Іван Багряний

ГУЛЯЙ–ПОЛЕ

Лежить Гуляй–Поле в крові і в сльозах,

Потоптане, смертю розоране,

В бомбових кратерах і черепах,

В гільзах,

В ожугах,

В м'язах,

В трісках…

І навіть не крячуть ворони —

Жахаються круки, минають здаля, —

Шкіриться жаско, смердить земля.

Смердить і душить фосфором і тротилом,

Паленим м'ясом і динамітом…

І вже не збагнеш тут, де ж було тіло?!

Де були очі?! Де ж тут могили?!

Де матері, а де діти!?

В смерчах землі, в гекатомбах руїн,

В чорних роздзяплених кратерах

Від дітей, від дрібних, тільки пил один…

І не плаче мати, і не тужить дзвін,

І ніхто вже їх не збиратиме.

Не пригорне їх вітер — лиш сажа сама.

Брат брата не знайде, і сестер нема.

І дітям уже матерів не знайти.

І навіть не знати, де ж ставить хрести? —

Піроксиліновий сморід і пил.

Мільйони мерців обійшлись без могил.

Розметані кості згниють без хреста…

Гей, ти ж, Земля моя золота!

Перед ким, перед чим завинила єси?

І яких не кормила ще круків!?

Та і хто не знущався з твоєї краси?!

І яких бракувало ще Юдиних сил,

Щоб і кості дідівські піднесли з могил

Й перемішали

З костями онуків?!

Мовчить Гуляй–Поле, мовчить Гуляй–Поле,

Спалене хтивістю й зрадою Юдиною,

І лежать його діти — лежать соколи…

І ніхто не скаже ніколи–ніколи,

Що й вони, що й вони ж були люди.

Гей, і були люди — горді орли!

Тільки ж прості й не лукаві були.

О ви, що цей келих страшний піднесли,

Чи самі ж ви його пили?!

Не тужить дівчина, не плаче сестра,

І рук не ламає матуся стара, —

Одплакали доста — не чути ніде.

Ні вітер не віє, ні крук не паде.

І пташка тужлива тікає також…

Гей, ти. Земле моя!

За що ж!?

За те, що Ти дика була і плідна,

Ясна, як червона калина,

За те, що Ти сонцю близька і рідна

І мила, як тая дівчина!

За те, що Ти в злиднях росла, а цвіла!

Що Волі вітчизною завжди була.

Грімлива, співливая Земле моя! —

Хто ж розсудить!? Який судія!?

Мовчить Гуляй–Поле, жаске і руде.

А стрілка помалу іде та й іде…

Хай іде. Хай стікає жалоби мить.

Хай жахтить ця земля й мовчить.

Нехай неминучість присуд веде.'

Хай стрілка до риски йде, —

Аж поки не стане на грані отій,

Що стоїть Страшний Суд на ній,

Аж поки не крикне хтось в мряці страшній

Жаске й невблаганне — «СТІЙ!!!»

Схитнулись тумани, як фата–моргана.

Хтось уже кличе. Десь уже манить…

Вже вітер жалобу відбув, і встає,

І хмару несе, як знамено своє.

Вже вітер шумитиь і полин гуде…

…Хтось там понурний, мов тінь, іде, —

Ступає задумливий і мовчазний

В кереї своїй бойовій.

І кінь десь, засідланий, кований вже,

Пряде одним вухом і тоскно ірже,

І оком кривавим у ніч позира…

То не тінь — то страшна мара.

Встає від розритих могил і руїн,

Іде Гуляй–Поле — проходить один.

Іде мовчазний і блідий, мов туман, —

Грізний,

страшний отаман.

Іде отаман по руїнах, мов тінь.

Ступа на уламках усіх поколінь.

Над кратером чорним понуро стає.

Рукою затримує серце своє.

Торкає ногою три черепи він —

І чорний,

і жовтий,

і білий один:

…Прапрадід був,

Прадід…

І син…

Було Гуляй–Поле, було Гуляй–Поле! —

Як буряне море, кипіло й гуло.

Були в нього діти, гей, були соколи!

І не було сили такої ніколи,

Щоб скорило, щоб їх знесло.

Три черепи повні сирої землі…

Секунди біжать у їдучій імлі —

Стрілка іде до своєї мети…

Та ніщо не виповнює пустоти.

Марево блідне, хистке, як омана, —

Фата–моргана, фата–моргана.

Вітер шумить. І полин гуде.

І кінь ірже…

Та ніхто не йде!

Не чує ніхто і не бачить його,

Мов немає роду того!

Мов немає вже гордих,

лиш ниці й покірні, —

Нікчемні пророки, і брехуни,

Дрібненькі політики й говоруни,

І паралітики… — лише вони —

Продані, зраджені і невірні.

Меч не тримається в їхній руці,

І переляк на лиці.

О, де Ти, Мужній, Простий і Великий —

Благословенний на меч і бої!?!.

Вибухають воплем, вибухають криком, —

Ждуть Тебе сироти твої, й каліки,

Й невідомщені малята твої!

Удар громами. Смерчем прийди.

І поведи!

І поведи…

О, де Ти, Грізний, Страшний, Непоборний!?

Як Бог, Вогнеликий! Як земля, Чорний!

Меч Правосуддя! Кара Господня! —

Де ж Ти —

Меснику всенародний!?!

Безжалісний, і невблаганний,

І безрозсудний, і предковічний.

Із всіх жорстоких єдино правий!

Страшний,

Апокаліптичний!

Неповинная кров — клятьба Твоя.

Ти — єдиний з усіх Судія.

Тінь Твоя ходить. Вітер гуде…

Іде по кістках він.

Іде…

Іде!!!

(Стрілка доходить своєї межі). —

Ходою тяжкою іде, мов чужий,

Вдивляється мовчки до серця свого, —

Дивиться вглиб — і не бачить його, —

В муках, в вогні обернулось в такий

Камінь

Обсмалений і тяжкий.

Він виходить на дике бескиддя руїн.

Мов чорний орел, позирає один.

Вітер керею йому роздима…

— Нема!.. Ще орлят нема…

Ще лежать між розритих дідівських могил.

Ще ковтають глину, сльози і пил.

Ще їх не окрилив відчай і гнів

Для страшносудних боїв.

Келих не повен. Ще крапля паде.

Ще стрілка До риски своєї іде…

Він пестить ефес і жде:

…Вам мало на світі сиріт і калік?!?

Гряде ж

МІЙ!

РІК!!

І свисне Він так, що туман впаде.

Застогне земля і загуде.

Задвигтить Гуляй–Поле небачено ще.

І — лявіна потече, —

Невблаганна. Безодвічна.

Страшна. Апокаліптична.

І приб'ють вони серце, мов стяг, на стовпі…

І встануть каліки… І встануть сліпі…

І кинуться юні… Мужні… Старі…

І сестри зґвалтовані, і матері…

І дитя подаватиме кріс і набій

В цей святий, страшносудний бій…

Прокотиться смерч.

Й не поможе ні «Боже мій!»,

І не врятує «Пробі» повалених ниць…

Гей, відміряно ж буде та й мірою гожою!

Загатяться кратери кістками ворожими,

Черепами грабіжників і дітовбивць.

Над головами ґвалтівників і паскуд

Довготерпеливі довершать Суд.

І розвіють пил. І розвіють прах.

І ляжуть самі на чужих кістках.

І вітер над ними, як щит, приб'є —

Як Меч Правосуддя — ім'я Твоє.

Лежатимуть так, щоб колись розцвісти.

Лежатимуть всі. І над всіми — Ти

І серце Твоє. І не візьме їх тлінь —

Офіруваних

В ім'я поколінь.

Пливтимуть світи мимо серця Твого.

Цвістиме чебрець. І не буде того,

Хто б Тебе осудив за діла Твої, —

Такого

Нема судії!

А якщо десь є — убий і його!

Щоб знав міру горя Твого.

Пливтимуть світи мимо серця Твого.

Густиме над маками соняшний гонг.

І густиме в віках Твоє ім'я —

Єдиний, найбільший з усіх Судія!

Благословенний. Могутній, як ниви і синь.

Вічний

В серцях поколінь!

Січень, 1944 р. Тернопіль.

Content

Іван Багряний
ГУЛЯЙ–ПОЛЕ