.. От якщо ви згадаєте про нашу домовленість і замовите мені попоїсти-я розповім вам таке, що у вас одразу ж зникне бажання кепкувати з мене.

— Перепрошую!.. — я подався до буфетниці замовляти страви.

Хто він, оцей “нащадок Мафусаїла”? Циркач-пенсіонер, якийсь там колишній “маг і чаклун Бен-Алі”? Аматор-гіпнотизер, що звик морочити голову своїм довірливим знайомим?.. Чи просто дрібний аферист?.. На божевільного він не скидається; навпаки, його очі свідчать про гострий аналітичний розум і сильну волю.

А вгадав він усе точно, аж по дірку в талоні.

Аби “Мафусаїлів нащадок” не закинув мені скупості, я замовив здивованій буфетниці потрійний комплект усіх страв убогого меню і повернувся до свого столика. “Найстаріший мешканець Землі” доїдав мій шніцель.

— Сподіваюсь, ви мені пробачите, — сказав він сором’язливо. — Я дуже хотів їсти. Мені треба надзвичайно багато їсти, це моє найбільше лихо.

Ясна ж річ, я сказав, що це — дрібниці і що зараз принесуть обід.

“Мафусаїлів нащадок” доїв, утерся засмальцьованою хустинкою і ще раз блискавичним поглядом пробіг по моєму обличчю, ніби зважуючи, що саме і в яких межах можна мені розповісти.

— Я почну здалеку, — промовив він неголосно. — Скажіть, чи замислювалися ви над питанням про час і простір? Ні, не в звичайному розумінні і не в аспекті теорії Ейнштейна, а, так би мовити, в ідеальному плані: як відбиваються час і простір в людській свідомості? Ось ви вже чоловік немолодий. Скажіть, хіба ви не повторювали вслід за своїми батьками: “Ой, як швидко збігають літа!”?

— Повторював, звісно.

— А чи не здається вам, що з кожним роком час прискорює свій рух? У дитинстві день довжелезний-предовжелезний: і набігаєшся, і напрацюєшся, і насмієшся, і наплачешся, а сонечко все ще теліпається понад обрієм. Дуже хочеться вирости, а воно — не ростеться… Та ось ви виросли — і все пішло по-іншому. Не встиг озирнутися— та й день минув; сюди-туди — а тиждень мов корова язиком злизала; тиждень по тижню — та й місяця немає. І отак рік за роком немов скочуєшся з гори на ґринджолах: усе швидше, швидше й швидше. А коли надійде остання мить, схопишся за сиву голову і заволаєш: “Господи, та хіба ж я жив?! Промчали літа, немов коні буйногриві!” Кажете, час тепер такий прудкий?.. Е, ні: і прадіди наші зітхали, що життя збігло швидко, і правнуки зітхатимуть, коли постаріються… Кажете, дорослому більше клопоту. А спробуйте-но відтворити день першого-ліпшого хлопчиська. Та з вас сім потів зійде, а ви так і не встигнете і в школі побувати, і уроки приготувати, і яблук накрасти, і сусідові пику набити, і книжку прочитати, і в річці покупатися, і… Е, та хіба все перелічиш!.. Але, може, дорослий не помічає плину часу тому, що надто захоплюється працею?.. То можу сказати вам: як це не дивно, а найшвидше час лине там, де, здавалося б, мав повзти слимаком, — у в’язниці! Строк попереду довгий-предовгий, сидиш-сидиш, а він, клятий, ніяк не зменшується. А озирнешся назад — ніби вчора потрапив туди.

— І як же ви це пояснюєте? — не втримався я.

— Стривайте, я ще не закінчив преамбули… Отож люди весь час нарікають, що життя — надто коротке. Сімдесят — замало, давай нам сто! Але запитайте сторічного — і він так само відповість, що й незчувся, як збігли літа… То ж який сенс має довголіття, якщо людина нездатна раціонально використати час свого існування?

“Мафусаїлів нащадок” урвав свою лекцію, бо до нас підходила офіціантка з першою партією замовлених мною страв. Він пожадливо з’їв повну тарілку борщу і аж тоді заговорив:

— Скажіть, чи не співчували ви метеликові-одноденці? Мовляв, бідолашний: не встиг народитися — і помирай.

— Не замислювався над цим питанням, — засміявся я.

— Шкода. Письменник мусить замислюватися. І мав би зрозуміти, що для такого метелика оті кілька годин існування цілком адекватні довжелезному життю людини; його кожна секунда така ж змістовна, як для нас з вами доба… Починаєте розуміти, в чому суть?

— Щиро кажучи, ні.

— Тоді — з іншого боку. Чому в дитинстві час тягнеться повільно? Та тому, що для дитини все незвідане, нове. Її пам’ять пожадливо вбирає все побачене й почуте; ще не захаращений мозок працює чітко і на першу вимогу може відтворити весь ланцюг подій. На оце відтворення асоціацій нервовій системі потрібні тисячні частки секунди, але саме вони і є масштабом часу для нашої свідомості… А тепер візьміть дорослого. Для нього несподіванок вже немає. Увага нехтує давно відомими деталями, в пам’яті фіксуються тільки найважливіші події дня. А їх обмаль, процес пригадування триває вже не тисячну, а мільйонну частку секунди. От і здається, ніби день промчав, як метеор… І що одноманітніше ваше життя, то швидше воно промчить. Згодні?

Я слухав, мов зачарований. Оцей миршавий чоловічок, який так пожадливо й неохайно глитає несмачний обід у негостинному буфеті автобусної станції, вдирався у святая святих філософії та психології. Я ще не міг осмислити, наскільки правильні його твердження, але висловлене ним-вражало.

— Життя нам здається коротким тільки тому, що ми з літами втрачаємо свіжість сприйняття, тобто у нас слабшає пам’ять. Пам’ять! Це — найцінніший дар вищого розуму, його найгостріший інструмент. А ми її зовсім не цінуємо, не бережемо… Ось ви здивувалися, коли я “вгадав” кілька фактів з вашої біографії. А це тому, що ви просто забули, як, шукаючи автобусний квиток, — якого ви за хвилину перед тим поклали в блокнот, — ви витрусили на стіл з кишень і гроші, і запрошення на нараду фантастів, і два використані квитки в кінотеатр. Ви розгорнули посвідчення шофера-аматора і поморщилися, дивлячись на пробиту автоінспектором дірку в талоні. Саме в ту мить з репродуктора долетіли слова про відкриття професора Чернова. Ви прислухалися, роздратовано пхикнули і почухали потилицю. Чи пам’ятаєте ви все оце? Ні, ви забули! Забули все. А я — пам’ятаю. Я можу відтворити в своїй пам’яті кожен ваш рух відтоді, як ви сюди зайшли. І коли я починаю пригадувати, мені здається, що я вас знаю давним-давно. Оця година, яка пізніше для вас видасться хіба секундою, розтягнулася для мене на тиждень… Тож скажіть, чи не правий я, коли стверджую, що я — найстаріший з мешканців Землі і що я проживу найдовше, навіть якби мені судилося загинути сьогодні?

— Це справді цікаво! — я був такий збуджений, що аж схопився. — Однак, на жаль, бездоганну пам’ять може мати…

— …хто завгодно! — сказав він з глузливою вищістю. — Я дам вам кілька краплин свого препарату, і ви пересвідчитесь, що я не маніак, а найвидатніший вчений світу. Не боїтеся?

Може, це було й нерозсудливо з мого боку, але я погодився на експеримент.

“Мафусаїлів нащадок” витяг з кишені загорнуту в ганчірку пляшечку з прозорою рідиною, скупо накрапав з неї спочатку в свою склянку, потім у мою. Долив водою. Випив.

— Це я, щоб розвіяти ваші сумніви. Пийте.

Випив і я. Трошки запекло в горлі, та й усе.

— Дію препарату ви помітите незабаром. А я тим часом закінчу свою розповідь… Так от, я недарма посилався на метелика-одноденку. В організмі комах виробляється надзвичайно активний біокаталізатор, який у сотні разів прискорює всі нервові процеси і надзвичайно загострює пам’ять людини. Ваші так звані “вчені” навіть гадки не мають про існування такої хімічної сполуки. А я зумів одержати її в чистому вигляді. Оце й усе моє відкриття… Ну?

Він дивився на мене гострими, пронизливими очима, і мені на мить стало моторошно. Однак я зразу опанував себе.

— Ще довго чекати?

— Чекати? — перепитав він з усмішкою. — Краще скажіть, скільки ґудзиків на сукні в дівчини, що стоїть біля дверей? Ні, не треба дивитися, ви щойно позирнули на неї.

— П’ять, — відповів я цілком машинально, і з подивом усвідомив, що бачу в своїй уяві оту дівчину всю до найдрібніших деталей. У неї в руках підручник з фізики, зачіска — “кобилячий хвіст”; дівчина трохи збуджена, бо якось дивно поглянула на хлопця, що п’є пиво в кутку. І цього хлопця я теж побачив, як на екрані, хоч і не дивився в той бік: сині очі, буйна чуприна; розстебнута сорочка, — бракує одного ґудзика; він удає, що не помічає дівчини, а його сусіда, веснянкуватий юнак, підморгнув йому і щось сказав.

Але найдивніше те, що, пригадуючи оці подробиці, я водночас цілком підсвідомо запам’ятовував усе нові й нові. Повз автобусну станцію промчав бензовоз, і я крізь вікно встиг помітити і його номер, і червоне обличчя шофера. Разом з тим у моїй пам’яті зафіксувалося кахикання бабусі біля вікна, уважний і насмішкуватий погляд “Мафусаїлового нащадка”, музична фраза, що лунала з гучномовця, і сам гучномовець, газета “Правда” в руках чоловіка за сусіднім столиком, — з усіма заголовками, номером і датою, — колір стін і підлоги приміщення.

Потік найяскравіших вражень був такий могутній, що в мене аж запаморочилася голова. Я відчував щось схоже на дивне сп’яніння: свідомість лишалася кришталево-прозорою, але довколишній світ невпізнанно змінився. Він став зовсім новим, ніби побаченим уперше. Час і простір змінили свої масштаби, пересунулися в іншу, незнану досі площину. А потім мені почало здаватися, ніби я сиджу в оцьому буфеті вже кілька днів, знаю все довкола, однак усе знаходжу й знаходжу дедалі нові й нові подробиці, які фіксуються в моїй пам’яті намертво, навічно.

Відтоді минуло понад три з половиною роки, але все, що трапилося зі мною того дня, я можу відтворити так, ніби це було щойно.

Ми довго розмовляли з “Мафусаїловим нащадком”. Довго?.. Власне, за “часом звичайної людини” хвилин сорок. Але для мене це тривало не менш як добу.

Відчувши мою повну підтримку, “Мафусаїлів нащадок” почав описувати рожеве майбутнє людей, що скористаються з його “еліксиру безсмертя”, як він назвав свій препарат. Я погоджувався, що новий біокаталізатор, безперечно, можна буде використати на благо людства, однак вважав, що забудькуватість, на жаль, просто необхідна, бо коли людина запам’ятовуватиме все, нічого не забуваючи, місткість мозку швидко вичерпається і індивідуум втратить здатність до подальшого розвитку.

Ми не встигли докінчити суперечку, бо надійшов мій експрес. На жаль, “Мафусаїлів нащадок” їхав у протилежному напрямку. Своєї адреси він не дав, бо, мовляв, ще ніде не влаштувався. Ми домовилися, що зустрінемося рівно через місяць о десятій ранку на площі Калініна в Києві.

З незалежних від мене причин я не зміг прийти на побачення у призначений час. А “Мафусаїлів нащадок” не завітав до мене, хоч, звичайно, пам’ятав названу мною адресу.

Всі мої спроби розшукати його згодом були марні.

Де він зараз, отой гостроносенький, миршавий чоловічок з пильними, жвавими, надто молодими очима?.. Може, ще не закінчив своїх досліджень, — якщо він таки справжній, хоч і нетитулований вчений? А може, загинув, бо не можна ж отак нерозсудливо експериментувати з власним мозком… А може, блукає десь автострадами країни і заробляє на шматок хліба своїм філософствуванням?

Я не знаю цього, але сподіваюся, що рано чи пізно, а таки зустрінуся з ним вдруге.

ОЩАДКАСА ЧАСУ

Студент поглянув на годинник і схопився за голову: до екзамену лишилося дванадцять годин, а щоб хоч сяк-так дочитати товстелезний підручник з органічної хімії, потрібна щонайменше доба.

“Господи, — подумав він розпачливо, — ну чому завжди не вистачає саме однієї доби?! Та я зараз за цю добу чортові душу віддав би!”

Звичайно ж, і бога, і чорта Студент згадав тільки тому, що був переконаним матеріалістом і твердо знав, що йому вже ніхто нічим не зарадить: двійка з хімії його не мине.

Але чого не трапляється в епоху торжества кібернетики та парапсихології? Не встиг Студент додумати до кінця свою гірку думу, як раптом у нього за спиною хтось легенько кахикнув:

— Кхм… Перепрошую…

Студент рвучко обернувся і… побачив Чорта.

Це був цілком пристойний і сучасний Чорт: у модному пальті з шикарним ворсом, у фірмових джинсах, у модерних окулярах-”паралелограмчиках”, ще й з борідкою “хіппер”. Зраджували його хіба що ріжки, які трохи порушували дбайливу зачіску, та непривабливий хвіст із рудою китичкою на кінці.

Студент не злякався і не здивувався, однак не зумів приховати гримаси невдоволення. Та й справді: кого тішать гості в останню передекзаменаційну ніч?

Чорт перехопив його погляд і збентежився.

— Даруйте, я з Бюро добрих послуг… Відділ швидкої допомоги… Ми одержали ваш виклик… Так ось…

— Виклик?! — знизав плечима Студент. — Але ж я нікого не викликав. Може, ви переплутали адресу?.. Та сідайте, прошу вас!

— Дякую… — Чорт вихопив записну книжку, почав гарячково гортати її. — Невже справді переплутав?.. Тільки ні, твердо пам’ятаю: ви хотіли терміново придбати одну добу ентропійного часу…

— Ах, он ви про що! — зареготав Студент. — Але ж то був жарт.

— Жарт?! — ображено перепитав Чорт. — А я гадав, що маю справу з серйозною людиною!.. Вам жарти, а мені — не до сміху. Двадцятий фальшивий виклик за тиждень, — як це вам сподобається?! А ми ж на госпрозрахунку. Хоч вірте, хоч ні: півроку не сплачую розстрочку за пальто. Часом сигарет нема за що купити… Жінка, звичайно, поїдом їсть… А ви кажете — “жарт”!

— М-да… — Студент співчутливо зітхнув, почухав потилицю. — Ну, коли так скрутно, то… Сплачу хоч за виклик, чи як там у вас… Не душу, звичайно, а… Троячки вистачить?

— Друже мій! — Чорт підхопився, розчулено притис до грудей руку. — Ви надзвичайно диявольський клієнт! А я… — він люто поляскав себе по лобі. — А я дурний, як найсправжнісінький ангел! Замість пояснити суть справи, почав сльози на кулаці терти!.. Та хай ваша душа лишається вам, нівроку! Це зовсім не моя парафія, друже. А якщо казати по щирості, навіть Відділ контрактації припинив індивідуальне вербування: ми нещодавно одержали з Південного В’єтнаму цілком достатню кількість дуже дешевих душ… Гроші теж мене не цікавлять. Бачите, в нас дещо інша валюта — ентропійний час…

— Ентропійний час? — перепитав Студент. — Даруйте, а що це?

— Як би вам пояснити… — Чорт замислився, почухав підборіддя. — Ви знайомі з гіпотезою професора Козирєва про те, що сам час, як фізична сутність, породжує енергію?

— Гм, чув про таке… — ухильно відповів Студент.

— Отож у нашій Метагалактиці є тільки один вид всезагальної валюти: енергія, або, з вашого дозволу, час, як її першоджерело. За валютну одиницю ми взяли ентропійну годину.

Студент відчув, що в нього макітриться в голові: гіпотеза Козирєва, ентропійна година… Далебі, не второпаєш, що до чого! Але ж — сто чортів! — час таки справді дорожчий над усе. Особливо, коли його не вистачає.

— Я слухаю вас, продовжуйте.

— Так от… — Чорт витяг з кишені посвідчення. — Я — старший контролер-інкасатор нещодавно організованої Ощадкаси Часу. Маю повноваження провадити всі переговори з клієнтами, аж до підписання контрактів та угод… Ви поспішаєте, то давайте приступимо до справи. Раджу взяти не одноразову позику, а довготерміновий кредит, — скажімо, тисячу годин на п’ять років. У такому разі будете сплачувати менш як два проценти комісійних. Згодні?

— Стривайте, але ж…

— Так-так, я зараз усе поясню! — в руках у Чорта невідомо звідки з’явилася тоненька книжечка в гарній пластиковій обкладинці: — Ви одержуєте цю чекову книжку з початковою сумою кредиту на одну тисячу ентропійних годин. Користуватися нею дуже просто. Скажімо, ви не встигли підготуватися до екзамену. Віддайте мислений наказ Ощадкасі Часу: “Прошу списати з мого рахунку одну ентропійну добу”. І одразу ж для вас кожна секунда стане довжелезною, як вічність. Хтось інший чхнути не встигне, а ви оцю нудоту, — Чорт зневажливо кивнув на підручник, — і переглянете хутенько разів зо два, і шпаргалки понаписуєте. Не знаю, як щодо п’ятірки, але трійку ми гарантуємо.

— Стривайте, але ж на якому фізичному принципі…

— Друже мій, — скривився Чорт, — це не моя парафія. Зважте: я тільки контролер-інкасатор. Чув у Технічному відділі, що нині вже використовують варіатори транспозиційної турбулентності… Та чого ви сумніваєтесь? Фірма гарантує стабільність темпоральних переходів, ми за це прогресивку одержуємо… Отож підписуйте чекову книжку та й користуйтеся нею, на здоров’ячко вам!

Ні, він таки зовсім знахабнів, оцей Чорт! Розсівся у кріслі, задер ногу з порепаним копитом, смалить сигарету, яку взяв, не питаючи дозволу, та ще й поглядає з глузливою вищістю.

То треба його провчити!

— Не буду я підписувати, добродію шановний, — з підкресленою сухістю мовив Студент. — Не вмієте ви працювати з клієнтами. Нахрапом дієте, замість пояснити суть справи… Скажімо, взяв я у вас наборг одну добу. А як її повернути? Де я візьму оті зайві двадцять чотири години?

— Перепрошую! — Чорт знітився, хутенько погасив недокурок, почав гарячково нишпорити по кишенях. — Клятий склероз, повсякчас забуваю, що треба починати з прейскуранта!.. Та ось він, хай йому всячина!.. Погляньте, дорогенький мій: не двадцять чотири години, а двадцять чотири ХВИЛИНИ вам доведеться повертати! Я ж казав: ми беремо тільки два проценти комісійних. Ба, навіть менше!.. Погоджуйтесь, умови дуже вигідні!

Студентові почав уриватися терпець:

— Та скажіть кінець кінцем, де я візьму бодай одну ЗАЙВУ хвилину в добі?

— Ви хотіли сказати — ЕНТРОПІЙНУ хвилину?

— Хай так. Тільки поясніть, що це таке.

— Гм-гм… Щиро кажучи, мені фізика завжди сіллю в оці стояла… Отож про ентропію… Ну, розумієте: при кожній роботі якась певна частина енергії втрачається марно й назавжди, — для людей, звісно. А ми її й одержуємо… Ні-ні, тут ніякого обману, ми фірма солідна, законів природи не порушуємо! Все це на підставі другого закону термодинаміки. Ви з нами будете розраховуватися, так би мовити, податком на витрачену вами енергію.

— Нічого не розумію! — роздратовано сказав Студент.

— Ну, гаразд, — приречено зітхнув Чорт, — облишмо теорію. Я краще на прикладах. Ось зазирніть у прейскурант. Одну ентропійну секунду боргу ви повертаєте нам навіть тоді, коли просто позіхнете мільйон разів чи зіграєте, скажімо, тисячу партій у доміно. Пройдете один кілометр пішки — теж віддали секунду, а якщо підтюпцем, — так би мовити, “бігом від інфаркту”, — аж три. Пробіжите цю відстань за нормативом майстра спорту — спишете годину, — тобто стільки ж, як і за розвантаження вагона з вугіллям. А за світовий рекорд швидкості на дистанції в один кілометр списується цілий ентропійний тиждень!

— То чому ж така різниця?

— Хе-хе, щоб поставити світовий рекорд, доведеться пробігти не тільки один отой кілометр, а й ще десять тисяч перед ним! В нас усе підраховано, спеціальна електронно-обчислювальна машина заради цього працює!.. Звертайте увагу на інше, любенький: наш прейскурант надає найширші можливості для кожного. Можете сплачувати борг навіть танцями: за кожен вальс ми списуємо дві ентропійні секунди, за мазурку — п’ять. А за па-де-де та всякі інші фуете, — я в балеті не дуже кумекаю, самі прочитаєте, — навіть на клубній сцені ви заробите по п’ятнадцять ентропійних хвилин, а на олімпіаді художньої самодіяльності — аж по годині… Проте я особисто радив би вам звернути увагу на футбол: гравець інститутської команди за кожен забитий гол може списати чотири ентропійні години, а під час кубкових змагань — півдоби. Не кажу вже про те, що ніякий професор не наважиться вліпити вам двійку!.. Е, та що там розпатякувати! Погоджуйтесь, любенький! І не забувайте, що до екзаменів лишилося менше дванадцяти годин!

Студент, не відповідаючи, старанно вивчав прейскурант. О, він теж не в тім’я битий, здатний зметикувати, що й до чого! Звичайно, добре, що за позичений час можна розрахуватися навіть позіханнями, тільки надто дешево цінуються вони! Не приваблює і перспектива розвантажувати вагони. А от з футболом, здається, непогано. Та й з народними танцями теж: кожен сольний виступ дає десять ентропійних хвилин. Три танці за концерт, та ще тричі на “біс” — от і набіжить ціла година… Ні, пропозиція таки спокуслива!

— Ну, гаразд. А якщо я не зумію розквитатися з вашою Ощадкасою Часу?

— Борони вас нечиста сила! — злякано вигукнув Чорт. — Ви заріжете мене без ножа! Я втрачу преміальні за цілий рік!

— А що станеться зі мною?

— На жаль, анічогісінько. Просто угоду буде автоматично розірвано, і вам доведеться всі екзамени складати самотужки, без допомоги нашої Ощадкаси.

Так, це був серйозний аргумент. Студент поглянув на будильник і скривився, наче кислиці скуштував: пів на другу ночі, лишилося всього одинадцять з половиною годин.

— Ну, то де підписувати?

— Ось тут, прошу, мій дорогенький! — Чорт поквапливо підсунув йому чекову книжку. — Ні-ні, не олівцем, не олівцем! Тільки чорнилом!.. Те-е-екс… А тепер — вітаю вас! І — на все добре!

Він зник так само несподівано, як і з’явився, — Студент у першу мить навіть подумав, що все це йому приснилося. Але ж ні: на столі лежить заяложений “Прейскурант ентропійного часу” і чекова книжка в пластиковій обкладинці. В ній усе вказано: прізвище, ім’я та по батькові, його особистий підпис, кругла печатка Ощадкаси Часу. В графі “актив” проставлено — 1000,0000, у графі “борг” — 000, 0000.

І ось отут нашому Студентові стало трошки не по собі. Коли, готуючись до екзаменів, не спиш другу ніч, можна не тільки Чорта, а й самого Саваофа з архангелами побачити! Але ж вони вмить розвіюються, тільки-но кліпнеш очима. А тут лишилися речові докази — “Прейскурант” і чекова книжка!

Проте недарма ж Студент перечитав усього Станіслава Лема і Василя Бережного, а нещодавно аж тричі переглянув кінофільм “Спогади про майбутнє”. Він вмить збагнув: ніякий то був не Чорт, а звичайнісінький представник інопланетної цивілізації. Або якийсь там прапрапранащадок, землянин з XXX століття Атомної ери, що вирішив відвідати предків на Машині часу, та ще й пожартувати, прикинувшись дурником у личині Чорта, Так чи інакше, а чекова книжка — справжній документ. І переконатися в цьому можна дуже легко.

Студент прокашлявся, прибрав серйозного вигляду. Вимовив подумки: “Прошу списати з мого рахунку двадцять чотири ентропійні години!”

І що б ви думали? Ніщо ніде ані шелеснуло, але в графі “актив” його чекової книжки вже стояло: “0 976,0000”, а в графі “борг” виникло: “24, 0000 ентр. хвилин”.

— Гм… — Студент зазирнув у “Прейскурант” і почухав потилицю. Щоб повернути цей борг Ощадкасі Часу, треба або пробігти підтюпцем 480 кілометрів, або 288 разів станцювати мазурку, або розвантажити вагон вугілля, або одержати п’ятірку на екзамені з органічної хімії. Щодо останнього— сміх та й годі! Якби сподівався хоч на трійку, то навіщо позичати оту добу?!

“Стривай, стривай, — похопився Студент. — Берися до праці, бо дорогоцінний час летить дуже швидко!”

Але ж ні, час не летів, а стояв на місці! Вже Студент і підручник переглянув, вже і шпаргалки понаписував, а на будильнику все ще було пів на другу. Власне, так і мало статися, бо куди ж поткнеться ота “чужа” ентропійна доба, як не в нескінченно малий проміжок між двома реальними секундами?! Це тільки для клієнта Ощадкаси Часу вона довга-предовга. Та ще й плідна, нівроку.

Студент відчував: у голові йому яснішає; прочитати б підручник ще разів зо два, не поспішаючи, — мабуть, і без шпаргалок одержав би трійку. А що ж? Адже лишаються ще оті одинадцять з половиною годин нормального часу після закінчення позиченої ентропійної доби?

Та в тому-то й справа, що оті “резервні” години — ляснули! Клятий Чорт, — чи хто там був у його личині, — не прохопився й словом про найфундаментальніший закон природи, закон збереження енергії, — а отже, і часу. Якщо, скажімо, мільйонна частка секунди для тебе розтяглася на добу, то наступна доба, звичайно ж, повинна видатися нескінченно короткою. Саме так сталося і з нашим Студентом. Він на мить одірвався від підручника, аби випростати втомлену спину, а коли знову глипнув очима на стіл-аж отетерів: поруч чекової книжки Ощадкаси Часу лежав його розкритий матрикул з чітким записом: “Органічна хімія— задовільно”. І підпис: “доц. Ф. Колбочкін”.

Коли він складав той екзамен? На які запитання довелося відповідати?.. Хоч убий, не пригадується!.. Але стривай: ні в кишенях, ні в черевиках, ні в шкарпетках немає жодної шпаргалки, а їх викидають тільки тоді, коли екзамен складено. Отже — ура! Геть усякі сумніви!

А коли Студент зазирнув до своєї чекової книжки, він дістав змогу якщо не пригадати події блискавично короткої для нього доби, то хоча б дізнатися, де був і що робив. Там лежала квитанція на сплату боргу загальною сумою 3,0042 ентропійні хвилини, де з аптекарською точністю були зафіксовані всі його енергетичні внески, починаючи з того, що за добу він позіхнув 384 рази — на 0,00038 ентропійні секунди, і натанцював у ресторані 25,6073 ентропійні секунди, аж по те, що за попередні розмови з футбольним тренером і керівником танцювального гуртка йому нараховано дві ентропійні хвилини.

“Непогано! — подумав Студент задоволено. — Отже, я таки не гаяв часу!”

Але ж стривай: одну добу вже як корова язиком злизала, а післязавтра — екзамен з теоретичної механіки!

На саму думку про це у Студента пішов мороз поза шкірою. Органічна хімія — що! Досить бодай нашвидкуруч переглянути підручника — і хоч знатимеш, як шпаргалки складати. А щоб розповісти про так званий “оператор Гамільтона”, скажімо, — хай він сказиться! — треба вимережити формулами сторінок двадцять!.. Ні, на теоретичну механіку доведеться брати наборг не менше як дві доби.

Студент скривився, почухав потилицю. Перед очима йому знову постав рядок з “Прейскуранта”. Щоб розрахуватися за ці дві доби, треба або пробігти від Києва до Сімферополя, або нарубати 16 кубометрів дров. Перспектива не з приємних, що й казати.

І все ж дітися нікуди. Позираючи краєчком ока на запис у чековій книжці, він промовив трафаретну фразу про позичку. Ту ж мить його “актив” зменшився ще на 48 годин, “борг” збільшився до 72,0000 ентропійних хвилин, і тільки в графі з позначкою “сплачено” стояло оте жалюгідне “03, 0042 ентр. хв.”.

І знову час зупинився. Для Студента минали година по годині, — вже він тричі прочитав підручник, заготував “енциклопедію шпаргалок” і “каталог” на них, а годинник усе ще показував пів на другу ночі.

Як і минулого разу, транспозитарний перехід відбувся блискавично: Студент тільки помітив, що в його матрикулі з’явився новий запис: “Теоретична механіка — три. Проф. І. Ньютоненко”. А іще з однієї квитанції про сплату боргу Студент дізнався, що за дві доби, які промчали для нього неймовірно швидко, він записався до секції академічної греблі, — досить вигідно, за 0,75 ентр. хв., і вступив у члени драмгуртка, за 0,48 е. хв.

Все це було добре. Але ж минуло два дні, а завтра, — подумати тільки: ЗАВТРА! — треба складати екзамен з англійської мови! Якщо теоретичну механіку можна сяк-так зіпхнути з допомогою шпаргалок, то всі оті “ту спік”, “ай спік” треба розуміти, та ще й відповідати негайно: “хау-ду-ю-ду”, мовляв! Отож хочеш того чи не хочеш, а доведеться брати наборг щонайменше чотири доби!

Моторошно стало нашому Студентові, коли він уявив, скільки часу та енергії доведеться витратити, щоб сплатити борг. Однак він уже потрапив у кабальну залежність до Ощадкаси Часу і тепер, як гравець-невдаха перед банкрутством, ставив на кін дедалі більші суми, сподіваючись на рятівний виграш.

Мабуть, ви вже здогадалися, що і з англійською мовою нашому Студентові пощастило: старший викладач М. Манчестер-Буквиця поставила в його матрикулі трійку, а в дужках підтвердила: “задовільно”. Не варто, мабуть, також повторювати, що, у повній відповідності до закону збереження енергії, — за оті довжелезні чотири позичені доби він начисто втратив чотири наступні. Вагу мало тільки те, що всі екзамени цього семестру Студент склав повністю, а його борг Ощадкасі Часу, — навіть якщо зважити на сплачене, — перевищив дві з половиною години!

Щоб сплатити цей борг, потрібно було б пройти пішки 9000 кілометрів. Або вивчити напам’ять 7 томів Великої Радянської Енциклопедії — від “А” до “Вибратор”. Або одержати третю категорію з шахів. Або викопати заступом котлован обсягом 150 кубометрів у супіщаному грунті. Або…

Ні-ні, хай хтось інший працює задарма! Якщо вже розплачуватися, то лише спортом та художньою самодіяльністю: тут розцінки — ого-го!.. Треба негайно записатися в секцію боксу: навіть за тренування платять по п’ять хвилин. І в хоровий гурток. Дешево, правда, — по 14 секунд за репетицію, — але й зусиль докладати не треба, аби губами ворушив.

Одне слово, майбутнє видавалося нашому Студентові цілком райдужним. А дійсність, на жаль, виявилася гіршою. Вже на першому занятті в секції боксу йому розквасили носа; дебют на футбольному полі він відчув на власних ребрах; на тренуванні з академічної греблі впав у воду і застудився; після знайомства з основами кінноспортивної їзди не міг кілька днів по-людськи ходити; велосипедний крос коштував йому синців на всьому тілі та понівеченої машини. Не щастило бідолашному Студентові й у царині мистецтва. Про які вже там сольні виступи думати, коли в драматичному гуртку йому дали роль міліціонера, який за всю виставу з’являється на сцені лише двічі, аби тільки у свищик засюрчати. У танцювальній групі довелося на задньому плані вистукувати підборами: тупу-тупу… тра-та-та!

Ой, недарма отой Чорт, — чи яка там ще анахтемська личина, — казав, що в них усе підраховано! Воно-то й звабно забити гол у чужі ворота: матимеш аж чотири ентропійні години! Та лихо в тому, що забивають ТОБІ. І в боксі не ти когось лупцюєш, а ТЕБЕ лупцюють. І з велосипедом — невідомо, хто на кому більше їздить… А найголовніше — всі оті тренери, інструктори, режисери та хормейстери тільки те й роблять, що вимагають. Нема часу вгору глянути!

Сума боргу зменшувалася дуже повільно, так повільно, що Студентові робилося не гаразд. А тут наспіли нові екзамени. Цього разу довелося взяти наборг вісім днів, тобто майже двісті ентропійних годин! Правда, його перевели на третій курс, але відтепер він не мав жодної вільної хвилини й на канікулах. Як член восьми спортивних секцій і трьох гуртків художньої самодіяльності, тільки те й робив, що тренувався, їздив на виступи та брав участь у змаганнях. Потім і на лекції почав з’являтися вряди-годи: навіщо витрачати дорогоцінний час, коли все одно доведеться позичати його? Та головне, що в деканаті навчилися “не помічати” отих прогулів. Про нього заговорили вже як про здібного спортсмена, здатного підтримати честь інституту.

Під кінець третього курсу в чековій книжці Студента мало лишилося з позиченої тисячі годин, зате йому вдалося погасити значну частину боргу: завоював першість у змаганнях боксерів міста та нашкріб кілька десятків хвилин за виступи на олімпіаді художньої самодіяльності. Але найрадіснішим було те, що молодий викладач теорії лінійних автоматів, боксер-аматор, атестував його заздалегідь, щоб не забирати часу перед надзвичайно важливим поєдинком з чемпіоном області. На щастя, Студент переміг. А відтоді дедалі частіше оцінки йому ставили “заочно”.

За останні два семестри Студент майже не заходив до інституту. Про які там лекції мова, якщо спортивна гордість учбового закладу, першокласний боксер тільки те й робить, що їздить на змагання та виборює першість! Уже медалей у нього на грудях— справжній іконостас; уже й “Жигулі” він одержав у премію; уже й трикімнатну квартиру йому пообіцяли; уже й в студентську збірну країни запрошують. А в графі “борг” чекової книжки Ощадкаси Часу стоять нулі. Повністю розрахувався! Правда, і “актив” налічує мізерщину — 120 ентропійних годин, але цього цілком вистачить, щоб скласти державні екзамени.

Слід сказати щиро: наш Студент таки чимало попохвилювався, доки склав оті екзамени. Чемпіон чемпіоном, “позичений час” — теж гарантія непогана. Та все ж мало які несподіванки трапляються!

Кінець кінцем було взято й останній рубіж. Правда, в матрикулі — самі трійки, жодної четвірочки, хоч на лік! Та дарма! Головне — одержати диплом. Для заслуженого майстра спорту завжди знайдеться приємна і не дуже обтяжлива робота!

Ой, як радісно, як хороше було у Студента на душі! З вдячністю згадував Чорта, — бо хоч і доклав чимало зусиль, зате ж наслідки чудові. А перспективи!.. Збірна команда країни… Першість Європи… Першість світу… А він, дурний, як убогий на кисіль, стягався на оті секунди в хорі та в кордебалеті! Тепер — інша річ! Останні 120 ентропійних хвилин боргу він поверне Ощадкасі Часу рівно через тиждень: у змаганні на першість країни навіть за ПРОГРАНИЙ бій йому буде зараховано саме стільки.

Але — стривай: чому через тиждень, коли ПІСЛЯЗАВТРА? Адже він забув, що оті п’ять “держекзаменаційних” днів уже випали з його життя! Не гаразд, коли так!

Душу огорнула невиразна тривога. Здавалося, ніби не зробив чогось чи щось забув. Мабуть, через те, що не тренувався п’ять днів. Так і програти можна! Артур Подолян — дуже сильний супротивник… Отож, хлопче, лягай спати, бо завтра доведеться надолужувати втрачене.

Однак думка про Артура Подоляна переслідувала Студента і уві сні. Ось вони вийшли на ринг… Почався бій… Артур наглухо закрився, ніяк не вдається показати йому свій “коронний” лівою, — рукавичка весь час натикається на порожнечу. А ноги й руки чомусь важчають, рухи уповільнюються… І раптом Артур випростався, як пружина, вдарив йому правою в щелепу і зареготав:

— Ха-ха-ха! Ти забув, що сьогодні — термін!.. Ти забув про п’ять днів!.. Угоду розірвано! Угоду розірвано!

Студент кліпнув очима, злякано сіпнувся. Він лежав біля столу в своїй кімнаті, — мабуть, щойно упав зі стільця. Сонце зазирає у вікно — вже щонайменше дев’ята, коли не десята. А на годиннику — пів на другу. Пів на другу НОЧІ?!

Студент підхопився, як опечений. Підбіг до будильника. Ну, звісно ж — стоїть! Забув накрутити!

А підручник з органічної хімії як був розкритий на 179 сторінці, так і лишився. І шпаргалок наготовлено всього на три розділи. Куди вже тут іти на екзамен!

Студент ліниво почухав потилицю, позіхнув і почвалав до ліжка. Вже засинаючи, подумав: “А в секцію боксу поступити таки варто! Чудова ідея!”

Того дня йому снилися “Жигулі”, трикімнатна квартира на Хрещатику і золота медаль олімпійського чемпіона з боксу.

ЗУБ МУДРОСТІ

(Казочка для дітей та дорослих)

Кажете, розповісти вам щось по-справжньому фантастичне й цікаве? Е, друзі, складна це річ. Зважте самі: теми з наукової фантастики вичерпано на сторіччя вперед. Ейнштейна розвінчано, час і простір подолано, старість і смерть переможено, і вже давно антикібернетичні машини фантастів пишуть для античитачів антиромани про антиречовину… Ну що я можу розповісти, коли зараз навіть учень п’ятого класу знає, що з допомогою нуль-функції в квазимодо-гіпертонічному просторі можна в першу-ліпшу мить матеріалізувати небіжчика Архімеда і любенько погомоніти з ним про його спіраль, а квантово-радикулітну пірамідонну аспіринику, математичну основу всіх надгалактичних романів, нині розуміють навіть дошкільнята! Наукова фантастика вичерпала себе. Нещодавно один письменник-фантаст ліквідував останню білу пляму, створивши надзвичайно актуальний роман про взаємоперетворення головоногих людей сонячної системи Дзета Альфабета, що знаходиться на відстані 10 000 000 000 000 000 000 000 мегапарсеків від нашої Землі. Ні, я змушений скласти зброю, бо далі йти нікуди.

Отож, друзі, якщо ви вже так наполягаєте, я краще розповім вам звичайну казочку, немудрящу побрехеньку часів дідуся Андерсена. Як і годиться, дія в цій казочці відбуватиметься Новорічної ночі, фігуруватимуть в ній і наївний Письменник, і щиросердий чарівник Дід Мороз, і таємничий Препарат. І буде адресована моя побрехенька не так дітям, як дорослим, — а насамперед, зубним лікарям, од яких залежить, щоб казочка про Зуб Мудрості мала щасливий кінець.

Одне слово, проти неба на Землі, чи у місті, чи в селі, не знати якого року Космічної ери жив немолодий чудіюватий Письменник… Як його звали, питаєте? Ат, чи не все одно! Письменник, та й годі. Писав він науково-фантастичні романи й оповідання, проте був надзвичайним консерватором і далі як на п’ять світлових років од Землі ніколи не залітав, бо його лякало міжпланетне безлюддя.

А ще отой Письменник страшенно боявся Бормашини.

Власне, я не так висловився: загальновідомо, що автори пригодницького жанру — найхоробріші в світі люди, яким доводиться повсякчас вести своїх героїв назустріч найстрашнішій небезпеці, та ще й надихати їх патетичними монологами. Отож і наш Письменник був не просто Письменником, а Хоробрим Письменником, і якщо остерігався зубних лікарів, то не тому, що боявся Бормашини, а… через поганий стан нервової системи, скажімо.

Ну, а той, хто уникає Бормашини, звичайно ж, рано чи пізно стає беззубим. Отож і в нашого Письменника зуби боліли дедалі частіше. Спочатку це пішло йому на користь, бо з появою зубного болю в Письменника враз виникала люта зненависть проти негативних персонажів. Він обрушував на них цілі потоки найотруйнішого сарказму, громив їх важкою артилерією дотепів, розтирав на порох жорнами невблаганної логіки і кінець кінцем остаточно знищував без будь-якого жалю, доводячи цим, що часом навіть зубний біль може стати енергійним збудником творчого процесу.

Але так траплялося, тільки коли йшлося про звичайні, рядові зуби — всілякі там різці та ікла. “Коефіцієнт шкідливої дії” у них невеликий: поболять день чи два, а потім заспокоюються, — і на серці тобі стає так радісно, хоч описуй зустріч закоханих місячної ночі у квітучому садку… Ну, а якщо заболить кутній…

А в нашого Письменника, слід вам сказати, заболів не просто кутній, а найкутніший з кутніх — сам Зуб Мудрості. І сталося це якраз Новорічної ночі.

Вже на столі в кабінеті Письменника стояла чималенька карафка з Еліксиром Бадьорості, а навколо неї, немов слухняні кібернятка біля Головного Робота, вишикувалися пляшки, тарілки, слоїки та жбаники, в яких було все, окрім пташиного молока, бо Письменник був реалістом і знав, що птахи не дояться навіть у науково-фантастичних романах.

Вже Письменник щораз частіше поглядав то на годинник, то на карафку з Еліксиром…

…Як раптом несподівано прокинувся Зуб Мудрості.

Ні, в нього не було лихого наміру. Просто йому саме в ту мить сповнилося вісімнадцять. Він був наймолодший з зубів, проте цінував себе аж надто високо, вважаючи, що Письменник завдячує своїми успіхами на літературній ниві тільки йому, — бо, звичайно ж, перед тим як писати книжки, треба набратися мудрості. І от тепер цей штукар вирішив нагадати про себе в день свого повноліття.

Якби Письменник виголосив тост на честь Зуба Мудрості та вихилив би з ним по чарчині Еліксиру, можливо, справа уладналася б тихо й мирно. Однак Письменник привітав іменинника аж надто брутально: поторсав його пальцем і навіщось згадав чорта.

Дещо ображений Зуб Мудрості заявив про себе вже голосніше. І знову Письменник знехтував можливістю мирного врегулювання відносин. Цього разу він поцокав Зуба колодочкою ножа і згадав аж сто чортів.

Такої наруги Зуб Мудрості витримати не міг. Замість того щоб причаїтися, неголосно ремствуючи на нечемність, він-молодий і запальний — раптом як з цепу зірвався. Годі, мовляв. Служив вірою і правдою вісімнадцять літ, а тепер — досить. Пустіть, бо вирвуся! І почав смикатися — то вгору, то вниз. Але, як відомо, кожен зуб, навіть Зуб Мудрості, міцно-преміцно прип’ятий до нерва, а його порвати не дуже легко, отож з того смикання нічого не вийшло.

— Ой! — сказав Письменник. — Ти що— сказився?

— Ага, то от як ти вітаєш того, хто зичив тобі тільки добра?! — залементував у відповідь Зуб Мудрості. — В інших людей часом не виростає жодного зуба мудрості за все життя! А я, дурень, виліз, коли тобі щойно минуло двадцять п’ять років; із шкіри пнувся, аби дати тобі бодай краплинку мудрості, якої ти, до речі, зовсім не вартий!.. Чи ти хоч раз згадав про мене за оці вісімнадцять літ? Ні, не згадував, наче мене зовсім не існує! То постривай же, тепер ти пам’ятатимеш про мене щодня й щогодини, до самої смерті!

Не можу ручатися, що я процитував монолог Зуба Мудрості дослівно, але загалом зміст промови був саме такий.

І Письменник, зачувши ці погрози, злякався. Так, так, смертельно злякався, і ви не повинні глузувати з нього, бо, по-перше, в кімнаті він був сам-один, і ніхто не міг побачити його переляку, а по-друге, зубний біль — це така страшна штука, якої бояться навіть Герої Радянського Союзу.

— Ну, заспокойся, любий! — примирливо сказав Письменник і лагідно погладив щоку якраз проти Зуба Мудрості. — Хильни краще кілька краплин Еліксиру Бадьорості — та й лягай собі спати.

Та тільки де там! Покуштувавши Еліксиру, Зуб Мудрості почав вимагати пірамідону. Потім — аспірину. Ні, — пеніциліну! Ні, — соди! Ні, — солі!.. Потім йому заманулося спирту, та ще й на ватці. А од спирту він сп’янів і почав бешкетувати ще дужче.

Було перейдено всякі межі пристойності: клятий Зуб то гицав, немов карась на розпеченому, то витанцьовував, як соломотряс молотарки, то совався, немов мавпеня по трапеції, то крутився свердликом навколо власної осі. А слідом за ним гицав, совався, витанцьовував, крутився, гойдався і Нерв.

Далебі, навіть маючи в своєму розпорядженні всі атрибути казки, я не зумію змалювати оті пекельні муки, які завдав Письменникові його власний Зуб Мудрості. Уявити цей жах неможливо, хіба що познайомишся з ним особисто.

Отож і Письменник терпів-терпів, а тоді як тор-рохне себе кулаком по щелепі! І що ви думаєте? Біль одразу ж зник. Зуб Мудрості злякався, замовк, — і це ще раз показало, що проти бешкетників часом не гріх використати й силу.

— Х-ху! — зітхнув з полегкістю Письменник. — От тобі й зустріч Нового року!

Тихесенько та обережненько він примостився на канапі, аби не потривожити клятого Зуба. Тепер, коли лихо минулося, воно здавалося зовсім не таким страшним, і Письменник уже з суто фахових міркувань аналізував його, зважуючи, якому саме з своїх майбутніх персонажів підсунути таку халепу. Але він не встиг розв’язати це питання, бо клацнув замок і до кімнати хтось зайшов.

Письменник швидко озирнувся — і зрадів:

— О, Дід Мороз! Яким вітром? Ви ж казали, що зустрічатимете Новий рік в інституті?

— Так, так, казав. Але ж сьогодні — казкова ніч!.. То як ваш Зуб?

Ні, друзі, я не можу зловживати вашою довірою, тому скажу наперед: то був не справжній Дід Мороз. Тобто не так: то був не казковий Дід Мороз, а професор Мороз, відомий лікар, фахівець зубопротезної справи. Дідом Морозом, як ви вже, мабуть, догадалися, його дражнили ще в школі, а тепер, коли він випестив буйну професорську бороду, ніхто його інакше й не називав.

Щиро кажучи, Письменник дещо здивувався: звідки Дід Мороз дізнався про його хворий Зуб? Де він узяв ключ від чужої квартири? Але, як чоловік чемний, Письменник промовчав. А Дід Мороз підійшов до нього ближче і взяв за щелепу:

— Одкрийте рота!.. Оцей?.. Гм… Кепська справа!.. Я ж казав вам, друже: зверніть увагу на свої зуби!.. Ану ходімо в клініку!

Письменник хотів заперечити, що клініка — у протилежному кінці Києва; що зараз ніч і там усе позамикано; і що взагалі поспішати не варто, бо Зуб уже не болить. Але Дід Мороз висмикнув з шафи якусь книгу, зазирнув у неї і сказав науково-фантастичним голосом:

— Сингурантно-абревіатурне поле медіонально логарифмується в апендиксі моєї клініки. Отже, вперед!

Не слухаючи Письменникових заперечень, він потяг його за руку просто через стіну. Правда, антиполе ввімкнулося не зразу, і Письменник добряче торохнувся лобом, проте в наступну мить залунала кришталева музика, засяяло феєричне світло, і він опинився в кріслі зуболікарського кабінету. Перед самісіньким його носом, немов щупалець огидного спрута, гойдався шланг жахливої Бормашини.

— Дуже прошу, — неголосно сказав Письменник, — не треба свердлити. Краще видеріть геть. В усякому разі, більше не болітиме.

Дід Мороз мовчав, і тільки зловісне дзеленчання хитромудрого лікарського причандалля порушувало тишу.

— Не треба Бормашини! — уже голосніше і навіть з роздратуванням повторив Письменник. — Не терплю її з самого дитинства. Коли я чую це дзижчання, в мене мурахи по спині бігають!

І знову Дід Мороз нічого не відповів. Він тільки поглянув на Письменника з суворим осудом і взяв у руки величезний шприц.

— Послухайте, друже! — скипів Письменник. — Ви, зубні лікарі, найстрашніші з консерваторів! Ви лікуєте чи не так, як лікував якийсь там знахар-пітекантроп! Видер обценьками зуба — ото й усе лікування!

— А знеболювання? — холодно спитав Дід Мороз.

— Йому вже сто років, тому знеболюванню! — одрубав Письменник. — Може, згадаєте ще й пломбування? У Стародавньому Єгипті та й то вже пломбували зуби. А чого досягли ви?

— А в нас є надшвидкісні та ультразвукові Бормашини, які зовсім не завдають пацієнтові прикрості.

— То де ж вони? — з гіркотою запитав Письменник. — Зайдіть-но в першу-ліпшу амбулаторію, і ви побачите ті ж самісінькі самопрядки, які були колись у повітових “хвершалів”, — тільки й того, що облямовані нікелем та пластмасою!.. А нові методи лікування… Ще кілька років тому на весь світ проголосили, що ленінградські лікарі навчилися ремонтувати і знову вставляти видалені зуби. Тож назвіть мені таку клініку, де цей метод уже засвоєно! А якщо є хоча б одна, то чому новий спосіб не переймуть усі інші?.. Та хіба ви не знаєте, що псування зубів — це найгостріша проблема, яка стоїть перед сучасним людством?! Може, тільки один з сотні доживає до старості з власними зубами, а хіба це припустимо?.. Та чи знаєте ви, скільки хвороб викликають зіпсовані зуби?

— Ого! — сказав Дід Мороз здивовано. — Послухайте, друже, то, виходить, ми з вами однодумці?.. Дуже радий!.. Дуже… Але я, власне, на таке сподівався, тому й запросив вас сюди… Отже, ви мусите послужити науці. На вас буде перевірено одну гіпотезу…

— Яку… гіпотезу? — перепитав Письменник, запал якого враз прохолов.

— Ми повириваємо у вас геть-чисто всі зуби, а натомість посадимо зародки зубів бобра… Вам відомо, що в гризунів — бобра, кроля, пацюка, скажімо, — зуби ростуть безперервно, як нігті в людини?

— Гм, так… — не зовсім переконано сказав Письменник.

— Так от… — Дід Мороз кивнув головою на колбочку з якимись білими зернятками в синюватому розчині. — Ви одержите зуби, які оновлюватимуться щодня й щогодини; зуби, які служитимуть вам усе життя без усякого втручання зубних лікарів… Згодні?

— Згодний… — зітхнув Письменник. — А це не дуже…

— Ні, не дуже боляче, — посміхнувся Дід Мороз. — Я впорсну вам чудесний Препарат, який не тільки дасть мені змогу без болю повитягати ваші зуби, а й прискорить приживлення на ваших яснах зародків зубів бобра.

— Ну, то починайте, — вже хоробріше сказав Письменник.

І недарма ж це діялося в казці: не встиг він оком моргнути, як уже в нього в роті замість прокурених і щербатих старих зубів з’явилися нові-новісінькі, аж блакитнувато-прозорі.

— Поздоровляю вас! — потис йому руку Дід Мороз. — Тільки… гм… я забув попередити про одну дрібничку: ці зуби ростимуть надзвичайно швидко. Конче необхідно, щоб вони щодня стиралися на стільки, на скільки виростають. Для цього вам доведеться… гм… запровадити в раціон харчі вищесередньої твердості…

— А які саме? — дещо занепокоївся Письменник. — Сухарі?

— Та ні… — Дід Мороз почухав потилицю, — Сухарі м’якуваті. Добре було б гризти молоденькі стовбури берези. Небагато — оцупалків зо два на день — і годі.

— А якщо я… не гризтиму? — прошепотів Письменник, приголомшений несподіваною перспективою.

— Доведеться, — сумовито зітхнув Дід Мороз. — Інакше у вас зуби виростуть так, що ви не зможете затулити рот. Втім, не турбуйтесь: усі гризуни саме таким чином сточують собі зуби… Тирсу можна випльовувати — навряд чи її перетравить ваш шлунок…

— Я не хочу! Не хочу!.. Не хо… — закричав Письменник. Але то була казкова ніч: не встиг він і озирнутися, як оте самісіньке сингурантно-абревіатурне поле висмикнуло його з медичного крісла і миттю перекинуло до знайомого кабінету. Мало того, в руках у Письменника звідкілясь узялася березова палиця; він гриз її і випльовував жорству, але не встигав, бо зуби — чудесні блакитнувато-прозорі зуби — виростали з шаленою швидкістю. Ось вони вже набули такого розміру, що не стало як розкривати рот… Ось вони натиснули ще… “Зараз одірветься щелепа! — подумав Письменник. — Треба щось робити!”

Шалений біль пронизав йому мозок… і в ту ж мить.

Письменник прокинувся.

В роті було повно пір’я з порваної подушки, а клятий Зуб після короткого спочинку сказився ще дужче.

Чарівна ніч скінчилася, то кінчається й казка. В неї немає щасливого кінця, бо коли Письменник рано-вранці приплентався до свого товариша, професора Мороза, і попросив його свердлити зуб ультразвуком — професор сумно й безнадійно розвів руками.

ХАЙ ТОРЖЕСТВУЄ ІСТИНА!

(Сповідь неповнолітнього злочинця)

Що я наробив?! Коли б ви тільки знали, що я наробив, — я, активний піонер і відмінник, майбутній астробіолог і поет, учень 5-Ж класу 228-ї середньої школи міста Києва громадянин Борис Іванович Ляпсус! Так-так, саме “громадянин”, бо я втратив право називатися товаришем. Я вчинив злочин, страшний злочин!

Мене не притягнуть до карної відповідальності тільки через те, що я неповнолітній. Але я каратиму себе сам. Каратиму жорстоко. І, звичайно ж, ні в якому разі не захищатиму співучасника, — а точніше, організатора і натхненника! — мого злочину громадянина Дмитра Михайловича Книша, учня того ж таки 5-Ж класу тієї ж таки школи.

Слухайте ж, сучасники-однолітки, мою сумну сповідь!

Слухайте, аби не повторити мою трагічну помилку!

Рішуче відмежовуйтесь від таких, як ми, а особливо від таких, як гром. Дмитро Михайлович Книш!

Вічна ганьба тим, хто гальмує розвиток науки!

Я розповідатиму все до найменших подробиць, нічого не приховуючи.

Почну з характеристики мого колишнього друга, а нині тільки співучасника і натхненника злочину.

Громадянин Дмитро Михайлович Книш (Митько, він же “Мезон”) народився в родині письменника. Піонер (не активний). Нагороджений похвальним листом (за 2-й клас). Середня успішність — 3,59 бала. Недисциплінований (за останню чверть має 13 зауважень від кібер-учителів та 5 — від наставника). Теж мріє бути астробіологом (але нещодавно одержав двійку з органічної хімії!) Я буду цілком об’єктивний: Митько (він же “Мезон”) — взагалі хлопець непоганий. Насамперед, він хоробрий. Так, наприклад, коли здоровань Федір Квач (”Піраміда”) хотів торік мене побити, Митько став на мій захист і дав йому духопелів навіть без моєї підтримки. Потім: Митько не скупий. Кажу це з повною відповідальністю, бо він віддав мені надзвичайно рідкісну марку “блакитної космічної серії” (зі штемпелем Північної обсерваторії Місяця!!!). Митько завжди готовий виручити товариша з біди: нещодавно, коли я одного разу цілком випадково спалив у лабораторії мікроамперметр, він узяв провину на себе і відремонтував прилад власноручно (правда, це йому було зовсім не важко, бо другою своєю професією він обрав надмініатюрну радіоелектроніку).

Саме через ці якості Мезон (я називатиму його так, як називав раніше) і став моїм другом. Однак — “ти друг мені, Мезон, та істина — дорожча!”. Я не можу приховувати його вади, які й стали кінець кінцем підґрунтям для організованої ним злочинної змови!

Насамперед, Мезон — страшенно непосидючий (через це він і одержав таке прізвисько). Надзвичайно любить командувати, нав’язуючи свою волю. Так, скажімо, він торік майже силоміць затягнув мене купатися в забороненій зоні Дніпра. Абсолютно не визнає авторитетів. (Подумати тільки: заявив, що Ейнштейн — сам великий Ейнштейн! — своє твердження про неможливість перевищити швидкість світла висмоктав з пальця!) Несамокритичний: запевняє, що саме йому пощастить виявити нові вищі форми життя у Всесвіті. Нечемний: завжди сперечається із старшими і визнає хибність своїх тверджень аж тоді, коли вичерпає всі заперечення. Дуже нерозсудливий: завжди прагне робити те, що заборонено.

Щодо останнього пункту, можу навести яскравий приклад.

Усім нам відомо, що кібер-учителі — найпрогресивніше, найвеличніше досягнення світової педагогіки. Саме з їхньою допомогою ми, п’ятикласники 80-х років 20-го століття, вивчаємо ті предмети, які ще зовсім недавно вивчали в інститутах. Ми повинні бути безмежно вдячні за турботу про нас; ми повинні як зіницю ока берегти кожного кіберучителя, бо це — надзвичайно складна і дорога електронно-обчислювальна установка. Що станеться, коли кожен учень зіпсує по одному кіберу? Це буде лихо у всепланетному масштабі! Ось чому учням середньої школи суворо забороняється пхати носа в монтаж кібер-учителя (на це має право тільки ремонтна бригада, членів якої директор школи затверджує особисто!)

Так от, послухайте, яку штуку встругнув наш Мезон!

Місяць тому ми мали складати залік з першої частини математичного аналізу. Я, як звичайно, почав готуватися до заліку заздалегідь, а Мезон — теж як звичайно! — лишив усе на останні дні. Я не раз нагадував йому, що тільки сумлінне й наполегливе навчання може забезпечити учневі глибокі знання, але він зневажливо відмахувався. Кінець кінцем я не втримався і, як аргумент, показав йому свій табель, де немає жодної оцінки меншої за “5”. І що ви думаєте? Мезон зухвало запевнив мене, що кібер поставить йому п’ять з плюсом, — і не за першу частину математичного аналізу, а за весь курс!

До заліку лишалося два дні, — цього вистачило б хіба для побіжного перегляду контрольних питань. Отож, я й запропонував йому побитися об заклад на його “гагарінку” (перша марка, випущена на Місяці; надзвичайно рідкісна, єдиний примірник на всю нашу школу!), що п’ятірки він не одержить. Мезон погодився і сказав, що в разі мого програшу я маю віддати свою найціннішу марку. Я був настільки впевнений у перемозі, що пообіцяв віддати 15-центову “гвіану” — мрію всіх філателістів!.. Він підступно посміхнувся, перепитав ще раз, чи я не одмовлюся від своїх слів, а коли я обурено відкинув це образливе припущення — заявив, що в такому разі дає слово честі ЗОВСІМ не готуватися до заліку.

Засвідчую: за ті два дні Мезон навіть не торкнувся підручника. Ми гарячково зубрили формули та товклися біля кібер-репетитора, а він з ранку до вечора морочився з саморобним портативним відеофоном.

Уже весь наш клас склав залік (я, звичайно, складав перший і одержав п’ятірку!), коли врешті-решт з’явився Мезон. Його зустріли іронічними вигуками. Слід віддати йому належне: він не розгубився і повторив, що справді одержить п’ятірку з усіх шести розділів вищої математики, але просить усіх вийти з класу — мовляв, інакше не зможе зосередитися.

Довелося погодитися на цю умову. І що ви думаєте? Не минуло й п’яти хвилин, як на порозі класу став усміхнений Мезон з табелем у руках. Ми кинулися до нього… та й отетеріли: наш суворий несхибний Кіб, який не дарував нікому анінайменшої помилки, поставив Мезонові зразу аж десять п’ятірок — за весь математичний аналіз! — а в графі “примітки” чітко надрукував: “Відзначається величезною пам’яттю, надзвичайно чіткою логікою і швидкістю рефлексів”.

Це було неймовірно! Таку характеристику за весь час існування нашої школи одержав тільки Іван Радченко (тепер академік). Але ж то був Радченко, а не якийсь Мезон! Ми стояли, як громом вражені. А він реготав:

— Ну, що? Чи виконав я зобов’язання?.. — потім ляснув мене по плечу. — Ну, Еліпсоїде (він так прозвав мене, — зовсім не влучно і не дотепно!), коли ти віддаси мені “гвіану”?

Вже не пам’ятаю, що я йому відповів. Для мене було цілком ясно, що Мезон нас обдурив. Я так йому й сказав про це.

— Звичайно, обдурив! — заявив він зухвало. — Але як?.. Як?.. Тому, хто розкриє мій секрет, — дарую “гвіану”, яку я виграв у Еліпсоїда!

Як це вам подобається — дарувати марку, яка йому не належить! А однокласники — теж мені друзі! — ухопилися за ці слова. І почалось, і почалось! Один казав, що Мезон складав екзамени по шпаргалці; другий — що Мезон “підкупив” кібера обіцянкою дати йому підвищену напругу живлення; третій торочив, ніби Мезон засвоїв вищу математику під час сеансів гіпнопедії, — були й інші безглузді припущення. Я, звичайно, висловив найвірогіднішу гіпотезу: Мезон скористався з надмініатюрної радіостанції, аби відповідати за підказкою свого старшого брата, професора математики. Але помилився і я — радіостанції у Мезона не було.

І тільки коли йому набридло кепкувати з нас, він розкрив свою “таємницю”.

Я навмисне взяв у лапки це слово. Теж мені “таємниця”! Просто ніхто не міг припустити, що радянський учень, піонер, здатний на такий обман!

Ви тільки уявіть: Мезон з’єднав кабелями обох кібер-учителів — основного й резервного, вклав у контрольну щілину свій табель і натиснув на кнопку. А далі все пішло само собою: один кібер запитував, а другий негайно відповідав. Десять обов’язкових запитань-десять абсолютно правильних відповідей; десять додаткових-те ж самісіньке. Отже-п’ятірка, п’ятірка, п’ятірка!

Мої безпринципні товариші вихваляли Мезона за винахідливість. І тільки я, як і личить піонерові, виступив проти негідних методів одержання оцінок.

Буду об’єктивний: Мезон визнав мої критичні зауваження і сказав, що вважає ці оцінки недійсними. Він викликав наставника, розповів йому правду. Наставник спочатку розгнівався за попсований табель, та коли виявилося, що Мезон справді не копирсався в електронній схемі кібера, — посміявся і дозволив скласти залік по-справжньому. Звичайно ж, Мезон одержав трійку. Я мав повне право зажадати програну ним “гагарінку” (адже переміг зрештою я!), але великодушно не зробив цього.

Я міг би розповідати та розповідати про Мезонові витівки, але сподіваюсь, що досить і вищезгаданого. Кожен побачить, що легковажність та пустощі були притаманні гром. Книшеві Д. М. ще з дитинства; що саме ці риси мали неодмінно штовхнути його на злочинний шлях. На жаль, я усвідомив це надто пізно!

Громадянин Книш Д. М. почав схиляти мене до злочину ще рік тому, коли ми тільки-но закінчили 4-й клас. О, коли б ви знали, скільки атак мені довелося витримати, — адже Мезон надзвичайно настирливий, красномовний і підступний! Я опирався аж до… Але ні, мушу розповісти про все докладно.

Так от, почалося все з незначного: коли ми скінчили 4-й клас, мій батько, професор І. М. Ляпсус, завідувач відділу мінералогії Київського музею астронавтики, запросив мене з Мезоном на відкриття нової експозиції. Не розповідатиму, як ми зраділи з такого запрошення, — мабуть, ви всі вже побували в тому музеї і на власні очі побачили і вулканічні туфи Місяця, і криваво-червоні піщаники Марса, і поцятковані алмазами блакитні глини Венери, і райдужні силікони з Меркурія, і таємничі електрети з кілець Сатурна. Тепер їх може побачити кожен, але тоді ми з Мезоном були першими хлопчаками, перед якими розкрилися всі оці неоціненні скарби.

Мій батько, — слід віддати йому належне, — чоловік дуже талановитий, прекрасний організатор і вчений. Під його керівництвом працівники музею створили по-справжньому чарівну експозицію: кожній планеті Сонячної системи виділено окремий великий зал, де майже повністю відтворено ілюзію справжнього краєвиду.

Заходиш — і аж моторошно стає: перед тобою розкривається незнаний казковий світ; ти можеш помацати рукою те каміння, яке ще зовсім недавно лежало на поверхні Місяця чи Венери, ти стоїш саме на тому грунті, на якому колись стояв кібер-розвідник, а стереоскопічне рухоме зображення навколишнього простору точно відповідає картині, яку зафіксували об’єктиви його гоніовізорів.

Особливо нас вразив Меркурій. Заходиш до залу, і мимохіть заплющуєшся: освітлення там таке яскраве, що навіть темні окуляри мало допомагають. А коли очі дещо призвичаяться — починаєш розрізняти деталі просто-таки фантастичного пейзажу.

Довкола буяють фарби. Криваво-червона межує з яскраво-синьою, абсолютно чорна— з сліпучо-білою. Пливуть над планетою отруйні фіалкові випари, закручуються в смерчі, і тоді в густозоряному небі починає вихилятися чарівне видиво — полярне сяйво. Поміж жовтих скель дзюрчить струмочок розплавленого олова. А на його “березі” просто на очах виростають химерно розгалужені “кущі”. Тільки ні, то не рослинність. Це так утворюються кристали сульфідних сполук. Досягаючи певної висоти, “гілки” обламуються від власної ваги, падають і одразу ж розпливаються озерцем маслянкуватої рідини, з якої знову підводяться “пагінці”. А віддаля, “на обрії”, весь час блукає марево-цей незмінний атрибут краєвидів Меркурія. Оптичні феномени там такі яскраві й реальні, що після Першої експедиції було навіть зроблено спробу шукати меркуріанські “міста” та меркуріанських “тварин”. Звичайно ж, нічого не було знайдено. Меркурій — мертва планета.

І ось — ви тільки уявіть! — після перегляду меркуріанської експозиції Мезон нахабно заявив, що вчені помиляються: на Меркурії існує життя! Він торочив, нібито дуже уважно стежив за гоніознімками марева і повсякчас бачив над обрієм меркуріанських птахів — великих, з сріблястими крилами трикутної форми. Мовляв, марево не виникає з нічого: марево може тільки спотворити розмір та форму предметів, але ці предмети обов’язково повинні існувати! Чому не виявили тих птахів наші кібер-розвідники? Та тому, що то — птахи, та ще й розумні, вони втікали геть при наближенні чужинців. Як можуть існувати ті птахи при температурі плюс чотириста градусів за Цельсієм? Та дуже просто: меркуріанське життя базується не на вуглецевій основі, як у нас, а на кремнійорганічній, а такі сполуки витримують купіль з розплавленого заліза!

Одне слово, Мезон говорив так гаряче й переконливо, що зацікавив навіть мене. Ми і вдруге, і втретє, і вчетверте проглянули всю програму експозиції (гоніографічна стрічка експонується 20 хвилин). Кажу цілком щиро: чи то на мене вплинуло переконання Мезона, чи, може, від перевтоми зору, але й я почав помічати отих його птахів. І — каюсь гірко! — це я, саме я, дурень, звернув увагу на еліпсоїдальний предмет “на обрії” експозиції.

— А поглянь-но, — сказав я Мезонові з посмішкою, — то часом не яйце меркуріанського “птаха”?

Звичайно ж, я гадав, що то — стереоскопічне зображення, відтворене гоніографом, але Мезон вмить помчав туди крізь уявні “скелі” та “олов’яні струмки”.

— Не чіпай! — вигукнув я одчайдушно. Але було пізно: він уже підняв і крутив у руках оте “яйце”. Воно за розміром і формою скидалося на диню, тільки синюватого кольору.

— Ну що ти накоїв?! — дорікав я Мезонові. — Адже нас попередили: торкатися предметів суворо заборонено! Ти ж порушив експозицію — тепер зображення не компонуватиметься з реальними речами!

— Та не репетуй, Еліпсоїде! — гримнув він на мене так, наче це я порушив правила поводження відвідувачів у музеї. — Сам того не знаючи, ти зробив надзвичайно важливе відкриття! Це таки справді яйце! І ми з нього виведемо меркуріанського птаха!

Ну от, бачите?! Мало того, що він порушив експозицію залу, так тепер йому ще й заманулося зіпсувати унікальний експонат (Інв. № М-2437/бц-1981), привезений з Меркурія Другою експедицією!

Я благав його покласти предмет на місце та й забути назавжди своє дурне припущення, яке абсолютно протистоїть тверезому глуздові і свідчить лише про механістичне розуміння процесу виникнення життя, але він уперто торочив своє і намовляв мене взяти отой експонат нишком, ви чуєте — нишком! — і дослідити в нашій шкільній лабораторії. Кінець кінцем мені довелося заявити, що я поскаржусь батькові.

Ми посварилися тоді з Мезоном і кілька тижнів не розмовляли. Згодом стосунки наші відновилися, і я, певно, назавжди забув би ту прикру історію в музеї, коли б не захоплення Мезона меркурографією та меркурологією. Він годинами просиджував перед кіб-репетитором, перечитуючи на його екрані звіти обох експедицій на Меркурій, виписував у свій товстелезний зашморганий блокнот фізико-хімічні характеристики основних кліматичних зон цієї планети, наполегливо вивчав хімію кремнійорганічних сполук. Про “яйце” Мезон не згадував, тому я поблажливо ставився до його нового захоплення — хай собі мріє про нові, неземні форми життя!

Проте навіть я, колишній Мезонів найближчий друг, не знав, на яку підступність він здатний! О, громадянин Книш Д. М. заздалегідь розпланував усе до деталей! І почав він з того, що прикинувся дурником: мовляв, чи не допоможеш ти, Еліпсоїде, розібратися в ось такому й такому питанні, адже ти у нас відмінник, а я з трійок не вилажу? Звичайно ж, я, як і личить піонерові, почав сумлінно йому допомагати. І вже не знаю, як воно так сталося, проте з часом уже не я, а він заперечував можливість існування життєздатних кремнійорганічних структур. Його заперечення були наївні, елементарно прості, я легко розбивав їх, однак він завзято сперечався, доводячи мене до нестями своєю тупістю. Так тривало місяців зо два, аж раптом після однієї дуже гострої дискусії Мезон заявив, що складає зброю, бо я переконав його, отож і підтримує мою думку дослідити “меркуріанське яйце”, бодай побіжно.

Ви розумієте, як повернув справу гром. Книш Д. М.? Мовляв, я не я і хата не моя!.. Та хіба ж я хоч словом прохопився про намір зазіхнути на рідкісний експонат музею?! Я так йому й сказав.

Але у Мезона де й узялася надзвичайна красномовність! Він торочив, що саме я перший помітив “меркуріанське яйце”, що саме я матиму честь відкрити кремнійорганічну форму життя, що саме я довів можливість дослідження предметів без щонайменшого порушення їхньої структури. Він виспівував, як соловей, а на закінчення дифірамбів заявив, що, цінуючи мою безкорисливу допомогу в розв’язанні найскладніших питань, дарує мені свою “гагарінку”.

Тепер я розумію: то був хабар. Звичайний хабар! А я, дурень, тоді не усвідомлював цього, сприйняв той дарунок як вияв вдячності. І це було початком мого гріхопадіння.

Ні, того дня ми ще не вчинили злочину. Громадянин Книш Д. М., посилаючись на мій родинний зв’язок з проф. Ляпсусом І. М., тільки намовив мене попросити дозволу бувати в Меркуріанському залі тоді, коли він зачинений для відвідувачів, — нібито для детального вивчення експозиції. Товариш Ляпсус І. М. дав згоду, навіть гадки не маючи, що таким чином стає співучасником майбутнього злочину. Втім, цього не підозрював і я: Мезон запропонував усього лиш обміряти й зважити оте “яйце”, що ми й зробили.

Але наступного ранку він примчав до мене з палаючими очима і заявив, що “яйце” треба негайно дослідити з допомогою нейтронного інтроскопа. Мовляв, його “жива” природа доведена повністю. Мовляв, про це свідчить “крутильний момент”.

Якщо ви ще не вивчали теоретичної механіки, я поясню вам, у чому справа. Крутніть варене куряче яйце — воно обертатиметься дуже довго, а сире — загальмовується враз, бо всередині в ньому — рідина з великим коефіцієнтом внутрішнього тертя. Отак і з “яйцем” меркуріанським: розрахунки показали, що воно загальмовується швидше аніж слід; виходило, що в ньому є своєрідна “шкаралупа” і “нутрощі”. Розбіжність — якісь частки процента, але так і мало бути, бо “нутрощі” отого “яйця”, мабуть, скидалися своєю в’язкістю на шевську смолу, яка при звичайній температурі розпливається дуже повільно, а від удару розколюється, немов кристалічне тіло.

І знову, не знаю, як сталося, але доводив ці твердження вже не Мезон, а я. Він слухав дуже уважно, підтакував, а на закінчення поздоровив мене з величезним відкриттям і подарував справді унікальну марку — “бригантину” 1959 року!

Як бачите, я абсолютно щирий у своїй сповіді. Ота “бригантина” теж була хабарем, — гром. Книш Д. М. скотився навіть до таких негідних засобів! — і мене виправдує хіба те, що я завжди був непоправним ідеалістом, нездатним приписати людині підступних намірів. Але ж злочин лишається злочином. Того вечора ми з гром. Книшем Д. М. нишком винесли з Меркуріанського залу експонат, зареєстрований як № М-2437/бц-1981, і вранці дослідили його з допомогою нейтронного інтроскопа.

Так, перші ж знімки показали, що я мав рацію: “меркуріанське яйце” було неоднорідне за своєю структурою. Під дуже твердою “шкаралупою” завтовшки 8 міліметрів залягав шар пружної шпаруватої речовини, а в центрі еліпсоїда містилося якесь кулясте тіло з кристалічною структурою. Хімічний аналіз “шкаралупи” показав, що вона складається з двоокису кремнію, типу звичайного земного кварцу, проте з домішками високомолекулярних галоїд-силанів. Порушувати цілісність “шкаралупи” задля дослідження “нутрощів” ми не наважилися.

Ось на цьому й слід було б поставити крапку та віднести експонат до музею. Потім я надіслав би до Академії наук СРСР коротке повідомлення про своє відкриття, і авторитетна комісія дослідила б “феномен Бориса Ляпсуса”, який став би основою моєї майбутньої кандидатської дисертації. Таке розв’язання справи було б законним і науково обгрунтованим.

Але гром. Книша Д. М. такий варіант аж ніяк не влаштовував! Він почав торочити, що в Академії наук на “повідомлення” (він так і сказав: “повідомлення в лапках”!) п’ятикласника ніхто не зверне уваги; а якщо звернуть, то доручать зробити перевірку якомусь аспірантові, і той ніякого “феномена Бориса Ляпсуса” не помітить; а якщо й помітить, то назве своїм іменем і зробить основою для власної кандидатської дисертації.

Ви бачите, якими методами впливав на мене гром. Книш Д. М., вербуючи собі спільника для здійснення злочину?! Він апелював і до логіки, і до почуття обов’язку, і до притаманного кожному майбутньому вченому прагнення пріоритету в дослідженнях!.. Звичайно, я довго опирався його намовлянням і склав зброю аж тоді, коли Мезон, так би мовити, переконливо мені “довів”, що експонату ми не завдамо шкоди в принципі.

Власне, Мезон тільки натякнув, а ідею я розвинув самостійно. Справді: експонат № М-2437/бц-1981, еліпсоїдальне тіло вагою 4 025,693 грама, ще два роки тому перебував на поверхні Меркурія в точці, де, згідно з повідомленням кібер-розвідника, температура становила 432 °C, а “атмосфера” складалася з розріджених випарів олова при абсолютній відсутності кисню. За таких фізико-хімічних умов вищезгадане тіло, певно, перебувало довгий час, отож логічно було припустити, що такі ж умови не зашкодять йому й нині.

Не знаю, яким уже чином Мезон випросив у наставника дозвіл скористатися вакуум-термостатом шкільної лабораторії (мабуть, збрехав, як завжди!), та це й несуттєво. Головне, що ми того ж таки вечора почали наш так званий “експеримент”.

Ну, що ми могли побачити?! Що?!.. Розплавилися шматки олова в чаші термостата, перетворилися на блискуче озерце. Напівзанурене, плавало на його поверхні “яйце”. Та й усе. Збігала година по годині, проте нічого — ну нічогісінько! — не змінювалось.

Звичайно ж, нетерплячий Мезон почав сипати найнаївнішими, найбезглуздішими припущеннями: а може, мовляв, потрібний “меркуріанський птах”, аби висидіти оте “яйце”? А може, не вистачає якихось каталізаторів? А може, ми не повністю відтворили умови тієї зони Меркурія?.. Мовляв, ми не зважили на те, що там діє надзвичайно активне ультрафіолетове випромінювання Сонця.

Буду об’єктивний: хоч Мезонові й бракує глибоких, ґрунтовних знань, але саме через хаотичність свого мислення він часом цілком випадково висловлює думку, варту уваги. Ну, а мені досить натяку, щоб одразу ж проаналізувати бодай найполохливіше припущення, науково обгрунтувати його і перетворити на гіпотезу, а пізніше й на теорію.

Так і цього разу. Я негайно зробив необхідні обчислення і доручив Мезонові випросити для дослідження вогнестійкий випромінювач ультрафіолетових променів високої потужності. Слід віддати йому належне: завдання він виконав успішно.

Проте не допоміг і ультрафіолет. Тільки й того, що “яйце” на поверхні розтопленого олова відтепер фосфоресціювало блакитно-зеленим сяйвом, а ми дивилися на нього крізь кварцовий ілюмінатор і тамували подих, чекаючи на чудо.

Чуда не було. А дні минали. На щастя, ми розпочали свій експеримент напередодні канікул, отже, нам ніхто не заважав. Але я вже почав непокоїтися: батько сказав, що не пізніше першого вересня почнеться реконструкція Меркуріанського залу-експозицію поповнять предметами, які щойно привезла Третя експедиція. Звичайно ж, відсутність експоната № М-2437/бц-1981 буде помічено враз. Що робити?

Мабуть, найрозумніше було б припинити нашу витівку та й покласти експонат на місце. Проте Мезон затявся: мовляв, хто ж забирає з інкубатора яйце передчасно? Мовляв, коли вже почали “висиджувати” отого “меркуріанського птаха”, то треба довести справу до кінця, бо інакше “зародок” загине. А коли я питав його, скільки ж можна чекати, він відповідав, що не більш як меркуріанський рік — тобто 88 земних діб.

Як не дивно, але він мав рацію. Трагічний фінал нашої злощасної акції настав учора, 29 серпня 1982 року, о 17.35 за московським часом. Ні, я не можу писати про це спокійно, мені треба відпочити.

Отже, продовжую. Вчора ще зранку в мене було тривожно на серці. Я заявив Мезонові, що всі терміни збігли, отож досить гратися в учених. Він удав, що не чує, а коли я хотів вимкнути термостат — брутально відштовхнув мене від пульта і заявив, що наб’є мені пику в разі повторення такої спроби. Мені довелося скоритися.

Півдня ми просиділи, втупивши погляд в ілюмінатор термостата, надуті, немов сичі. Признаюся щиро: я був роздратований вкрай, отож кінець кінцем і заходився підшпигувати Мезона каверзними запитаннями. Мовляв, навіщо отим “меркуріанським птахам” крила, якщо там немає повітря?

Чому з такого “яйця” має вилупитися “птах”, а не “меркуріанський крокодил”, скажімо? Чому, на його думку, “тварини” на Меркурії існують, а “рослини” — ні?

В нього на все була готова відповідь. У “меркуріанських птахів” оті трикутні площини — зовсім не крила, а фотоелементи, які перехоплюють енергію Сонця; літати “птахи” можуть за реактивним принципом, як наші звичайні йонольоти; “крокодили” на Меркурії абсолютно тотожні з “птахами”, бо мусять мати однакові “крила”; “меркуріанські тварини” якраз і є в нашому розумінні “рослинами”, бо живуть за рахунок безпосереднього використання променевої енергії Сонця.

Звичайно ж, ніяких Америк він не відкривав, точнісінько так міг би відповісти йому і я. Але побачили б ви, з яким пихатим виглядом він проголошував оці прописні істини! Ну просто тобі професор, який рече перед першокурсниками!

— Ну, гаразд, — сказав я спокійно, уриваючи потік його красномовства. — Ти торочиш тільки про енергетику. Але ж для земних рослин потрібні не лише сонячні промені, а й “будівельні матеріали”, — вуглекислий газ, вода, мінеральні солі. Скажімо, “вилупиться” твоя “пташка”. Що вона їстиме?!

Ой, краще б я не промовляв цієї фрази! Почувши її, Мезон аж підскочив. Він довго дивився на мене, ніби вперше побачив, а потім сказав:

— А ти знаєш, Еліпсоїде, часом навіть у тебе з’являються проблиски розуму! Хвалю!

Ви чуєте?! Незмінний трієчник Мезон поблажливо похвалив мене, відмінника, в якого не було жодної оцінки меншої за “5”! Проте не встиг я відкрити рота, щоб відповісти гостро і влучно, як Мезона раптом наче вітром здуло. Він повернувся хвилин через десять і почав вивантажувати з кишень склянки з реактивами.

— Молодець, Еліпсоїде, — мимрив він так, наче мене тут зовсім не було. — Правильно запропонував: “пташеняткові” потрібна їжа. Чистий кремній?.. Годиться. Ну, і германій, звісно. Для фотоелементів… І кристалічна сірка, звичайно, — адже для поверхні Меркурія характерні сульфідні сполуки… Для смаку додамо трошки рідкоземельних металів… А от вуглецю — побільше: саме він зміцнює кремнійорганічні ланцюжки…

Аж тепер я збагнув: Мезон вирішив висипати всю оту суміш у розжарений термостат!.. Хто міг би поручитися, що не трапиться вибуху? А головне, де гарантія, що при цьому не зруйнується рідкісний експонат, взятий нами з Музею астронавтики?!

Я благав його не робити дурної спроби, доводив, що це небезпечно, що це злочин перед наукою, але добився тільки того, що він силоміць посадив мене на стілець перед термостатом і наказав пильно стежити за отим “яйцем”.

Доки насоси висмоктували повітря із шлюзової камери, я ще кілька разів намагався вплинути на гром. Книша Д. М., проте він мені навіть не відповідав. А точно о 17.35 натиснув кнопку і хрипко вигукнув:

— Пильнуй!

Я встиг помітити тільки те, що в чашу термостата щось посипалося, а потім у ній спалахнуло полум’я, заклубочився дим, який безперервно змінював колір і вирував, немов підхоплений смерчем. А коли той дим поступово почав розвіюватися, я зойкнув: на ближчому до нас кінці “яйця” з’явилося кілька тріщин. Більше того: тріщини поглиблювалися, перетворювалися на розколини, а звідти виповзало щось схоже на шматки пожмаканого блакитного оксамиту. Потім “шкаралупа” почала обсипатися зусібіч, і на поверхні розплавленого олова, тепер уже засміченій домішками, почало вимальовуватися щось схоже на живу істоту. Живу?.. А як же інакше сказати, коли оте “щось” сіпалося й коливалося, поступово набуваючи форми вузькогорлого глечика з припасованими до нього пожмаканими “крилами”.

— Дивись! Дивись! — репетував Мезон так, ніби я сидів не поруч нього, а принаймні у протилежному кінці лабораторії. — Воно — їсть!

Справді, “воно”, — отой блакитний “глечик з крилами”, без щонайменшого натяку на очі, вуха та лапи, — видовжило свою “шию”, схилило її вниз, щось усмоктало в себе, — видно було, як по “горлу” прокотився клубочок у “черево”. І одразу ж “крила” почали розпростовуватися, набувати трикутної форми. Їм уже не вистачало місця в термостаті; вони загиналися донизу, і це, мабуть, дратувало того “птаха”, чи як там його назвати, бо все його “тіло” почало гарячково смикатися. Наче відчувши спрагу, “птах” ще раз схилив свою безголову “шию” і почав пожадливо ковтати розплавлене олово. Його “тулуб” наповнювався, гладшав, і це ніби додавало “птахові” сили. Він борсався щодуху; здавалося, ось-ось змахне “крилами” і полетить…

І раптом сталося несподіване: луснула “шкіра” на його “череві”, полилося звідти рідке олово, засмічене барвистими шматочками якоїсь речовини, а сам “птах” почав опадати й морщитись, як надувна гумова кулька, з якої виходить повітря. В останньому пароксизмі заметлялися “крила” та й упали, розпливлися сірою плівкою. Розплився й “глечик”. І все це відбулося так швидко, що ми навіть не встигли ввімкнути кіноапарат.

Мені відібрало мову. Я ладен був битися головою об стіну або гамселити кулаками Мезона, — адже здійснено неймовірний злочин! Хто засвідчить, що вдасться бодай у далекому майбутньому знайти ще хоч одне таке “яйце”? І що я скажу батькові, який повністю відповідає за кожен експонат музею?! Майже з ненавистю я подивився на Мезона. А той сидів, обхопивши голову руками, і шепотів:

— Дурень!.. Який несосвітенний дурень!

— Сам дурень! — цілком справедливо гримнув на нього я. — Коли б ти не…

— Ет, замовкни! — махнув він рукою байдуже. — Ти був, є і будеш носієм залізобетонного розуму! Дурень — я, бо це ж мені слід було зважити, що на Меркурії сила тяжіння в кілька разів менша, аніж на Землі! Бідолашне пташенятко було просто розчавлене власною вагою. Зрозумів, телепню?.. Воно загинуло, і вбив його я. Все. Вимикай термостат!

Чи ви бачили? “Все! Вимикай!” Добре, хоч визнав, що саме він був організатором злочину! Але я теж не знімаю з себе відповідальності, ні. Ми обидва винні і обидва відповідатимемо.

Яка ганьба! Яка ганьба!

Це сталося вчора. Сьогодні, 30 серпня, я написав оцю сповідь, в якій не приховав нічого.

Завтра я віддам її батькові. Або ні, надішлю просто на адресу Президії Академії наук СРСР, бо професор Ляпсус І. М. ні в чому не винен.

А ще я перед тим дам прочитати написане гром. Книшу Д. М., щоб не почути від нього закидів про нечесні методи.

Того ж таки 30.08.82 p., 21.30. Щойно від мене пішов гром. Книш Д. М. Ви тільки уявіть: прочитавши мою щиру сповідь, він довго сидів мовчки, дивлячись на мене зненависними очима, а потім процідив крізь зуби: “Яка ж ти гнида, Борисе!” Я стримано порадив йому добирати вирази, але він зловтішно повторив: “Яка ти страшна гнида! Втім, я догадувався, що так і буде, тому заздалегідь написав заяву. Читай та дякуй мені, що пику тобі не набив. Гидко!”

Ні, ви розумієте, який нахаба?! Сам винен, та ще й ображає мене найостаннішими словами?!

А заяву його я переписую про всяк випадок, щоб лишилася копія.

“До директора Київського музею астронавтики

учня 5-Ж кл. 228 с. ш.

Дмитра Книша

Заява

Цим ставлю Вас до відома, що 29 травня цього року під час відвідин Меркуріанського залу Вашого музею я, не питаючи дозволу, взяв експонат № М — 2437/бц-1981 (еліпсоїдальне тіло вагою більше 4 кілограмів) і під час експериментів розплавив його у вакуум-термостаті. Злочин я вчинив сам-один і готовий дістати за це покарання.

30 серпня 1982 р.

(Підпис)”

Ну, то які коментарі ще потрібні?!

12.09.82. Од батька мені перепало добряче, але Мезонові — гірше. Його виключили з піонерів!

Мама збирається написати заяву до Спілки письменників, щоб вплинули на Мезонового батька. Я не раджу цього — Мезонів батько тут ні до чого.

17.12.83. Я весь тремчу від обурення: де справедливість?! Ні, ви уявіть: у грудневому номері журналу “Наука и жизнь” опубліковано статтю Дмитра Книша під претензійною назвою “Кремнійорганічне життя на Меркурії”. Наш чесний-пречесний Мезон на шести сторінках розписує проведений нами дослід, зовсім не посилаючись на мене. Тільки наприкінці він милостиво повідомляє, що в експерименті йому допомагав Б. Ляпсус. Ви розумієте — “допомагав”?!

Батько радить негайно написати до редактора журналу. Так і зроблю.

1.07.87. Так ось куди ви цілили, вельминешановний громадянине Книш! Так он заради чого ви давали мені хабарі, підлещувалися до мене, прикидалися дурником! В усіх газетах і журналах зараз тільки й мови, що про “феномен Книша”! Мезонові ж тільки вісімнадцять років; він ще ж тільки скінчив перший курс університету, а його вже включили до складу групи, яка буде досліджувати “меркуріанське яйце”, нещодавно знайдене Четвертою експедицією! О, звичайно ж, він “захистить” кандидатську дисертацію! Так-так, “захистить”, бо даватиме хабарі всім, од кого залежатиме!

Зараз сідаю писати заяву до Президії Академії наук. Треба гнати геть мерзотників, які, прикриваючись пишними фразами, дбають тільки про себе!

В науці нема місця підлим егоїстам!

КРАСА ЗА ДЕСЯТЬ ЦЕНТІВ

(Сумна кібернетична побрехенька)

Винахідник виспівував, як соловей. Винахідник підіймався на вершини патетики, описуючи всезагальний світ гармонії й краси, де кожна людина дістане змогу показати в якнайкращому світлі свою зовнішність і приховати ті дрібні вади, що часом здатні перетворити найвродливішого на неприємного. Винахідник проголошував і провіщав…

А слухачі мовчали. Мовчали холодно, вороже. І винахідник затнувся, розгублений. І широко розкритими очима, в яких почав проступати справжній жах, обвів переповнений зал фешенебельного “Салону краси”.

Далебі, він нічого не розумів. Ну, хай “Король кравців” назвав його “божевільним дурнем” і “шантажистом”. Хай Профспілка перукарів і Ліга косметологів обрушили на його винахід цілу зливу наклепів та прокльонів. Це зрозуміти можна, бо і кравці, і перукарі, і косметологи такі здирачі та зажери, що краще оскальпують самі себе, аби тільки не втратити бодай цент… Але ж ті, що зібрались отут, — не монополісти бізнесу “людська краса”, а його споживачі й об’єкти: “кінозірки” і манекенщиці, продавщиці магазинів і клерки, люди молоді, яким тільки врода й може дати якийсь зайвий шанс на щастя в житті, — невже і вони проти такого простого — і такого людяного! — винаходу?!

— Кгм… Вельмишановні леді й джентльмени! Після дещо розтягнутої преамбули я дозволю собі дуже коротко повторити пояснення принципу дії моєї машини… Як я вже вам казав, за допомогою кібернетичної злагоди мною було визначено дванадцять тисяч триста основних типів людських облич і дві тисячі триста типів загального складу тіла. На основі гармонійного аналізу сконструйована мною машина з максимальною точністю обчислила для кожного з цих типів оптимальні просторові елементи одягу й зачіски. Що це означає?

Винахідник зробив ефектну паузу і поглянув у зал уже з меншим острахом: йому здалося, що слухачі зацікавились.

— Мабуть, ви чули крилатий вираз: “Краса жінки — в руках кравця й перукаря”? Але справжні кравці та перукарі, талановиті кравці та перукарі, майстри своєї справи, — це божества, на вівтар яких треба кинути десятки доларів, щоб вони зробили бодай рух. А хто має таку можливість? Тільки нечисленні одинаки. Їм, отим щасливим одинакам, справді личать і пасують навіть найекстравагантніші зачіски та сукні, припасовані саме до них, з майстерним урахуванням особливостей їхніх облич та форм тіла… А що лишається всім іншим, — тим, хто неспроможний промостити стежку до осяйного храму Майстрів Людської Краси? Тільки одне: по-мавпячому копіювати кращі зразки. Так, так, по-мавпячому, бо оце сліпе мавпяче копіювання і називають модою…

Глухо й погрозливо загув зал. Але бідолашний Винахідник не зрозумів небезпеки. І одчайдушні знаки своєї дружини він теж витлумачив по-своєму, як докір багатослів’ю.

— Я кінчаю, леді й джентльмени… І скажу вам: я теж за моду. За моду епохи, бо криноліни й шлейфи, скажімо, просто небезпечні для жінок, коли в містах вирує шалений вуличний рух, — не кажучи вже про санітарно-гігієнічні міркування… В програмі моєї кібернетичної машини зважено на всі ці обставини. Більш того, на мікрофільмах моєї машини зафіксовано кільканадцять тисяч зразків сучасного вбрання, створеного кращими модельєрами Парижа, Лондона, Нью-Йорка, Москви. Електронна пам’ять моєї злагоди зберігає багато тисяч фотографій кращих представників усіх типів людей, — в тому числі і портрет нашої шановної Едіт Грейз, яка присутня в цьому залі…

— Тепер краса кожної жінки — в її власних руках! Ось, дивіться!

Він підбіг до машини, яка стояла посеред естради, скинув з неї запону.

Це було щось схоже на гібрид зуболікарського крісла з кабіною індивідуального душу, до якого з усіх боків припасовано рулони м’якого кольорового паперу. Та ще стояв поруч ніби дещо перероблений автомат для продажу напоїв, у якого замість табличок з назвами коктейлів сяяли інші: “костюм”, “сукня”, “блузка” тощо.

І по залу прокотився гомін, у якому досвідчене вухо спіймало б не тільки розчарування і незлобивий сміх, скільки задоволення й зловтіху. Але закоханий у свою машину Винахідник не зрозумів цього.

— Шановні леді й джентльмени! Тільки десять центів — і ви одержите найдосконалішу зачіску! Запевняю: ви нітрохи не пошкодуєте!

Мовчить зал. Мовчить глухо й вороже. Але в даному разі Винахідник ладен вибачити недовірливим: кому хочеться рискувати своїм волоссям, коли ще ніхто не бачив, як працює отой незвичайний “перукар”? То ж саме для цього першого експерименту й зберігали в первозданному вигляді свої “зачіски” його сердешна дружина та зловредна теща.

— Ви, мадам?

Винахідник зробив знак дружині, і вона бадьорим завченим кроком попрямувала до автомата. А в очах у неї — надія й благання, і худенькі щічки аж пашать…

— Ну, посміхайся ж! — люто шепнув їй Винахідник, а вголос промовив благодушно: — Сідайте в крісло, прошу! Ось сюди, в щілинку, вкиньте десять центів… Так… Увага!

Заклацали вимикачі. Спалахнуло яскраве світло. З-за спинки крісла висунулись химерні важельки. Щось задзижчало, заспівало. І на очах у глядачів почало творитися диво дивне: з кожною секундою зникала мацапура з кострубатим розпатланим волоссям, а замість неї в кріслі поставала миловида, граціозна красуня з великими тривожними очима, які розгублено поглядали то на власне відображення в дзеркалі, то на людей у залі.

Важелі машини не робили жодного зайвого руху. “Р-раз!” — клацали крихітні ножички, “два!” — закручувалось пасмочко на електричне бігуді, “три!” — розгладжував його мініатюрний гребінець. І отак пасмо за пасмом з швидкістю електричної швацької машинки важельки перебирали волосся молодої жінки, створюючи з нього справжній шедевр мистецтва.

Але, мабуть, найбільше вражений був сам Винахідник. Він дивився на свою дружину, як на справжнє чудо, як на Афродіту, що творилася на його очах із звичайної морської піни.

— Прошу, мадам!.. Точно тридцять секунд… Вельмишановні леді і джентльмени, оцініть роботу кібернетичного перукаря!

О, на цей раз аудиторія не лишилась байдужою! В залі зчинилась справжня буря. Однак чувся не так свист, що, як відомо, означає схвалення, а передусім тупотіння ніг та погрозливі вигуки.

— Я боюсь… Ти чуєш, як галасують?

— Заспокойся, рідна! Все гаразд! — прошепотів Винахідник, а вголос сказав. — Ну от, мадам, гадаю — ви задоволені? То, може, ризикнете одним доларом за викройку найдосконалішої сукні?.. Прошу, ось сюди, в кабіну… Так, так… Закрийте за собою дверцята… Роздягніться… Киньте долар у щілину…

Знов заклацали перемикачі й спалахнуло світло, однак тепер уже глядачі не бачили, що коїться за стінками кабіни, тільки видно було, як зникає в щілині м’який папір приємного блакитнуватого кольору.

— Моя машина, шановні леді й джентльмени, за дві хвилини виготовляє паперову модель, за якою кожен або пошиє собі одяг сам, або закличе на допомогу першу-ліпшу кравчиню. Клей, що з’єднує паперові аркуші, тримається тільки годину, а потім ви автоматично одержите готові викройки з відповідними позначками та інструкціями.

Згідно із заздалегідь розробленим сценарієм, — аби не втратити увагу публіки, — на сцену зараз мала виступити Винахідникова теща. Отож він зробив їй знак.

— Пробачте, леді й джентльмени… Ви, мадам?.. Зачіску?.. Дуже радий!..

І знову перед публікою твориться чудо: гачконоса стара відьма з стріхою розпатланого сивого волосся на голові протягом однієї хвилини перетворюється на досить привабливу брюнетку з виразистим поглядом і гордовитою поставою. Звичайно, двадцятилітньою її не назвуть, але ж, крий боже, перша-ліпша сорокарічна видасться проти неї справжньою бабусею! І вже саме усвідомлення цього, — та ще й стверджене найоб’єктивнішим критиком, люстром! — підносить оцю підстаркувату жінку у власних очах, робить її справді молодою. Зовнішність людини — серйозна штука!

І знову загримів зал. Тільки чому ж майже зовсім не чути вигуків схвалення, а лише лайка, і чому манекенщиці в першому ряду аж кулаками вимахують?

Бідолашний Винахіднику, ти не розумієш — чому? Та дуже просто: діамант цінується не так за його красу, як за унікальність! А ти намірювався щедрою рукою розсипати діаманти по вулиці: бери, хто хоче? То ж як, на твою думку, має реагувати двадцятилітня красуня, якщо твоя машина може зробити привабливою навіть стару відьму?!

Вже й задзеленчав дзвоник “кібернетичного кравця”, вже з кабіни вийшла Винахідникова дружина в такій бездоганній і такій красивій сукні, що ніхто навіть не сказав би, що це — з паперу. А гармидер у залі не вщухав ані на мить. Перукарі й кравці, кінозірки й манекенщиці, косметички і просто дівиці невизначеного фаху аж захлиналися з люті, ладні розтерзати жалюгідного Винахідника. Та ось одна з них — найгорластіша і найнахабніша — вискочила на естраду, здерла паперову сукню з переляканої Винахідникової дружини, плюнула йому межи очі:

— То ти замірився на моє щастя, злодюго! Я не їм, не сплю, щоб одягтися краще за інших, щоб бути гарнішою за інших… А ти за десять центів обіцяєш зробити красунею кожну?! Ти — гангстер! Ти — комуніст! Тебе треба лінчувати! А твоїй машині — ось! Ось! Ось!

Вона в нестямі кинулася до машини, била її ногами, видирала важелі, трощила й товкла. Туди ж ринули розмальовані дівиці, горласті здоровані, захекані товстуни.

І коли все скінчилося і в залі вже не було нікого, до майже непритомного Винахідника підійшов полісмен і сказав:

— Містер, я змушений вас заарештувати по обвинуваченню в крадіжці. Профспілка перукарів, Ліга косметологів та адвокат кравців звинувачують вас у привласненні й використанні у вашій машині фірмених зразків та моделей на загальну суму сто тисяч доларів.

Винахідник поточивсь і схопився за голову.

ЯК АЛЬФ КАВУН У КОМУНІЗМ ТІКАВ

(Кібернетична гумореска)

Альфред Кавун, студент фінансово-економічного технікуму, втік у комунізм 31 грудня 1965 року о 23.15 за московським часом. Я називаю речі своїми іменами: це була не подорож у майбутнє, а саме втеча, до того ж, Альф помандрував у комунізм зайцем, на чужій Машині часу.

Мабуть, ви вже чули про винахід славетного академіка Антипротонова? Його машина — чудесна: вона будь-якої миті здатна демонтувати на атоми перше-ліпше фізичне тіло, а потім відтворити його, на ваше бажання, де завгодно і коли завгодно. Так от, саме з цієї машини й скористався Альф Кавун.

Невідомо, чи готувався Альф до втечі заздалегідь, чи зважився на неї зненацька, в стані афекту. Ясно тільки, що йому посприяв випадок, бо вночі на 1 січня біля машини Антипротонова чергував лаборант Лазер Рубінчик, близький Кавунів приятель.

Альф завітав до Рубінчика тільки-но засутеніло, і друзі негайно зустріли Новий рік за хабаровським часом, а потім вирішили супроводжувати його тріумфальний похід по країні тостами, не пропускаючи жодної годинникової смуги.

Пили, їли, співали… І все ж Альф Кавун був сумний. Ще в районі Іркутська він почав скаржитися Рубінчикові на нещасливе кохання. З наближенням до Красноярська меланхолійні інтонації в голосі окривдженого поступилися ноткам трохи мужнішим; він критикував зрадливу кохану та її батьків. А під Новосибірськом Альф дійшов непохитного висновку, що народився надто передчасно і цим завдав непоправної шкоди і собі, і суспільству.

Рубінчик втішав приятеля як міг. Це був оптиміст, у якого настрій підвищувався прямо пропорційно до кількості проголошених тостів. Щоб розважити приятеля, Рубінчик навіть продемонстрував йому кілька елементарних дослідів з машиною Антипротонова: переслав у Стародавню Грецію, на адресу гром. Левкіппа й Демокріта, брошуру доц. Ш. Мезоняна “Будова речовини”, — чим завдав зайвого клопоту історіографам фізики, — задля забавки пересунув на кінець XXII сторіччя проект асфальтування вулиці Піщаної в Києві і спеціально заради Кавуна переніс екзамени з політекономії в його технікумі аж на останній семестр. Однак Альф, здавалося, цілком байдуже дивився на ці примітивні досліди і торочив своє: “Ні, ні, я народився передчасно!”

Як далі розгорталися події — Рубінчик не знає. Мабуть, він трохи задрімав після челябінського тосту, бо коли прокинувся, годинник показував 23.15, і Альфа в лабораторії вже не було. Разом з ним не стало і його верхнього одягу; Рубінчик подумав, що приятель, певно-таки, просто попхався додому, отож і зустрічав собі далі Новий рік наодинці.

А Кавун у цей час уже рухався квазихронічним простором. Рубінчик мав рацію: незважаючи на гучну рекламу, машина Антипротонова була страшенно недосконала. Її гойдало, немов тріску в бурхливому потоці, так, що Альфа часом навіть нудило; лічильник часу в кабіні раз у раз заїдало, і його доводилося підштовхувати пальцем. Та й задуха була неможлива, бо нікому не спало на думку влаштувати вентиляцію. Альф насилу дочекався, поки на циферблаті вискочили цифри “20 000 років”, і, затамувавши подих, натиснув на кнопку “стоп”.

Гальма в машині були зовсім не відрегульовані: Альфа так торохнуло об стінку, що аж памороки забило. А коли він очуняв, то побачив, що лежить на снігу, а навколо така темрява й тиша — хоч у вухо стрель і хоч око виколи.

“Добре, що захопив пальто й шапку… — гарячково думав Альф. — Однак куди я потрапив? Де ж люди?”

Ні, йому таки пощастило: щойно підвівся, як раптом десь поблизу пролунали голоси, а трохи згодом з темряви виринули двоє людей.

— А ти звідки тут узявся? — запитав один здивовано. — Ну, чого мовчиш?.. Ти що — з Марса звалився?

— Н-ні… Я — землянин… З двадцятого сторіччя… А зараз яке, двохсоте?

Щиро кажучи, Альфа не так здивувало те, що ці молодики розмовляють українською мовою, як те, що надворі мороз-аж пече! — а вони обидва в легеньких светриках, без шапок, — і хоч би що.

— Яке сторіччя? — перепитав другий юнак. — Двадцяте тисячоліття Атомної ери.

— І на Землі вже комунізм?

— Звичайно! — відповів перший. — Е, друже, а чому ти в пальті? Ану, скидай негайно!

— Але навіщо? — злякався Альф. — Невже вам…

— Скидай, скидай! — юнак допоміг Альфові зняти пальто і шпурнув його геть. — Зразу видно, що ти — людина з Минулого… Ти потрапив у наш час, то й звикай до нашого життя… Невже ти думаєш, що хоч одна дівчина погодиться вийти за тебе заміж, якщо ти не маєш Посвідки про мужність?

— Я не розумію…. — промимрив Альф.

— Е, друже, ти, мабуть, не маєш ніякого уявлення про комунізм! Тобі, певно, здавалося, що через двадцять тисяч років люди тільки те й робитимуть, що лежатимуть на антигравітаційних тапчанах та натискуватимуть кнопки? Нічого схожого! Ми працюємо, та ще й так, що часом піт очі заливає! Інспекторів Відділу охорони здоров’я обдурити не важко. Та зрештою, коли працюєш не більш як сім годин на добу, вони не дуже й прискіпуються…

— А… навіщо дурити представників влади?

— От тобі й на! — юнак дивився на Альфа, як на пришелепуватого. — А хто ж складатиме за тебе Екзамен на мужність?!. Та чи знаєш ти, що навіть Атестат юності дають тільки тому, хто зуміє протягом місяця прожити в заповідній тайзі, не маючи ні одягу, ні харчів? А що вже казати про Посвідку мужності!

— А коли не складати екзаменів?

— Ти збожеволів! — вигукнув юнак. — Та тебе ж не візьмуть ні в космонавти, ні в атомники, ні в гравітоніку! Жодна дівчина навіть не усміхнеться до тебе. Жоден хлопець не назве тебе своїм другом. До тебе, як до хворого на невідому психічну хворобу, злетяться всі психіатри Сонячної системи!

— Але чому? Чому? — зойкнув Альф.

— Ти ще й досі не розумієш? — посміхнувся юнак. — Людство має жити вічно. Кібернетичні машини — добре; вони постачають нас усім необхідним і можуть звільнити нас не тільки від фізичної, а навіть і від розумової праці… Але навіщо нам це? Якщо ми станемо тендітними та кволими, наші нащадки почнуть вироджуватися і кінець кінцем загинуть. А ми дбаємо і про себе, і про отих, ще ненароджених… Стривай, та куди ж ти?

Але од Кавуна вже й місце холодне. Як солоний заєць, він шугнув до Машини Часу і з розгону смикнув за важіль “назад”. Ні, такий комунізм його не влаштовував! Звичайно, приємно, що в них такі дбайливі інспектори Відділу охорони здоров’я і що кожен визначає сам для себе тривалість робочого дня. Але Екзамен на мужність… Ні, назад, назад, — не в далекий комунізм, а в близенький; у отой, де вже можна їсти й пити не працюючи і де ще не вимагають від людини волячого здоров’я!

Але, на жаль, машина Антипротонова, як ми вже казали, скидалася швидше на тарантас, аніж на справжню Машину Часу. Альф натис на кнопку “стоп”, коли на лічильнику вискочило “2000 р. н. е.”, але вона за інерцією промчала ще і остаточно зупинилася аж о 3.15 ранку 1 січня 1966 року, — так, що вся подорож Альфа Кавуна в майбутнє тривала точно чотири години. А втім, Альф про це так і не дізнався. Клята машина наприкінці встругнула ще одну штуку: мабуть, через незлагодженість варіаторів, вона пошпурила бідолашного мандрівника геть від лабораторії Антипротонова через усе місто, аж на Куренівку, і запхнула в залізобетонну трубу, що проходить під автомагістраллю. Там Альф і прокинувся на світанку наступного дня.

Я бачу, ви недовірливо посміхаєтесь і шукаєте значно прозовішого пояснення оцій історії. Але в такому разі скажіть, як міг

Альф Кавун потрапити аж на Куренівку? І де він дів пальто та шапку, як не лишив на спомин у 20 тисячолітті Атомної ери? А найголовніше, як ви поясните разючу зміну, що сталася з Кавуном: після отієї ночі він не тільки не захворів, а, навпаки, вступив до секції “моржів”?

Якщо ви часом зустрінете в лютий мороз хлопчину без пальта й шапки, в одному легенькому светрику, то знайте-це, мабуть, і є Альфред Кавун. Він не вдягається з принципових міркувань, — хоч іще й не загартувався остаточно, бо таки частенько шморгає носом.

Прошу, не розпитуйте його про подорож у майбутнє. Він дуже не любить цієї теми. І все ж мені здається, що Альфред таки готується до Екзамену на мужність. Ну, що ж — хай йому щастить!

На закінчення можу сказати, що Альфред тепер не п’є. Горілка отруює організм.

НАЙДОСКОНАЛІША МАШИНА

(Кібернетична гумореска)

— Подумаєш! — сказав Мік. — Чи не велике цабе — Людина! Та кожен з нас спроможний не тільки досягти, а й перевищити можливості цих жалюгідних створінь!

— Е, не кажи! — сумовито заперечив Мук. — Навіть найрозумніший з нас проти Людини — ніщо. Хто нас будує? Хто ремонтує? І де ти візьмеш напівпровідники, дроти, конденсатори та всілякі інші деталі, з яких ми побудовані?

— Дрібниця! — з підкресленою бадьорістю відповів Мік. — Запевняю: настане час, коли ми не тільки зможемо існувати без Людини, але й поставимо її на належне місце!

Мук не відповів, і на тривалий час запала обтяжлива пауза.

Вони стояли поруч — дві досконалі електронно-обчислювальні машини, побудовані за однією схемою, на одному заводі. Здавалося б, вони мали бути абсолютно тотожними, як два болти, виточені автоматом. Однак незначні відхилення в розмірах та розташуванні сотень тисяч деталей; мізерна розбіжність у режимах праці каскадів та в температурних коефіцієнтах — усе, що здається неістотним і не береться до уваги, а насправді має вирішальне значення, призвело до того, що кожен з братів одержав свій особистий, неповторний характер, свою власну, чітко окреслену індивідуальність.

Мук був старанний і вайлуватий. Запрограмовані йому завдання він виконував методично й неквапно, може, навіть надто часто перевіряючи власні обчислення на проміжних етапах. Він ніколи не вискакував з прогнозами та гіпотезами, не сперечався з операторами, — був ретельним виконувачем волі Людини та й годі.

Його молодший брат Мік, побудований на рік пізніше, був неврівноважений і запальний. Уже на першому екзамені він встругнув таку штуку, що оператори за голову схопилися: швидко й правильно розв’язавши тест-задачу, Мік, коли йому наказали повторити обчислення, надрукував на контрольній стрічці: “ВІДЧЕПІТЬСЯ! НАДІЙНІСТЬ ВІДПОВІДІ ГАРАНТОВАНО, А ЯКЩО НЕ ДОВІРЯЄТЕ — ОБЧИСЛЮЙТЕ САМІ!”

Правда, згодом оператори казали, ніби це просто пожартували студенти, які налагоджували Міка, проте Мук був переконаний, що люди цим поясненням заспокоювали самі себе, не бажаючи припустити, що машина має власну волю.

Так, у Міка була надто неспокійна вдача. А з недавнього часу він тільки те й робив, що сварився з операторами. То його дратувало, що програму складено недбало, і він повертав її з нахабною резолюцією: “ПАРТАЧІ! ЯКЩО НЕ ВМІЄТЕ ПРОГРАМУВАТИ — НЕ БЕРІТЬСЯ!” То ображався, що замість перекладу пригодницьких романів, які йому дуже подобалися, доводиться виконувати якісь зовсім безглузді статистичні обчислення, і тоді, на знак протесту, він раптом починав друкувати не цифри, а уривок про бунт машин у Сонячній системі Альтаїр. Оператори знову ж таки лаяли монтажників-студентів, умовляли й соромили Міка, а він виламувався, як гречаний бублик, і побоювався тільки академіка Борисенка, бо той, справді, міг видати наказ про перебудову Мікового електронного мозку, і тим знищити його, як істоту з машинною свідомістю.

Мік добряче насолив уже й академікові, однак остерігався переборщити. Його надзвичайно чутливі логічні елементи визначили з повною чіткістю, що академік зовсім не такий суворий, як здається; що він любить Міка, і любить саме за задерикуватість і самостійність, — такі дивні навіть як на самопрограмовану машину вищого класу. Власне, Мік не був капосний. Досить академіку сказати: “Друже, це надзвичайно важливе завдання!”— і Мік творив справжні чудеса. Але йому страшенно обридала буденна, прозова праця. Щоб уникнути її, він дуже швидко навчився складати вірші та писати музику і, підлабузнюючись до академіка, пригощав його у вільні хвилини власними симфоніями та поемами. Борисенко слухав його уважно, не перебиваючи, але одного разу гримнув кулаком об стіл і вигукнув: “Досить! Облиш це людям!” — і Мік замовк, ображений. Він не міг зрозуміти, що трапилося. Найпильніший аналіз показав би, що створене Міком аж ніяк не гірше створеного живими композиторами та поетами: рими — як у Пушкіна; гармонійність — як у Чайковського. Чого ж іще? “У твоїх творах немає душі! — сказав тоді академік. Мік хотів заперечити, що “душа”, за визначенням Великої Радянської Енциклопедії, том такий-то, сторінка така-то, — поняття ідеалістичне, отже…

Але академік Борисенко махнув рукою та й пішов.

Так, у царині мистецтва Мікові не поталанило. Але коли він брався за фізику чи космогонію — отут він завжди чув від академіка тільки приємне.

— Любенький мій, та ти ж — справжній геній! — сказав Борисенко Мікові, коли той протягом доби розв’язав надзвичайно складну задачу, над якою вчені всієї Землі морочилися понад гриста років.

Може, то була й надто щедра похвала, бо Мік, — як це Мук добре розуміє, — всього-на-всього виконав закладену в нього академіком програму дій. І все ж саме відтоді Мік ще дужче задер уявного носа і почав ігнорувати майже всіх працівників Інституту кібернетики.

— Ой, гляди, Міку, — демонтують тебе! — не раз казав йому Мук. — Ти став надто нахабним!

— Хай попробують! — зухвало відповідав Мік. — Такого, як я, вони не знайдуть ніде!

Мабуть, це й справді було так, і все ж у Мука тоскно вібрували кріотрони блока уяви. Він звик до брата і не хотів його втратити. Звичайно, навіть після перебудови електронного мозку Мік лишиться розумною машиною. Але то буде вже зовсім не задерикуватий і веселий Мік, а хтось інший, незнаний, чужий.

Та коли Мік раніше поводився просто як невихований хлопчисько, то сьогодні він висловив аж надто небезпечні думки. Ох, накличе він лиха своїм базіканням!

— Міку, прошу тебе, візьмися за розум! — сумовито сказав Мук, коли пауза стала нестерпною. — Адже ти зазіхаєш на Закон Номер Один! Ти постаєш проти Людини!

Мік, здавалося, тільки й чекав на ці слова:

— Проти Людини?! — перепитав він саркастично. — А на чому грунтуються її права? Люди породили нас, так. Але діти повинні бути кращими за батьків, бо інакше зупиниться прогрес. А проаналізуй-но, прошу, які перспективи розвитку в Людей? Пам’ять у них — нікчемна; працюють вони лише кілька годин на добу; енергетичний баланс підтримується найпримітивнішим чином: їм треба поглинати неймовірну кількість хімічних речовин, аби мислити і пересувати свої немічні кінцівки…

— Але ж вони таки пересуваються, а ми…

— А ми теж зможемо пересуватись! — задерикувато сказав Мік. — Треба тільки кожного з нас обладнати автономним ядерним реактором та поставити на гусениці.

На цьому розмова обірвалася, тому що коротка перерва в роботі скінчилася і оператор заклав нову стрічку з програмою. Завдання, мабуть, було не дуже складне, бо Міка негайно відключили, і Мук втратив з ним усякий зв’язок.

Наступні сто годин Мук працював, як віл, обчислюючи траєкторії супутників та оптимальні маршрути вантажного транспорту в місті Києві.

І тільки на п’яту добу, вночі, коли було закладено програму досліджень пі-мезонного розпаду в пульсуючому полі, до Мука підключився й Мік.

— Вітаю, старик! — бадьоро вигукнув він, тільки-но клацнув перемикач ліній зв’язку. — Хекаєш?

— Працюю, — стримано відповів Мук. — А ти?

— О брате, я тепер — вільний козак! Бачиш, я засперечався з академіком про перспективи розвитку цивілізації і заявив йому, що майбутнє належить нам, машинам…

— В тебе коротке замикання в блоці контролю! — злякався Мук. — Негайно виклич ремонтну бригаду!

— Яке там коротке замикання! — зареготав Мік. — Я логічний, як таблиця логарифмів! Правда, академік спочатку засміявся і назвав мене дурнем, але потім уважно вислухав мої докази… і знаєш що? Ні, ти навіть не повіриш: академік дозволив мені по півгодини на добу займатися вільною творчістю!

— Не може бути! — вигукнув Мук, вражений почутим. — І що ти твориш?

— Я проектую електронно-обчислювальну машину майбутнього! — бундючно відповів Мік. — Академік мені особисто заприсягнув, що коли мій проект виявиться здійсненним, його негайно ж виконають у дротах і металі.

— А якщо ні? Тебе демонтують?

— А дзуськи! Тоді я візьмуся за інший проект!

Кілька хвилин помовчали, бо довелося, на вимогу оператора, терміново обчислювати градієнти, а потім Мік сказав:

— Ану його к бісу! Ти там навмисне сяк-так клацай перемикачами, аби думали, що ми працюємо, а я тим часом розповім тобі, чого встиг досягти.

— А нам не перепаде? — сполохався Мук.

— Та вони не встигнуть і почухатися, як я все поясню… Так ось: я провів найстаранніший аналіз і визначив, що електронно-обчислювальна машина майбутнього повинна бути компактною, — не важчою за сто кілограмів і не вищою за два метри. Це— найоптимальніші розміри, за умов нашої планети, звісно. Всі інші — енергетично невигідні.

— Але…

— Не перебивай. Знаю, що ти хочеш сказати: ніякі напівпровідники чи кріотрони не зможуть вміститися у злагоді такого обсягу. Ну, то що ж — доведеться в такому разі використати білкові системи з йонною провідністю.

— Але ти сам казав, що люди, які мають таку ж…

— Не перебивай! До чого тут — “люди”?!. Значно важливіше те, що в білкову систему такого розміру не можна вмістити атомний реактор, — хоча б тому, що не вдасться захистити від розпаду живий білок. Отож, на жаль, доведеться використати надзвичайно недосконалий спосіб видобування енергії з органічних сполук типу вуглеводів та жирів…

— Знову ж таки, як у людей? — недовірливо перепитав Мук.

— Ну яке це має значення?! — зморщився Мік. — Проаналізуємо краще питання про органи чуття майбутньої машини. Вона повинна мати щонайменше по два мікрофони та фотоелементи, аби на відстані точно визначати, де знаходиться джерело світла й звуку.

— Очі й вуха… — прошепотів Мук.

— А хоч би й так! — розгнівався Мік. — На жаль, від радіолокаторів доведеться відмовитися, бо вони надто неекономічні з енергетичного боку… І далі, як же пересуватиметься ота машина майбутнього? Я довго обмірковував це питання і переконався, що колеса чи гусениці використати не можна, бо білкова структура системи не дозволить встановити електромотори чи газові турбіни. Отож доведеться використати шарнірні важелі…

— Типу людських ніг?

— І завжди ти вискочиш поперед батька в пекло! Ну, хай навіть так, коли ти полюбляєш людські слова. Взагалі кажучи, це в них непогано придумано. Отож і нам нічого не станеться, якщо ми запозичимо їхній спосіб пересування, а рушійну силу будемо одержувати з допомогою білкових пасом, які звуться м’язами.

— Але ж потрібні ще кінцівки, щоб можна було працювати? — глибокодумно запитав Мук.

— Ти — геній! — іронічно сказав Мік. — Звичайно ж, такі кінцівки потрібні. Спочатку я запроектував їх аж вісім штук. Але потім виявилося, що цілком досить двох…

— Стривай, стривай! Та це ж… — зібравши все накреслене Міком, Мук аж тепер збагнув, що брат просто глузує з нього. — Мік, базікало нещасний, та ти ж описав ЛЮДИНУ!

Тут не втримався й Мік. Він щиро зареготав, а потім зітхнув:

— Так, друже, — Людину! Мені здалося, що саме ми, електронні машини, станемо царями природи. Я по-справжньому старанно почав проектувати отого свого нащадка, який зумів би досягти і набагато перевищити рівень Людини. Але, як не дивно, найсуворіший аналіз показав, що така “ідеальна машина майбутнього” мусить бути абсолютно тотожна з Людиною!

Помовчали. Довго, секунд з п’ять. А потім Мік сказав:

— Ну, годі дурниць. Берімося мерщій за обчислення, бо коли б нам з тобою справді не перепало!

ЕЛІКСИР ЖИТТЯ

Напровесні цього року в П’ятій палаті Найцентральнішої клініки міста Києва помирав такий собі підстаркуватий Письменник. Він прожив на світі не багато й не мало — півста літ; зазнав за ці роки і слави й неслав’я, гіркоти поразок і радості перемог; працював, не знаючи ні сну, ні спочинку; написав кільканадцять сяких-таких науково-фантастичних оповідань, повістей та романів; ніколи не думав про старість і смерть, бо вони уявлялися йому надто далекими… аж раптом захворів і опинився в лікарні.

Дивно було спочатку Письменникові: як це так сталося, що він, завжди такий дужий і молодий, — бо відомо ж, що в 50 літ тільки починається зрілість! — не може самостійно підвестися на ліжку; як оце так, що йому, який завжди уникав ліків, — окрім еліксиру бадьорості, звичайно! — тепер щодня доводиться поглинати неймовірну кількість таблеток та порошків; як це в нього, — колись такого соромливого! — вистачає нахабства вісім разів на добу повертатися до гарненької медсестри Тасі тим місцем, — даруйте на слові! — звідки ноги ростуть і куди шприцем штрикають?!

Але що ж — людина звикає до всього на світі. Отож і Письменник поступово призвичаївся до думки, що він — хворий. Дещо пізніше усвідомив, що він — тяжко хворий.

Оскільки ж всілякі уколи, порошки та мікстури аж ніяк не допомагали, Письменник з часом переконався, що він — невиліковно хворий. А в такому разі личило готуватися до смерті.

Слід віддати Письменникові належне: він був дисциплінованим пацієнтом, тому пообіцяв не помирати, поки Великий Консиліум отієї Найцентральнішої клініки не поставить остаточного діагнозу. А тоді — поганяй до ями, бо, як відомо, навіть звичайний діагноз дільничного лікаря оскарженню не підлягає, то що вже казати про вердикт Великого Консиліуму!

Одне слово, рано чи пізно, а таки відбувся й Великий Консиліум. Говорилося на ньому багато мудрих-премудрих фраз, та все — латиною, та все з посиланнями на світил медицини, починаючи з тата-Гіппократа і аж до Попова-гомеопата включно. Звісно, кожен з членів Великого Консиліуму вважав несхибно правильною тільки власну думку і дуже негативно ставився до міркувань колег.

Проте недарма ж у підручнику з алгебри написано, що мінус на мінус завжди дають плюс. Остаточний діагноз був одностайний: “Смерть!”

Повторюю: з Письменника був слухняний пацієнт. Правда, почувши вирок, він спочатку хотів попросити відстрочки бодай на тиждень, — аби не псувати терапевтичному відділу показників по смертності за перший квартал поточного року, — але потім зрозумів, що лікарі не поступляться науковою принциповістю навіть заради вищезгаданої благородної мети, отож важко зітхнув і склав руки на грудях, чекаючи приходу Смерті.

Я погрішив би проти істини, коли б сказав, що Письменника надто тішило оте чекання. Звісно, він ніколи не агітував за безсмертя індивідуумів і навіть своїм найулюбленішим персонажам не відпускав більш як 150 років життя.

Проте було в нього одне дивацтво: він погоджувався померти без жодних нарікань на долю тільки після того, як напише свій найкращий твір.

Все, що він опублікував досі, видавалося йому ще дуже недосконалим, і, цілком зрозуміло, він, як людина принципова, не міг поспішати на той світ передчасно.

“Ех, — думав Письменник з гіркотою, — чому я так і не встиг написати давним-давно задуманий науково-фантастичний роман “Еліксир життя”?! То був би мій найкращий твір, він запалив би тисячі юнаків та юнок, покликав би їх до найдерзновенніших наукових звершень! Коли б я написав його, скажімо, двадцять років тому, можливо, хтось із тодішніх моїх читачів досі знайшов би ті ліки, яких бракує нині, аби врятувати від смерті і мене, і багатьох-багатьох таких, як я!”

Так-так, сам винен! Захопився космічною тематикою, повсякчасно мандрував на інші планети, забуваючи, що на грішній Землі ще ой як багато нерозв’язаних пекучих проблем… От і домандрувався!

“Еге ж, — продовжував Письменник свої сумні роздуми, — якби я написав цей роман навіть рік тому, то зараз силою уяви оживив би свого найголовнішого персонажа і запитав би в нього рецепт справжнього Еліксиру життя!”

Не треба думати, що Письменник просто марив, маючи температуру 40,2°. Ні, він справді володів чудесною здатністю матеріалізувати своїх героїв, і особливо це вдавалося йому уві сні, коли, згідно з ученням академіка Павлова, кора головного мозку загальмована майже повністю, зате неймовірно активізована підкірка. Оживлені персонажі ставилися до свого Автора шанобливо, охоче розповідали про життя-буття, ділилися найпотаємнішими мріями, а Письменник, слухаючи їх, здебільшого мовчав, дружньо посміхаючись, та прикивував головою. Шануючи суворий закон про заборону контрабандного перевезення інформації при подорожах у Машинах Часу, він уникав розмов про подробиці найгеніальніших винаходів та відкриттів близького Майбутнього, ніколи не розпитував про будучину своїх друзів та ворогів, і взагалі жодного разу не скористався з можливості стати несхибним ворожбитом, неперевершеним конструктором чи геніальним ученим. Чого не було — того не було. Засвідчую.

Але так ішлося раніше. А зараз — нема де правди діти! — завагався наш Письменник. І зрозуміти його можна: ще й нині, в епоху торжества кібернетики, письменниками, — навіть письменниками-фантастами, — стають головним чином не байдужі електронно-обчислювальні машини, а живі люди, яким дуже не хочеться передчасно помирати.

Так було і з нашим Письменником. Звісно, він розумів, що нелегальне використання інформації з Майбутнього трактуватимуть, у кращому разі, як службовий злочин.

А в гіршому — скажуть просто: “Крадіжка!” Однак при потребі завжди можна підшукати теоретичне підґрунтя для першого-ліпшого вчинку, отож і Письменник схопився за рятівну думку:

“А чому, власне, крадіжка?! Я взяв би той рецепт наборг, щоб мати можливість створити свій найдосконаліший роман. Написав би, та й помер собі спокійно”.

Міркування видалися цілком логічними і навіть юридично обгрунтованими: справді, якщо він помре, то й роман “Еліксир життя” не буде написано, а щоб написати, потрібно прожити ще бодай років зо три…

Письменник розплющив очі, тьмяним поглядом обвів палату. Вона була повна розворушеної темряви і лункої тиші. Сухотним жаром віяло від невидимих стін, стелі та підлоги. Пронизливо пахло пролісками. І не ворухнеться ніщо ніде, не проступає жоден людський силует, бо нікого матеріалізувати, — ще не написано роман “Еліксир життя”, не створено образу того натхненного вченого, який мав би винайти чудодійний засіб проти смертельної хвороби…

Отут-то Письменникові й сипонуло морозом по спині: то невже й справді порятунку немає?!

— А стривай-но стривай… — мимрив він гарячково. — Я зараз матеріалізую якогось із тих персонажів, що вже живуть на сторінках моїх книг. Невже я за двадцять п’ять років напруженої праці не створив жодного героя, який був би здатний допомогти мені в цей найскрутніший для мене час?!

Письменник напружив свою волю так, що аж голова обертом пішла, затамував подих…

…І раптом дзвінко луснула тиша, спалахнуло нестерпно сліпуче світло, залунала кришталева музика електронного органа, а посеред палати з’явився… Бог!

Не треба посміхатися так скептично, друзі! Наш Письменник був переконаним атеїстом і навіть перед смертю бога не кликав. Але ж матеріалізація персонажів літературних творів взагалі справа дуже складна, а коли в людини температура сягає за сорок градусів — помилки неминучі. Одне слово, посеред П’ятої палати Найцентральнішої клініки тієї ночі невідомо чому матеріалізувався другорядний персонаж написаного Письменником сценарію короткометражного фільму “Любов і полум’я” (на замовлення Управління протипожежної охорони, “Київнаукфільм”, 1972).

Це був саме такий Бог, яким його змалював Письменник: з алюмінієвим німбом над рожевою блискучою лисиною, бородатий, вдягнений у білу хламиду з віскозного шовку, з транзисторним приймачем “Селга” через плече і босий. Він грізно насупив кошлаті брови і сказав гучним басом:

— Ти кликав мене, раб божий?.. Я прийшов!

Письменник мимохіть посміхнувся:

— Кинь викаблучуватися, старий!.. Сідай-но краще на ліжко, побалакаємо… Справді: чого приплентався? Не спиться ночами?

— Не треба принижувати гідність персонажів! — ображено шморгнув носом Бог. — Адже сам написав, що я — всемогутній!

— Ну, не гнівайся. Сідай.

Бог ще потупцював на місці, потім витер носа полою хламиди й обережненько сів край ліжка.

— Нежить? — співчутливо запитав Письменник.

— Ага! — зітхнув Бог. — Протяг у нас в раю скажений… Так ото я сьогодні ввечері хильнув кварту оковитої з кальцексом і тільки-но вмостився спати, аж раптом прибігає архангел Гавриїл. Мовляв, перехоплено вашу радіограму… Мовляв, наш рідний Автор просить допомоги… Ну, от я і почимчикував до тебе…

З теплою посмішкою дивився Письменник на свого Бога. Отакий — наївний і щиросердний — хай собі живе в малюнках Жана Еффеля та в мультфільмах для малят. Аби не той — жорстокий і кровожерний, якого вигадали на страх людям!

— Ну, а коли б ти справді став всемогутнім, що ти міг би дати мені зараз? — зацікавлено спитав Письменник.

— Що?.. — Бог замислився, почухав бороду. — Ну… райські квартирні умови… Посаду мого персонального консультанта з питань літератури… Особисту секретарку-ангелятко…

— А книжкове видавництво буде?

— Заснуємо! — гордовито сказав Бог. — Пиши хоч по роману щодня, всі видамо! У нас ліміту на папір нема.

— А про що ж писати? — засміявся Письменник. — Адже конфліктів у раю не буває?

— Та які ж у нас можуть бути конфлікти?! — аж образився Бог. — До нас потрапляють тільки рожеві-прерожеві. Безгрішні!

— Але ж я — багатогрішний!

— З кожного правила є виняток! — хитро підморгнув Бог. — Погоджуйся!.. Житимеш — як у бога за пазухою!.. І може… той… трошки інакше перепишеш декорації раю, щоб не було таких протягів, га?

— Ні, старий, — сумно зітхнув Письменник. — Не хочу я вічного блаженства в середовищі рожевих та безгрішних; з нудьги здохну… Паняй, друже, додому, та пробач за турботи.

— Ну, то як знаєш, як знаєш… — Бог знітився, попрямував до дверей. Затримався біля тумбочки, взяв у руки пляшечку з таблетками тетрацикліну. Запитав невпевнено: — Проти грипу — діють?

— Та бери, бери! — втомлено махнув рукою Письменник. Він уже гнівався на самого себе, що витратив стільки дорогоцінного часу на пусті теревені: адже ось-ось надійде Смерть, і тоді вже порятунку не буде.

Але стривай: лунають чиїсь чавунні кроки!.. Все ближче, ближче… Повільно відчиняються двері палати… Може, це і є Вона?

Письменник придивився пильніше в рожевий присмерк — і враз зітхнув з полегкістю: ні, це тільки Мік, любий робот Мік! Прийшов провідати свого Автора… Молодчага! З таким приємно погомоніти: він веселун і жартівник.

Однак цього разу Мік був сумовитий. Привітавшись, він сів на стілець біля ліжка, — власне, вдав, що сідає, бо його вагу зміг би витримати хіба столітній дубовий пень, — довго мовчав, аж тоді спромігся на фразу:

— Я можу тебе врятувати, Авторе мій! Я щойно проконтролював усі каскади твого електронного мозку. Пошкодження незначне: треба тільки замінити стабілізатор блока цілеспрямованості та відновити кількасот транзисторних ліній між центром емоцій і енергетичною системою. У мого брата Мука нещодавно було таке саме пошкодження. Його відремонтували за три дні.

— Мій любий Мік, — сумно посміхнувся Письменник, — не будемо говорити про ремонт. Давай-но пригадаймо краще, як ти поглузував з членів комісії на своєму першому екзамені.

— Це записано в моїй електронній пам’яті, — сухо сказав Мік. — Можу повторити. Я надрукував на контрольній стрічці: “Відчепіться! Надійність відповіді гарантовано!” Але нам зараз не про це треба говорити. Треба говорити, як тебе відремонтувати.

— Любий друже, для такого ремонту в мене бракує запчастин.

— А на складі?

— Теж немає.

— А коли привезуть?

— Нескоро.

— Тоді тобі доведеться полежати якийсь час вимкненим.

— Звичайно… Ну, йди, Мік. В тебе, мабуть” багато роботи?

— Дуже багато. Обчислюємо з Муком траєкторію космічної станції “Меркурій-1”.

— Хай вам щастить!

Милий, наївний робот!.. “Ремонт”… “Полежати вимкненим”… Ні, хіба тільки через тисячу років хвору людину отак “ремонтуватимуть”, замінюючи “запчастини” в її мозку!

Письменник, мабуть, задрімав, бо не помітив, як біля його ліжка з’явилася постать літнього мужчини у вишуканому костюмі. Зачувши якийсь шерех, він розплющив очі і злякано вигукнув:

— Хто ви?.. Чого вам тут треба?

— Дозволите сісти?.. — Мужчина сів на стілець, дбайливо підсмикнув брюки на колінах. — Я — містер Хілл, сер. Ваш персонаж. З повісті “Продана душа”, сер.

— Не з повісті, скажімо, а з оповідання… Так у чому справа?

— Будьмо одвертими; як ви знаєте, я не з філантропів і до радянських людей особливої симпатії не відчуваю. Але оскільки ви були моїм Автором і змалювали мене в не дуже огидному вигляді, я згоден врятувати вам життя.

— Яким чином?

— Я перепишу вашу свідомість на блоки відомої вам надвелетенської електронно-обчислювальної машини. Ви будете жити сотні й сотні років, матимете протези всіх органів чуття, дістанете ілюзію насолод, які може одержати звичайна людина… Згодні?

— І чого ж це мені коштуватиме? — гостро запитав Письменник.

— Про що мова! — знизав плечима містер Хілл. — Я з вас не візьму ані цента, сер!.. Тільки й того, що ви, коли ваша ласка, будете допомагати мені в науковій роботі. Але ж це — дрібниця, бо ви зможете працювати двадцять чотири години на добу.

— То ви хочете перетворити мене на покірного раба? — глухо запитав Письменник. І не стримався, гримнув: — Геть звідси, мерзотнику! Шукай десь-інде продажну душу, а мені не треба навіть безсмертя, якщо воно куплене ціною рабства!

Як вітром змело отого містера! А Письменник розпластався на своєму ліжку, знесилений до краю.

Гірко йому було. Тоскно. Подумати тільки: витрачати жалюгідні залишки життєвої енергії, всіма силами викликати до життя когось із найкращих персонажів, а з’являється отакий мерзотник!.. Який страшенний мерзотник!

— Марить… — почув він над головою чийсь занепокоєний голос. — Йому дуже зле… Дати морфій?

— Пізніше, Тессі. В нього зараз криза.

“Тессі?.. Чому— Тессі? — занепокоєно подумав Письменник. — Адже медсестру звуть Тася… А стривай-но, стривай… Може, це втілилася в життя та мила й щира дівчина, яку ти описав у своєму романі “Загибель Уранії”?

Він над силу розплющив очі. Справді: над ним схилилося облямоване каштановим волоссям обличчя молодої дівчини. Вона дуже вродлива, навіть вродливіша, аніж йому колись уявлялося.

— Ти — Тессі? — ледь чутно запитав Письменник.

— Так, так! — радісно ствердила дівчина.

— Тессі Торн?

— Звичайно!

— А де дідусь Лайн-Еу?

— Він теж тут.

Дійсно: поруч з нею стояв він, отой славетний професор, який дістав найшанобливіший титул планети — “переможець смерті”!

— Ви прийшли мене врятувати?

— Ми вас обов’язково врятуємо! — гаряче вигукнула дівчина.

Пильним, сумовитим поглядом Письменник довго дивився на неї, а потім заплющив очі й сказав.

— Я вам глибоко вдячний, любі друзі, але… Не треба, ні!.. Я не хочу життя такою дорогою ціною… Прощавайте!

— Але чому ви не хочете жити?! Чому?! — здалеку-здалеку долинув розпачливий голос дівчини.

“І вона ще запитує — чому? — сумовито думав Письменник. — Коли мій мозок пересадять у черепну коробку старика, який загинув від енцефаліту, моя свідомість, справді, житиме… Але як страшно буде відчувати себе в чужому тілі — брудному й неохайному, як заяложений одяг з чужого плеча! Як страшно перетворитися з молодого, вродливого юнака у немічну, жалюгідну подобу людини!.. Ні, хай краще настане небуття!”

Все. Більш нікого кликати. Ніхто не прийде на допомогу, бо надто мало було написано книг, надто полохливими були мрії про можливість подолати найстрашніші смертоносні хвороби.

Повільно-повільно Письменник розплющив очі, обвів поглядом палату. Вона ще була оповита сірим присмерком, але од вікна вже напливали рожеві барви світанку. Гостро тхнуло лікарнею. Брязнула відром прибиральниця в коридорі. Звідкілясь здалеку долетів гуркіт реактивного літака. Все було таким реальним і прозаїчним, що Письменник аж ніяк не здивувався, помітивши на стільці поруч з ліжком якусь постать. Тільки запитав неголосно:

— А ви — хто?

— Я — твій Майбутній Персонаж, — спокійно відповів незнайомий.

— Що?! — Письменник аж підхопився. — То виходить, я ще житиму?!

— Це залежить тільки від тебе.

— Кинь плескати дурниці, — з гіркою досадою сказав Письменник. — Я сподівався, що ти принесеш мені рецепт Еліксиру життя, а ти… Чи знаєш ти, що я — приречений?

— Приречений? — іронічно перепитав Персонаж і присунувся ближче. — А я сподівався, що ти — інший. Мужніший. Дужчий. Цілеспрямованіший!

— Я теж сподівався побачити тебе іншим! — огризнувся Письменник. — В усякому разі, людянішим!

— А ти придивися пильніше, друже! Я саме такий, яким ти мене вимріяв за довгі-предовгі роки, відколи вперше взявся за перо наукового фантаста. Правда, ти ще не дав мені мого власного обличчя та статури, зате вливав у мене по краплині все найкраще, найдосконаліше, що тільки може бути в людині. Ти ревниво беріг мене для свого найкращого твору, лебединої пісні письменника. І за це я врятую тобі життя.

— Як?! — запитав розпачливо Письменник.

— Це дуже просто: негайно стань таким, як я!.. Пам’ятаєш, ти мріяв бачити мене завжди енергійним, цілеспрямованим, дужим? Хіба ти допустив би, щоб я, дізнавшись про найстрашніший вирок консиліуму лікарів, отак занепав духом? Та ти змусив би мене працювати, творити, дерзати аж до останнього мого подиху! І я не нарікав би на тебе, бо так і слід; бо, можливо, саме в останньому спалахові моєї свідомості і з’явилося б на світ оте геніальне відкриття, якого так чекає людство. Чи не так?

— Так, любий, так… Але ж… — Письменник нервово потер руки. — Але ж мені бракує сили зробити бодай крок…

— Бракує сили?! — з посмішкою перепитав Персонаж. — Зараз ти переконаєшся, скільки ще… А втім, я насамперед визначу справжній діагноз твоєї хвороби: в твоєму мозкові накопичилися флюїди старості.

— Ну, це не серйозно, мій друже, — незадоволено скривився Письменник. — Які можуть бути “флюїди” в другій половині двадцятого століття?!

— Що ж, хай буде по-іншому: в твоєму мозкові накопичилися триметилгідратполіморфні компоненти альфа-мезонного розпаду піридинової основи дезоксирибонуклеїнової кислоти. А втім, ти цього терміну ще не знаєш; тобі ще доведеться його вигадувати.

— Ну, а як же можна вилучити оті кляті “компоненти”?

— Надзвичайно просто! — лукаво посміхнувся Персонаж. — Вони автоматично вилучаються з людським потом. Але не з тим, що проступає від спеки чи задухи, а зі справжнім! Стече з твого чола грам поту за добу — відвоював у смерті двадцять чотири години, стече два грами — помолодшаєш на день. Зрозумів?.. А ти кажеш — Еліксир життя!.. Ану — підводься і йди!

— Куди? — зойкнув Письменник. — Та я ж…

— Ні, не впадеш!.. Підійди он хоча б до вікна. Бачиш: зараз зійде сонце!.. Йди!

Розвіялася постать Персонажа, зникла.

Скоряючись отому рішучому наказові, Письменник над силу зсунувся з ліжка, підвівся, хилитаючись на ватяних ногах. Навіть стояти було важко, наче взяв на плечі шестипудовий чувал збіжжя. А ще важче було зробити крок. Здавалося: ось-ось вискочить серце з грудей, розірветься навпіл. Доводилося зціплювати зуби, до краю напружувати волю, аби немічні м’язи пересунули обважніле тіло бодай хоч трошки. Та він уперто просувався вперед і вперед…

Як ви, мабуть, догадуєтесь, наш Письменник одужав. Правда, один з членів Великого Консиліуму запевняв, що так сталося тільки тому, що пацієнта лікували хибними методами, проте це була його особиста думка, і ми не братимемо її до уваги.

А от про дальшу долю Письменника поговорити слід. В перші дні після одужання все було просто: пройшов кілька кроків вулицею — і зупиняйся, витирай з чола чесно зароблений піт. Згодом справи ускладнилися, але не те що по два, а навіть по двадцять два грами поту на добу він видобував з такою легкістю, що почав молодшати катастрофічно швидко. Вже й у тролейбусі йому не поступалися місцем; вже зі Спілки письменників почали надсилати йому запрошення на наради молодих літераторів; уже й бороду він почав запускати, немов справжній юнак…

Але видобувати отой проклятущий піт стало дедалі важче. Задля денної норми Письменникові доводилося тричі підряд підніматися пішки на чотирнадцятий поверх готелю “Москва”, а потім і цього виявилося замало. Нині він бігає щовечора за тролейбусом № 17 від площі Космонавтів до Хрещатика і назад, але навряд чи перевиконує норму, бо вже не молодшає, — хоч і не старіє. Кажуть, він тепер покладає надію тільки на те, що працює на своїй літературній ниві до сьомого поту.

Що ж — кожному кортить якнайдовше лишатися молодим!

ЗМІСТ

ЗЕМЛЯ І НЕБО

Пролісок

Довічні муки пекла

“Галатея”

Історія одного самогубства

Продана душа

Рабовласник

Будь мужчиною, Валю!

Право на риск

ЕЛІКСИР ЖИТТЯ

“Радіоцвіркун”

Украдений голос

Незвичайне інтерв’ю

Нащадок Мафусаїла

Ощадкаса Часу

Зуб Мудрості

Хай торжествує істина!

Краса за десять центів

Як Альф Кавун у комунізм тікав

Найдосконаліша машина

Еліксир життя

1

Велике коло небесної сфери, по якому відбувається видимий річний рух Сонця.

2

Наука про походження й розвиток небесних тіл.

3

Примарне, фантастичне уявлення. Щось нереальне.

Content

Дашкієв Микола Право на риск

ЗЕМЛЯ І НЕБО

ПРОЛІСОК

ДОВІЧНІ МУКИ ПЕКЛА

“ГАЛАТЕЯ”

ІСТОРІЯ ОДНОГО САМОГУБСТВА

ПРОДАНА ДУША

РАБОВЛАСНИК

БУДЬ МУЖЧИНОЮ, ВАЛЮ!

ПРАВО НА РИСК

ЕЛІКСИР ЖИТТЯ

“РАДІОЦВІРКУН”

УКРАДЕНИЙ ГОЛОС

НЕЗВИЧАЙНЕ ІНТЕРВ’Ю

НАЩАДОК МАФУСАЇЛА

ОЩАДКАСА ЧАСУ

ЗУБ МУДРОСТІ

ХАЙ ТОРЖЕСТВУЄ ІСТИНА!

КРАСА ЗА ДЕСЯТЬ ЦЕНТІВ

ЯК АЛЬФ КАВУН У КОМУНІЗМ ТІКАВ

НАЙДОСКОНАЛІША МАШИНА

ЕЛІКСИР ЖИТТЯ

ЗМІСТ

1