Селкудяну Петре

Смерть манекенниці

Петре Селкудяну

СМЕРТЬ МАНЕКЕННИЦІ

роман

1

За почорнілим і потрісканим ялиновим столом у саду під черешнею Дід смакував кавою. Поглядав на ніжні бруньки, що ось-ось мали зазеленіти, і відчував тихі удари свого серця. Колись вони були пружнішими… Дідові щойно виповнився сімдесят один рік. Досить скромна дата, коли брати до уваги, скільки б йому ще хотілося прожити, але й солідна, якщо порівняти чуття, які охоплювали його весною, скажімо, тридцять літ тому і тепер, на цьому самому місці, за цим столом під черешнею. Він і зараз відчував пульсування весняних соків, але якось притуплено, неначе в мрійливому сні.

Панаітеску витягнув з криниці, що завше правила йому за холодильник, малиновий шербет — сподівався порадувати свого старого приятеля і начальника. Ці ласощі він приготував сам і ще з осені опустив у хитромудре припасованому відрі на дно криниці, щоб зберігати при постійній температурі.

Саме в цей час задзеленчав біля воріт дзвоник (його не гріх би назвати й дзвоном, бо лунав надзвичайно гучно, мов із дзвіниці великого собору, і міг розбудити сусідів із десятьох будинків). Панаітеску зробив його власноручно. Та й одноповерховий будиночок і майже всі меблі в ньому він змайстрував сам. Такий гучний звук був для нього необхідний, бо останнім часом він спав дуже міцно і бачив навдивовижу цікаві сни з двома персонажами: підступним злочинцем, якого ніяк не вдавалося спіймати, і детективом (у цій ролі виступав незмінне сам Панаітеску). Отож відірвати його від споглядання захопливих сюжетів, звісна річ, міг лише дзвоник спеціальної конструкції.

У двір зайшов капітан Алексіу. Низький на зріст, він, мабуть, бентежився цим, бо ходив у черевиках на високих підборах.

— Добридень, Діду! Радий бачити тебе, — привітався Алексіу і витер лисину носовиком такого розміру, що при нагоді його можна було б використати замість скатертини (іронія не наша — Дідова). — Я тебе наледве знайшов!

Потім капітан дав руку Панаітеску, виструнченому перед ним.

Дід не виявляв своєї радості, хоч відразу збагнув: коли Алексіу особисто розшукує його, то йдеться про справу поважну, а не якусь там дрібницю. Він очікував, поки гість сам розв'яже міх із новинами.

Капітан кинув на стіл товстеньку теку, і Панаітеску — чоловік бувалий — вмить завважив, що цього разу їм не пропонують казна-що, а доручають важливе завдання.

— Товариш полковник особисто просив тебе зайнятися цією справою, — сказав Алексіу Дідові.

Панаітеску підтягнув обвислого живота й доповів:

— «Б'юїк» змащений, залатаний — усе гаразд! — ніби лише від технічного стану автомобіля, який, до речі, почав іржавіти рівно шістдесят років тому, залежав успіх справи. — Сідайте, будь ласка, прошу вас! Кави, горілки чи склянку холодного вина з сифона? — заторохтів господар, згадавши, що до його обов'язків належить і ця формальність, хоч часто засмучувався, коли проханий чи несподіваний гість не здогадувався чемно відмовитись.

— Склянку води, але не дуже холодної, — сказав Алексіу, і Панаітеску зрадів: сьогодні заощадить трохи кави й вина.

— Так про що йдеться, товаришу капітан? — спитав Дід ніби знехотя.

Майже чотири місяці Алексіу не давав йому ніяких доручень — чи не було нічого підходящого, чи просто не хотів турбувати старого, — і тепер Дід прикидався байдужим.

— На перший погляд, це нещасний випадок: машина збила дев'ятнадцятирічну дівчину. За кілька кілометрів од головного шосе Бухарест — Констанца знайдено її труп. Смерть настала внаслідок удару в череп. Цікаво те, що «Фіат-1300», який її збив, зостався на місці аварії. Водій зник. Учора вночі об одинадцятій годині в міліцію було заявлено про викрадення цього автомобіля, його власник — бухгалтер-пенсіонер Леонте Скурту.

Алексіу поплескав теку долонею і підвівся. Узяв склянку води з рук Панаітеску і випив її кількома ковтками. Потім вийняв з кишені талони.

— Як завше, — сказав він, — бензин за наш рахунок, добові й інші витрати також. Машина тільки в разі нагальної потреби… Труп дівчини в морзі.

Проводжаючи Алексіу до хвіртки, Дід ніяк не міг зрозуміти, чому Панаітеску сіпає капітана за рукав.

— Товаришу капітане, дозвольте звернутися… Тут у мене така справа… Шеф уже писав… Я теж маю право на орден… Через дев'ять місяців мені виповниться шістдесят…

— Не хвилюйся, Панаітеску, — відповів капітан, погладжуючи собі вуса, щоб приховати посмішку.

Він сів у «Волгу», помахав на прощання рукою, і «танк у фраку», як Панаітеску називав цю машину, зник за першим поворотом.

Ідучи до столу під черешнею, Дід не промовив жодного слова. Панаітеску догадувався, чого він мовчить: по-перше, думає про документи в теці — їх треба детально вивчити, а по-друге, либонь, невдоволений його, Панаітеску, поведінкою. Щоб уникнути неприємних докорів, він хутко побіг до машини і заходився старанно витирати її.

Дід уже хотів сказати йому кілька тепленьких слів, як він засигналив кілька разів, даючи зрозуміти, що ревно виконує свій обов'язок — готує машину на виїзд.

Дід розгорнув теку і став розглядати фотографії. Його вразила краса дівчини — аж стрепенулося старече серце. Останні двадцять років щоразу, коли доводилося бачити передчасну, наглу смерть, його охоплював невтішний смуток, який переходив у глухий протест. І зараз йому було дуже боляче від того, що обірвалося молоде життя, загинула невимовна врода… Та ще й навесні, коли все квітує…

Дід вийняв з кишені велику лупу і, важко зітхаючи, почав вивчати обличчя дівчини. Він не сумнівався, що знайде вбивцю. Так бувало щоразу, коли його захоплювала врода загиблих — естетичне чуття додавало йому натхнення.

Йоана Рареу, якщо це її ім'я значиться на браслеті, знайденому в неї на лівій руці, була сфотографована в різних ракурсах, одягнена і гола. Дід узяв ручку з білою пастою і замалював сліди від ударів — чорні плями на знімках.

— Шефе, я готовий! — вигукнув Панаітеску, щоб відвернути Діда від благочестивого споглядання.

— А, так-так, — озвався той, ніби пригадуючи, де він є і хто перед ним стоїть. А тоді хутко, жестом егоїста згорнув теку, так що шофер не зміг нічого побачити.

— Гадаю, нам дещо перепаде у зв'язку з цією справою, чи не так, шефе? Я не відмовився б від двох новеньких покришок.

Дід мовчки сів у машину. Звичка його приятеля завжди зводити розмову на гроші й плакатися на їх нестачу не була новиною для старого і вже не дратувала.

— До моргу, Панаітеску, — сказав Дід і обернувся, щоб погладити по голові свого пса Ельзасця, який лежав на задньому сидінні.

— Ну, хлопче, здається, ми маємо важливу справу, — звернувся Дід до собаки, що байдуже дивився на нього, висолопивши язика.

— Куди поїдемо цього літа відпочивати, шефе? — шанобливо спитав Панаітеску. За сорок літ спільної праці він пройнявся великою повагою до Діда, можна сказати, був захоплений ним.

— У морг, Панаітеску, в морг, — відповів той, не дочувши запитання і думаючи про своє.

Водій був шокований такою відповіддю, і швидкість тридцять кілометрів за годину, якої він ніколи не перевищував, тепер видалася йому завеликою — зменшив її до мінімуму, машина ледь повзла.

— Обережність — мати мудрості, — сказав Дід, зиркнувши на спідометр: він не зрозумів, у чому справа.

2

Сидячи на стільці біля анатомічного столу, Гогу Помішор задумливо дивився на труп. Не міг одвести від нього очей. Навколо було багато квітів, і Дід подумав, що тільки Гогу, чоловік щирий і душевний, міг принести їх сюди. Час від часу патологоанатом зітхав і тильним боком долоні змахував із чола великі краплі поту. Він і Діда помітив не відразу і не привітав його радісним жестом, хоч вони й не бачилися кілька місяців.

— Не можу, — промовив Гогу і заходив по кімнаті. — Така вродлива і юна…

На столі лежало тіло Йоани Рареу. Дід упізнав її, вона була незрівнянно вродливіша, ніж на фотографіях, які приніс капітан Алексіу. Великі розплющені очі випромінювали зелене світло, у них застиг подив. Попри всі свої намагання, Гогу так і не зміг стулити їй повік. Уперше за сорок літ роботи він не наважувався розітнути труп.

— Ну ніяк не можу… Бачиш, як вона дивиться… У мене таке відчуття, ніби вона жива, тобі не здається?

Дід нічого не відповів, стан друга був йому зрозумілий: важко втручатися в довершену природну красу.

Він пішов у суміжну кімнату, увімкнув електроплитку і поставив на неї воду для кави. Узяв із письмового столу свіжі газети. Нехай Гогу побуде кілька хвилин сам, зосередиться і розпочне роботу. Він виконає її бездоганно.

— Ніхто не приходив поглянути на неї? — спитав Дід, нюхаючи запашну каву.

— Ніхто… Цією справою займаєшся ти?

— Я. І довго чекати не можу… У мене обмаль часу, рівно стільки, щоб прочитати міжнародну хроніку і випити кави.

Остання фраза ніби підштовхнула Гогу. Він причинив двері, і через кілька хвилин Дід почув знайоме насвистування — звуковий супровід чіткої і впевненої роботи старого лікаря.

— На третьому місяці вагітності, — пролунав голос патологоанатома.

Дід швидко вийняв з кишені картку й почав записувати.

— Смертельний удар в основу черепа, — додав Гогу.

На якийсь час запала глибока тиша. Дід прислухався, тримаючи олівець напоготові.

— Сліди пальців на шиї, намагалися душити.

Занотувавши це, Дід сховав картку — уже не сподівався почути щось важливе. Він переглянув статті на четвертій сторінці й відчув, що очі стомилися. Читав Дід рідко, про новини довідувався в основному з радіопередач, але сьогодні не мав такої змоги. Найбільше його цікавили події, що стосувалися наркотиків.

Дід відчинив двері і побачив, як Гогу старанно підмальовує вії покійниці. На столі були флакони з рум'янами, пудра, фарби.

— Яка твоя думка, Гогу?

— Та ж сама, що й у товаришів з міліції.

— Але ж немає слідів від удару на ногах. Спочатку буфер збив би її з ніг, а вже потім проломився б череп, — зауважив Дід.

— Твоя правда. Але дівчина могла наскочити на капот, а після того вдаритися черепом.

— На капоті немає жодної подряпинки.

Гогу стенув плечима і знову сів на стілець.

— За все життя не бачив таких очей, — промовив він.

Дід швидко вийшов. Панаітеску робив біля машини гімнастичні вправи.

— Через рік-два у мене цього пуза не буде! — виголосив він.

Дід почав мовчки ходити по тротуару — три кроки вперед, три назад. Панаітеску догадався: він чимось збентежений.

— Колего, — озвався нарешті Дід, — гадаю, після багатьох літ нашого співробітництва настав момент, коли я можу доручити тобі важливу справу. Звісно, всі витрати моїм коштом.

Панаітеску зрадів, але водночас і злякався:

— Сподіваюся, це не дуже небезпечно? Не хотів би я в мої роки ризикувати через якусь дівку.

Дід спохмурнів.

— Оцей ключ запалення залишено у машині. Він не заводський. Обійди всі майстерні і довідайся, де його виготовили і — ще важливіше — хто замовляв.

Панаітеску витер піт і задоволене всміхнувся.

— Зрозуміло, шефе.

— А тепер відвези мене на вулицю Тиху, номер сорок перший.

«Б'юїк» плавно зрушив з місця. Панаітеску запитав:

— А як мемуари, шефе? Хотілося б і мені прочитати, особливо ті місця, де й про мене згадується.

— Шановний Панаітеску, я ж обіцяв залишити їх тобі в спадок. А зараз читати не варто, сумніваюся, що там усе припаду тобі до душі, — я твоєї персони не ідеалізував. Хоча визнаю щиро: твої міркування не байдужі для мене, тим паче що ти завзятий читач детективів. На жаль, і низькопробних.

— Мені дуже прикро, шеф, але мусите знати: читаю не все, що потрапляє під руку. Вибираю сам. Одну хвилинку…

Панаітеску зупинив машину і витягнув з-під свого сидіння книжку.

— Погляньте, мені здається, те, що зробив чи зробили з дівчиною і машиною, автор «проробив» десять років тому в цій книжці.

Дід розгорнув книгу.

— Усе дуже просто, — вів далі Панаітеску, — вони кохалися, а коли звабник довідався, що дівчина завагітніла, він вивіз її за місто, висадив з машини, збив, залишив машину на місці злочину, а сам спокійнісінько повернувся додому і повідомив у міліцію, що в нього викрадено автомобіль. Злочинець, на мою думку, там, куди ми їдемо.

— Цікаво, цікаво, надзвичайно цікаво, — промовив Дії, виявивши на цей раз максимум уваги до почутого

3

З телефону-автомата Дід подзвонив капітанові Алексіу. Він розповів йому про висновки Гоги Помішора і про гіпотезу Панаітеску.

— Годину тому до мене заходила подруга Йоани Рареу, — сказав Алексіу.

Дід записав адресу.

Через кілька хвилин він піднімався сходами одного з будинків на вулиці Тихій, де мешкала сім'я Скурту.

Довго натискував на кнопку електродзвінка. Нарешті почулося важке човгання, двері відчинилися. Нічого не спитавши, худорлявий чоловік років п'ятдесяти з лівою рукою на черезплічнику запросив його зайти.

Помешкання було умебльоване скромно, але зі смаком. Розміщення дверей свідчило, що це стандартна трикімнатна квартира зразка тисяча дев'ятсот п'ятдесят шостого року. Віконні рами вже потемніли, на паркеті видніли чималі чорні тріщини.

— Чим можу бути корисний? Ви з міліції, чи не так? — спитав Леонте Скурту.

Дід звернув увагу, що він говорить, розтягуючи слова, й обличчя в нього жовте, як у хворого на інфекційний гепатит. Відсунувши свого стільця чимдалі від крісла, де, важко дихаючи, сидів Леонте, Дід почав розмову:

— Ви власник «Фіата-1300» з номером 2в-4566? Ви особисто повідомили до міліції про викрадення машини вночі п'ятого квітня?

— Так, власник машини я, але про її зникнення заявив мій син Василе. Як бачите, я в такому стані, що наледве підводжуся з ліжка. У мене був інсульт. Ліва рука спаралізована. Та ще й грудна жаба. Весна доконає мене.

Спитавши дозволу, Дід запалив сигару. В кімнаті було задушливе повітря, насичене запахом ліків, і він хотів «освіжити» його приємним і запашним тютюновим димком.

— Коли я вас правильно зрозумів, ви купили машину для сина?

— Не тільки для нього, для всіх нас. Водить і він, і моя дружина. Я саме перед екзаменом на права захворів. Син вважає, що інсульт у мене від хвилювання. Може, й так. Але не буду стомлювати ні вас, ні себе довгими балачками, скажу лишень, що в мого сина немає дружків, здатних узяти машину без дозволу, і ніхто з нашої сім'ї не причетний до цього нещастя.

Дід усміхнувся.

— Чому ви так переконані, що то нещасний випадок, і намагаєтесь оборонити свого сина? Адже я й словом не обмовився проти нього?

— Я ж вам сказав, що почуваюся дуже погано, дружина на роботі, син пішов по машину. Бачите, я ледве дихаю…

— Перепрошую, добродію, що я вас потурбував, але ж ідеться про молоде життя, яке обірвалося занадто рано, та ще й за таких дивних обставин… Я хочу якнайшвидше розгадати цю трагічну загадку. Де працює ваша дружина?

— Вона лікарка. В дитячій клініці номер два.

— А чим займається ваш син?

— Він ніде не працює. Провалився на екзамені в архітектурний інститут і тепер знову готується до вступу. Запевняю вас, дуже гарний хлопець, хоча, звісна річ, батькам властиво перебільшувати позитивні якості своїх дітей.

Дід погасив сигару.

— А ви де працювали?

— Я був головним бухгалтером на четвертому будівельному комбінаті. Пішов, сказати б, на пенсію.

— Як ви довідалися про зникнення машини?

Леонте Скурту нахмурився і замість відповіді тихо закашляв, прикриваючи рот правою рукою.

— Син вийшов об одинадцятій годині прогуляти собаку і побачив, що машини на місці немає.

Ніби на підтвердження того, що в цій квартирі справді е собака, з суміжної кімнати почувся гавкіт, і Дід відразу догадався: королівський пудель.

— А крім сина, ніхто не помітив, що машини немає?

— Ніхто, я ж вам сказав — була пізня година.

— У машині залишено ключ запалення. Сподіваюся, він не з ваших?

Леонте почервонів, потім зблід і сильно закашлявся.

Дід приніс із кухні склянку води, Леонте відпив кілька ковтків, і кашель стих.

У суміжній кімнаті хтось зареготав, тоді двері повільно прочинилися. Дід мимоволі здригнувся: побачив хлопця з величезною головою, булькатими очима, роззявленим ротом, де жовтіли криві зуби. Помітивши незнайому людину, хлопець перестав сміятися і швидко зачинив двері.

— Старший син… Таке лихо… Маленьким упав з балкона… — пояснив Леонте і додав: — Він син моєї дружини від першого шлюбу.

Тоді стомлено відхилився на спинку крісла.

Дід узяв у передпокої капелюха і сказав:

— Доведеться ще раз потурбувати вас. Мені дуже прикро… Завдаю клопоту і вам, і вашому синові.

Ліфт не працював. Дід спустився з третього поверху сходами. На душу йому мовби камінь наліг.

4

Вийшовши на вулицю, Дід зателефонував лейтенантові Опрішану в криміналістичну лабораторію. Той повідомив:

— На буфері немає жодної прим'ятини, навіть подряпинки, отже, дівчину збито не цим автомобілем. Гальмовий шлях — два метри. Тим часом машина стояла за півтора метра від узбіччя дороги. Це викликає в мене деякі сумніви.

— І в мене, — відповів Дід, умить спохмурнівши.

— Знайдено сліди піску під педаллю акселератора. За структурою пісок кварцовий, напевне, річковий, в усякому разі, не морський. Крім того, в машині лишився запах тих самих парфумів, якими користувалася загибла дівчина, це свідчить про те…

— Що дівчина спочатку була в машині, а вже потім потрапила під колеса.

— Абсолютно точно, — сказав лейтенант.

Дід вийшов з телефонної будки і глянув угору, на вікна третього поверху. Хтось швидко опустив фіранку на одному з них, але Дід помітив, що то не Леонте і не той хлопець, якого він бачив у дверях. Отже, Василе, молодший син, був удома і ховався від нього. Дід хотів іще раз піднятися до Скурту, але передумав і пішов по тротуару.

У прозорому весняному повітрі дзвеніли пташині голоси, дерева починали вкриватися ніжною зеленню. Дід нарахував десятків зо два колясок з немовлятами і подумав, що цей рік буде щасливий і врожайний. Йому посвітлішало на душі. Старий детектив дав собі слово виконати останній обов'язок перед Йоаною Рареу — знайти вбивцю ще перед тим, як її поховають, хоч справа була досить складна і заплутана, його серце забилося дужче, на обличчі проступив рум'янець. Пригадав, яку юності, працюючи з комісаром Ізбешеску, він якось подав йому в письмовій формі таке зобов'язання (до речі, злочини були трохи схожі). Молодий і енергійний, він тоді виграв парі. Тепер хизуватися не хотів ні перед ким — слово, дане самому собі, було сильнішим стимулом, аніж папір, який Дід міг би подати, приміром, капітанові Алексіу.

Зайшов до кав'ярні, попросив склянку кефіру та рогалик. Його неприємно вразило, що відтоді, як він тут бував у перші дні після відкриття, все змінилося на гірше: рогалика навіть не покуштував — боявся поламати зуби.

Дід поїхав автобусом на вулицю доктора Лістера і розшукав будинок, який назвав йому капітан Алексіу.

Піднявся на мансарду. З кімнати долинало приглушене ридання, і Дід увійшов без стуку. Йому було цікаво, як реагуватиме Дойна Чумедря на несподівану появу сторонньої людини.

Дівчина лежала на канапі, накритій білим вовняним покривалом у чорних смугах. Не злякалася, байдуже поглянула на старого, не знати, чи й усвідомила, що він увійшов. Зодягнена абияк, з-під сорочки виглядали трусики апельсинового кольору, а по тому, як коливалися її груди, Дід здогадався, що ліфчика на ній немає. Капітан Алексіу повідомив йому, де працює Дойна: манекенницею на швейній фабриці. Отож вона мусила вміти швидко роздягатися й одягатися. Але зараз дівчина не поспішала.

У кімнаті не було жодного стільця, натомість на великому килимі лежали врозкид шкіряні подушечки. На стіні висіла абстрактна картина: яскраво зафарбовані трикутники різних кольорів. Вони гармонували з подушечками такої самої форми.

Дівчина встала з канапи, мовчки наділа блідо-зелений халат і жестом запросила Діда сісти. Тоді схаменулася: нечемно пропонувати літньому чоловікові місце на підлозі. Вибачилась і швидко винесла з ванної кімнати складаний стілець.

— Ви, напевне, з міліції? — спитала, витираючи сльози.

— Гадаю, до цього покою не заходив жоден мужчина віком за тридцять років, — сказав Дід з усміхом, щоб зняти напруженість.

— До цієї кімнати, відколи я тут мешкаю, взагалі не заходив жоден мужчина, — відповіла Дойна.

Сльози на її голубих очах враз висохли, погляд став колючим.

— Перепрошую, я пожартував без ніяких натяків…

— Мене ваші натяки зовсім не обходять. Йоана померла, нічого страшнішого не може бути. Коли б ви знали, як я страждаю… Вона була така добра, щира й чиста.

— А коли ви, панно Дойно, познайомилися з нею?

— Три роки тому ми зустрілися у Василе Скурту.

— Отже, Василе її все-таки знав?

— Чому «все-таки»? Вони товаришували. Але між ними не було нічого, це я знаю напевне.

— Наскільки мені відомо, Йоана мешкала з вами, хоч у її матері є квартира в Бухаресті. Так ви сказали капітанові Алексіу.

Дойна сіла на подушечку і прикрила коліна полою халата.

— Так, це правда. Манекенниці не можуть жити де попало. А в її матері маленька кімната на задвірках поліклініки Вітан. Ми мусимо завше гарно вдягатися, купуємо на фабриці модне вбрання: після демонстрування одягу маємо право вибрати собі будь-яку модель за підходящу ціну. Коли б Йоана жила в матері, то не мала б жодної перспективи.

— Про яку перспективу ви говорите?

— А про таку, що коли прийде час одружуватися, не приведеш чоловіка хтозна-куди.

Дід запалив половинку сигари.

— Але ж ви самі, люба дівчино, щойно сказали, ніби до цієї кімнати не заходив жоден мужчина, чи я вас не так зрозумів?

Дойна прикусила нижню губу.

— Я сказала щиру правду. Та це не означає, що ми збиралися завжди жити, як черниці.

Дід спохмурнів, і Дойна збагнула: ця фраза йому не сподобалася.

— Вам, либонь, не до вподоби мої слова, та інакше я говорити не вмію. Я впрохала матір Йоани дозволити їй мешкати зі мною, бо вдвох легше прожити. Ми готували їжу вдома, можете поглянути — у ванній є газова плитка. Ми домовилися не мати ніяких серйозних стосунків із чоловіками, поки не надбаємо собі вдосталь гарного вбрання і не вивчимо якусь іноземну мову. Ви ж самі знаєте, чого варті мужчини.

— То ви давно знайомі з Йоаною? — спитав Дід лагідніше.

— Ми навчалися в одному ліцеї. З дев'ятого класу. До того я жила в Урзіченях. Там мої батьки. Йоанин тато загинув під час залізничної катастрофи. Він працював десь під Бухарестом.

— Чи не дасте мені, панно, склянку води?

— Чому ж, будь ласка. Може, хочете з варенням? Ми самі зварили.

Дід випив холодної води і поставив склянку на тацю, йому стала подобатись Дойна, хоч спочатку вона не викликала в нього довіри.

— Чому ви обрали таку професію?

— Бо ми вродливі і статурні, як сказала товаришка з відбіркової комісії. Вона ж попередила, що нас відразу виженуть, коли ми не будемо шануватись не тільки на роботі, а й на дозвіллі. Можете прочитати наш щоденник — ми записували все, що робили. Ми сподівалися, що хоч і не забезпечені, але коли будемо серйозними, то зможемо повиходити заміж. Пробували вступити до інституту — обидві провалилися, конкурс великий, і грошей у нас не було.

— Гаразд, панно Дойно. Тепер ви мені скажіть, коли востаннє бачили Йоану? — спитав Дід з наміром якнайшвидше закінчити розмову.

— Я була в Сінаї, ми там демонстрували весняні сукні. Нас, манекенниць, багато, ми не завжди їздимо всі разом. У Сінаї я була один день, так що бачила Йоану два дні тому.

— Ви не помічали останнім часом чогось незвичного в поведінці Йоани?

— Вона була зажурена. Якось мені сказала, що вдовольнилася життям донесхочу, а потім засміялась, і я подумала — жартує. На тому тижні Йоана призналася, що ледь не потрапила під ваговоза. Бачила, як він мчить прямо на неї, і стояла посеред дороги, не маючи сили втекти на тротуар.

Дід запалив другу половинку сигари.

— Крім вас, у неї ще були друзі?

— Наші фабричні дівчата. З хлопцями вона не дружила. Лише інколи зустрічалась у кого-небудь в гостях, дуже рідко. Бо ми ж зареклися рік тому, ось погляньте. — Дойна підійшла до шафи і вийняла з-під пуловерів зошит у цупкій обкладинці. — Можете прочитати це місце, а далі не читайте, бо то всякі наші роздуми.

Дід прочитав указану сторінку і віддав зошит Дойні.

— То, на вашу думку, в неї не було нічого серйозного з жодним чоловіком?

— Не було. З тих пір, як ми живемо разом.

— А ви, панно, часом не прикидаєтесь наївною? Як ви можете це твердити, адже вона була вагітною на третьому місяці? Чи вона вам не казала?

Дойна завмерла з роззявленим ротом. Хотіла щось мовити, але слова застрягали в горлі.

— І ви також не маєте справ ні з яким чоловіком? Хотів би я знати, чий то плащ висить? Він, у всякому разі, не жіночий.

— То плащ її брата. Він уже чотири місяці служить в армії, — сказала Дойна, і сльози струмками потекли по її щоках. — Я б ніколи не повірила, що вона мене обманює.

— Може, ви були занадто суворі з нею? Я так зрозумів, що й текст клятви склали ви, а Йоана тільки підписалася. Крім того, ви самі сказали, що їздили у відрядження, отож вона могла приймати тут кого хотіла. Ви не згодні зі мною?

— Аж ніяк, — твердо відповіла Дойна.

Її певність вивела Діда з рівноваги.

— Чому ви так категорично заперечуєте? Те, що я вам сказав про Йоану, — суща правда.

Він погасив сигару й поклав недопалок на тацю. Дойна хутко викинула його звідти й подала Дідові попільничку.

— Перепрошую, — вибачився він.

Дівчина знову сіла на подушечку й замислилася. Почала щось рахувати на пальцях і через якийсь час промовила:

— Василе тут ні до чого, Дору і Віку також. Ми були в гостях тільки двічі. Це точно, їздили з нею у відрядження завжди разом, крім останньої поїздки до Сінаї.

Дід підвівся,

— Надзвичайно важливо, аби ви, панно, пригадали, чи вона три місяці тому не була довгенько відсутня вдома. Цілу ніч або у вихідний?

Дойна нічого не відповіла, навіть не поворухнулася.

5

Дід зустрівся з Панаітеску на вулиці Лепушняну, як і домовились. З виразу обличчя водія було зрозуміло, що доручення він уже виконав.

— Ну, доповідай, любий друже!

Панаітеску зиркнув уліво, тоді вправо і, помітивши на тротуарі якусь пару, запросив Діда в машину. І лише тут насмілився заговорити:

— Я, шефе, далеко не їздив. Подумав собі так: коли треба замовити ключ, для чого людині пхатися хтозна-куди, якщо вона нічого лихого не замислила? Хіба не правда? І навпаки: коли совість не чиста, будеш шукати відлюдну місцинку. Ото я й пригадав одну тиху майстерню на вулиці Колентіни, либонь, і ви знаєте, там працює старий Джіка. Він мені зразу сказав, що місяць тому зробив ключ для автомобіля. Замовляла дуже вродлива брюнетка років двадцяти. Для «Фіата-1300». Джіка добре її запам'ятав.

— Панаітеску, ти виконав доручення блискуче.

Дід вийняв з кишені гаманець, трохи подумав і дав водієві п'ятдесят лей.

— Що я з ними робитиму, шефе? Ми ж домовилися інакше.

— Це, Панаітеску, для Джіки. Бери його в «б'юїк», і їдьте на вулицю доктора Лістера. Спостерігайте, хто виходитиме з будинку номер тридцять один. Нехай Джіка покаже тобі, кого впізнає.

Дід вийшов з машини і поманив за собою Ельзасця. Собака виліз і тихо заскавчав, невдоволений, що його розбудили.

— Старієш, хлопче, — промовив Дід і почухав пса поміж вухами.

«Б'юїк» розвернувся.

— Як ніхто не вийде, кинь камінець у вікно мансарди, звернуте на вулицю. Але гляди, щоб Джіку не помітили, — сказав Дід.

— Шефе, усе буде в ажурі, хіба ж мені вперше!

Дід повільно рушив тротуаром. Пес трохи пробіг, відтак зупинився біля вітрини й став облизуватися. Дід поглянув на сонце і все зрозумів: уже звернуло з полудня. Неподалік у тихому скверику стояла літня кав'ярня. Він замовив собі добре засмажений біфштекс, а для Ельзасця — сиру котлету із свинини. Обидва всмак пообідали і пішли далі.

Дід почав жалкувати, що заприсягся так швидко розкрити злочин. Він не сподівався від Дойни такої скупої розповіді про Йоану. Чому вона вразилася, почувши, що Йоана була вагітна? Хіба можна повірити, ніби Дойна нічого не знала про інтимні справи подруги?

Сонце припікало не на жарт, а в петлиці Дідового піджака пломенів ніжний пуп'янок троянди — незмінний талісман старого детектива (учора Панаітеску довелося обійти пів-Бухареста, щоб знайти той пуп'янок).

Дід зупинився біля кіоска з прохолодними напоями і попросив скропити пуп'янок. Чемний тон і вельми поштивий потиск руки, під час якого він зумів непомітно всунути продавцеві лею, сприяли зміні насмішкуватого подиву на люб'язність.

Старий вирішив іще раз піти до Леонте Скурту. Певна річ, він мав право викликати будь-кого до міліції, але полюбляв візитувати сам. Несподівані відвідини, як свідчив його багаторічний досвід, були значно ефективнішими. Особливо цікавила Діда перша реакція господарів.

Цього разу йому відчинив Василе Скурту, середнього зросту хлопець, блідий, як і його батько. Привертали увагу темні кола попід очима і чорні, прегарні, але без блиску очі, де затаїлася туга і задума. Дід відразу помітив, що нігті в хлопця геть обкусані, а довгі тонкі пальці злегка тремтять.

— Я хотів би побесідувати з вами віч-на-віч, — сказав Дід, і Василе якось нерішуче прочинив двері і запросив його до своєї кімнати. Вона була невеличка — близько десяти квадратних метрів. На стінах висіли саморобні полиці, заповнені книжками. Ліжко, столик, два стільці — більш нічого. Дід відчув гострий запах і, помітивши в кутку обгризені кістки, зрозумів, що тут був пес, якого, мабуть, недавно вивели на прогулянку.

Василе сів навпроти Діда і почав кусати нігті. Дивився в одну точку.

— З розповіді вашого батька я зрозумів, що ви не були знайомі з Йоаною Рареу, яку збито вашою машиною, — почав Дід.

Хлопець відповів не зразу. Встав і підійшов до вікна. Відчинив його. Заходив по кімнаті, з усього видно — хвилювався.

— Так вам сказав батько?

— Так.

— Либонь, він має рацію, — сухо промовив Василе і сів на стілець. Тепер Дід не бачив його обличчя.

— Знаєте, пане Скурту, той факт, що саме ви повідомили в міліцію про зникнення машини, великого значення не має. Але цією машиною вбито людину, знайому вам, і то досить близько, дарма що ви це заперечуєте. Отож подумайте серйозно. Перша підозра падає саме на вас. А ви зовсім не намагаєтесь розвіяти її.

Хлопець анітрохи не здивувався, що Дід знає про його зустрічі з Йоаною. Він уперто кусав нігті, втупивши погляд у стіну, і мовчав.

— Не хочете говорити? Розповідайте, щоб нам не гаяти часу.

— Я знав Йоану. Кохав її… Це моя перша любов… Хотів одружитися з нею… Батьки були проти.

— Йоана поділяла ваші почуття?

— Гадаю, що так.

— Ви не зовсім певні?

— Останні п'ять місяців вона не хотіла мене бачити.

— А ви шукали зустрічей з нею?

Хлопець підніс до очей великий палець правої руки, уважно поглянув на нього і засунув до рота. Помітивши невдоволення на Дідовому обличчі, швидко сховав руку в кишеню.

— Так, я намагався з нею зустрітися, але вона уникала мене. Я певний, щось у неї скоїлось. Я не розумів, у чому річ. Але, безперечно, за ці п'ять місяців щось сталося. А хто вам сказав, що ми були знайомі?

— Це не має значення. Коли ви справді її кохали, то саме ви й мусите передовсім допомогти мені. Думаю, вам не байдуже, що її немає серед живих. Інакше мені було б дуже важко повірити в щирість ваших почуттів.

— Я мучився кілька місяців. Не міг спати. Не давало спокою питання: чому вона раптом почала уникати мене? Що їй приключилося?

— Оце б і я хотів зрозуміти, любий хлопче. Як ви з нею познайомилися?

Василе запалив сигарету, тоді похопився й запропонував Дідові. Але той відломив половинку своєї сигари.

— Мама інколи не відмовляється від подарунків, вона лікарка, — пояснив хлопець, звідки в нього чужоземні сигарети. — Ми з Йоаною разом училися, тільки не в одному класі — я старший на рік. Бачив її на перервах, часто ходив слідом. Вона була ще зовсім маленькою дівчинкою, коли я заприсягся одружитися з нею, як тільки ми повиростаємо. Я цілий рік проводжав її зі школи додому й жодного разу не обізвався. Як би вам пояснити… Ніби в мене була потреба охороняти її… А в дев'ятому класі, точно пригадую навіть день — це було в четвер, я після уроків діждався її в парку, коли вона йшла додому, і без ніяких пояснень сказав, що через два роки я вступлю до інституту й мрію одружитися з нею.

— Вибачте, що перебиваю вас. Чи були між вами інтимні стосунки?

Хлопець заперечливо хитнув головою.

— Будь ласка, говоріть тільки правду, від цієї відповіді надзвичайно багато залежить.

— Та чому б я приховував? Йоана була дівчина. Вона мені сказала, що ніколи не належатиме нікому, крім чоловіка, з яким одружиться.

— Як саме відбувся між вами розрив?

— Ми домовилися зустрітися в суботу, як завше. Вона не прийшла. Я побіг до неї додому, а її подруга, що мешкала разом з нею, сказала, ніби Йоана не хоче бачити мене. Звісно, я не повірив. Відіпхнув Дойну (так звуть ту дівчину) і зайшов до кімнати. Йоана лежала на канапі. Дивилася в стелю якимось відчуженим поглядом. На мене й не глянула. Не знаю, чому, але мені здалося, ніби вона й не впізнала мене або вдавала, що ми не знайомі. Дойна схопила мене за руку й випхала за двері. Вона взагалі забороняла мужчинам заходити до кімнати. Йоана колись мені казала, що Дойна відчуває до чоловіків огиду.

Дід погасив сигару.

— А вона не пояснювала, звідки така огида?

Хлопець трохи подумав.

— Ні.

— Може, ви все-таки знаєте причину, але як не хочете казати, то я не змушую. Це ваше право. Йоана часто бувала тут?

Василе Скурту почав пригадувати.

— Ні, не дуже часто. А після одного вечора зовсім перестала заходити до нас. Тоді саме завітав і мамин приятель лікар Петрашку. Він спробував залицятися до неї, і Йоана призналась мені, що цей чоловік їй дуже не сподобався і вона не хоче бувати в нас.

— А не пояснила, чим саме він їй не сподобався?

Хлопець знову заперечливо хитнув головою.

— І де ж ви після того зустрічалися?

— Їздили машиною за місто. Найчастіше на берег Арджешу, влітку. Зимою бували в Бенясі. Сиділи в машині або прогулювалися.

— Лікар Петрашку — друг вашої сім'ї?

— Він приходить до нас частенько. Лікує батька.

— А де ваш брат?

Хлопець здригнувся.

— Ви його знаєте?

— Бачив уранці, коли ви ховалися в цій кімнаті.

— Батько сказав, що мені ліпше не втручатися в цю брудну справу, і не дозволив виходити. Брат живе в суміжній кімнаті. Зараз пішов на прогулянку з собакою. Він мені брат лише по матері. Батько одружився з мамою, коли Вінченціу було два роки.

— Давно він хворий?

— Коли йому було три роки, він упав з балкона.

— Йоана коли-небудь бачила Вінченціу?

— Мушу вам зізнатися, я, поки міг, приховував його. Мама зробила в спальні переділку, і Вінченціу може вийти тільки через їхню кімнату. Йоана злякалася, коли вперше побачила його. А потім звикла. Думаю, вона його жаліла. Кілька разів навіть просила взяти на прогулянку з нами. Та ми, власне, й машину купили, щоб мати змогу вивозити його на свіже повітря.

— Здається, його хвороба невиліковна?

— Лікар Петрашку сказав, що йому може допомогти тільки чудо. Хіба сильний емоційний шок викличе функціональну зміну залоз внутрішньої секреції. Ви знаєте, Вінченціу страшний лише на вигляд, але він не ідіот. Ми з мамою навчили його читати і писати. Він читає досить багато, поки не почнеться криза.

— А в чому виявляються кризи?

Василе протер очі і відповів:

— Плаче. Кілька днів поспіль, з ранку до вечора. Беззвучно. На кілька тижнів упадає в цілковиту прострацію. Останнім часом виходить із цього стану все важче й важче.

— Скажіть, будь ласка, у вас немає хатньої робітниці?

Василе почервонів, опустив очі.

— Жодна з них у нас довго не затримується. Зараз приходить літня жінка, тричі на тиждень.

— А чому вони йдуть від вас? — спитав Дід, перекладаючи з місця на місце сірникову коробочку, щоб не бентежити Василе поглядом.

— Кому ж приємно лишатися в квартирі з Вінченціу? Не треба забувати, що фізично він розвинений нормально.

— Йоана не боялася його?

— Ні. До речі, після того як вона перестала в нас бувати, кризи у Вінченціу почастішали. Але не дуже замислюйтесь над цим. Я не допускаю думки…

Дід підвівся.

— Скажіть, пане Скурту, протягом останніх трьох місяців ви були на морі?

Хлопець також устав.

— Ні.

— А хтось із вашої сім'ї?

Василе подумав.

— Батько й мама були з лікарем Петрашку.

— Вони їздили тією машиною, яку було викрадено?

— Ні, машиною лікаря Петрашку.

— А чому не своєю?

Хлопець стенув плечима.

— Ось моя адреса, пане Скурту. Я хотів би, щоб сьогодні о шостій вечора ви зайшли до мене. Гадаю, у нас інтереси спільні. Хочу відразу сказати вам: я дуже сумніваюся, ніби то був нещасний випадок. Але це тільки між нами.

Дід вийшов на вулицю. Побачив на розі Вінченціу. Ранком у помешканні він не звернув уваги на зріст хлопця. Вінченціу був вищий від брата і кремезніший. Але його велика голова ледь трималася на тонкій шиї. Вінченціу всміхнувся до якоїсь дівчини, і Діда від тої усмішки пройняв дрож. Злякана дівчина пробігла мимо, не озираючись. Собака, що його вів на поводку хлопець, виявився не пуделем, а бульдогом.

Дід забрав Ельзасця від будки міліціонера, якому залишав його, й пішов до телефону-автомата, щоб доповісти Алексіу про свій візит до Скурту.

6

З лікаркою Камелією Скурту Дід розмовляв у її неврологічному кабінеті другої дитячої лікарні. В першу мить його вразила краса цієї жінки, їй було за сорок, і він сподівався побачити стомлену, виснажену не так роботою, як власним горем людину. Таке нещастя з Вінченціу, хвороба Леонте… «Цікаво, цікаво», — подумав Дід і сів на стілець, призначений для пацієнтів, іншого тут не було.

Великі чорні очі Камелії сяяли на чистому, як і в обох її синів, обличчі, тонкі, але чітко окреслені губи вигравали від сусідства чудових білих зубів — усе це справило на Діда надзвичайно приємне враження. Особливо ж приваблювала усмішка, а Камелія всміхалася часто і ставала тоді схожою на безтурботну пустотливу школярку, впевнену в собі. Дід бачив її фотографію, коли розмовляв із Леонте, але то була бліда копія цієї повної сили й здоров'я жінки.

— Чоловік казав мені про ваш візит, — повела мову Камелія, давши перед тим розпорядження медсестрі, щоб її не турбували.

— Так, добродійко, і це правда. І ви, либонь, здогадуєтесь, чому я вами зацікавився.

Камелія вийняла з кишені стетоскоп, мабуть, він їй заважав, і поклала на столі поруч із молоточком, яким перевіряла рефлекси пацієнтів.

— Насамперед я хочу вам сказати, що мій син зовсім не причетний до розслідуваного вами інциденту. Мій чоловік, напевне, казав вам, ніби Василе не був знайомий з Йоаною. Це зрозуміло, адже Леонте ніколи не відзначався сміливістю, головне для нього — уникнути зайвого хвилювання. Насправді ж Василе не тільки був із нею добре знайомий, а й кохав її, ба навіть хотів одружитися. Я не дозволила. Гадаю, кожна мати на моєму місці вчинила б так само. Мій обов'язок — поставити його на ноги, дати можливість досягти чогось у житті, а вже потім нехай вирішує сам.

— Скажіть, будь ласка, добродійко, — перепинив Дід, — ви були вдома тої ночі, коли зникла машина?

Камелія суворо глянула на нього, відтак засміялася, зблиснувши ідеально красивими зубами.

— Хіба я схожа на жінку, що розгулює ночами, тоді як її нещасне сімейство сидить удома?

Дід наморщив лоба.

— Перепрошую, ви хибно мене зрозуміли. Я не маю звички підміняти правду вигадками. Але ж бувають випадки, і це абсолютно нормально, коли людина змушена вийти з дому вночі. Скажімо, вас можуть викликати до хворого…

— Дорогий товаришу, повірте, я прагну допомогти вам, хоч і маю обмаль часу. В ім'я правди, якою дорожу так само, як і ви. Йоана не була мені чужою. І взагалі не можна байдуже ставитись до людини, що заходила в твій дім, обідала за твоїм столом, тим паче була любою твоєму синові. Природа обдарувала мене оптимізмом і здоров'ям, либонь, для того, щоб компенсувати жорстокість долі. Тому я й борюся зі своїми бідами, хоч, повірте, це дуже нелегко. Я вивчала психіатрію, але змінила спеціальність, аби спробувати допомогти синові. Досягла багато чого — інакше Вінченціу був би все життя прикутий до ліжка. Я певна — він зможе одужати повністю. Мабуть, вам дивно, але мусите знати: я живу і працюю заради Вінченціу. Він ні в чому не винний, це життя несправедливе до нього. Може, я погана дружина, може, приділяю недостатню увагу молодшому синові, але мати завше боліє душею за нещасну дитину.

Очі Камелії злегка затуманились, на них виступили сльози.

— Я вас розумію, добродійко, — сказав Дід, — і дуже прошу: не вважайте мене надокучливим. Я мушу дещо уточнити. Керуюся винятково гуманними мотивами, як і ви. Наскільки мені відомо, тільки ви і Василе можете водити машину.

— Так, це правда. Але частіше нею користується Василе. Певна річ, на дозвіллі. Він готується до екзаменів. Я ж їжджу лише на роботу і з роботи.

— А лікар Петрашку позичав коли-небудь у вас машину?

Камелія ледь помітно спохмурніла.

— Кілька разів. Тоді його машина стояла на ремонті. Він лікує мого чоловіка. Ви ж бачили, у якому стані Леонте, — майже два роки паралізований. Хоч я не вірю в надприродні сили, але часто мені здається, ніби над нашою сім'єю нависло якесь прокляття. Мій батько був шахтар, перший чоловік — інженер на шахті. Батько був прекрасна людина, та коли втратив роботу (шахту закрили) — запив. Якось узимку я знайшла його мертвим у вибої, де він пропрацював усе життя. Серцевий напад. Хотів вибратися нагору запасною галереєю, але серце не витримало. Я залишила свого першого чоловіка, коли він уперше прийшов додому п'яний. Він не був п'яниця, але мені огидні навіть пляшки на крамничних прилавках. Ще перед одруженням я просила його ніколи не напиватися, бо я не витримаю. Та він не послухав. Я переїхала до Бухареста разом із Вінченціу. В три роки хлопчик упав із балкона. Ви його бачили. Отож у мене є підстави вважати, що нас переслідує зла недоля.

Відчинилися двері, медсестра поставила на стіл тацю з двома чашечками гарячої кави.

— Красно дякую. Лише справжні медики можуть відгадувати бажання пацієнтів, — сказав Дід.

— Кава підбадьорює.

— Згоден.

Дід відпив кілька ковтків і, попросивши в Камелії дозволу, запалив половинку сигари.

— У вас дивний фах, — зауважила Камелія, також запаливши. — Ви, мабуть, підозрюєте геть-чисто всіх. Чи я перебільшую?

— Ні, не перебільшуєте, — всміхнувся Дід. — Ваш фах подібний до мого. Коли до вас приходить хворий, ви ставите діагноз методом виключення. Досліджуєте не лише те місце, на болі в якому скаржаться. Буває й так, що нічого не знаходиться. Пацієнтові острахи виявляються даремними. Тоді ви заспокоюєтеся самі й заспокоюєте відвідувача. Я роблю так само. Не хочу приховувати — справді, для мене кожна людина, так чи інак причетна до розслідуваної справи, залишається можливим правопорушником, аж поки я не впевнюся в її невинності. Такі правила мого ремесла, яким я займаюся з невеличкими перервами ось уже п'ятдесят літ.

— Щиро кажучи, не до вподоби мені ваше ремесло, — всміхнулася Камелія.

— Ви, добродійко, не шкодуєте сил для того, щоб члени нашого суспільства були здорові. Запевняю вас — це і моя мета. Отож не будемо відхилятися від теми нашої розмови. Я чудово розумію, що ви дуже зайняті, але дозвольте поставити ще таке запитання: у вас лише одна пара ключів від машини?

— Одна.

— Мене дивує, що хатні робітниці у вас довго не затримуються. Чим ви це пояснюєте? Не гнівайтесь, адже ми обоє зацікавлені якнайшвидше закінчити розмову, хіба не так?

— Маєте рацію. Але мені, щиро кажучи, не хочеться надто заглиблюватись у цю справу. Коли зустрічаю хворого з надмірною підозріливістю, ніколи не починаю з того, щоб назвати його божевільним.

— Все-таки, — наполягав Дід, — будьте ласкаві дати мені відповідь.

Камелія підвелася, вийняла з гаманця якусь таблетку, проковтнула й запила водою.

— Не кожна людина може витримати вдачу Вінченціу, дехто взагалі не хоче доглядати хворих. А в мене їх двоє.

— Це я розумію. Неясно тільки, чому ви не влаштували Вінченціу до спеціального санаторію?

— З якої речі? І до чого тут Вінченціу? Який він має стосунок до викрадення машини? Коли хочете знати, я двічі віддавала його до санаторію. Але він не може жити далеко від мене. Тікає звідти. Одного разу прибіг босий узимку. Я — мати і гадаю, вам неважко зрозуміти мої почуття. Вибачте, але я більше не відповідатиму на запитання, що стосуються життя нашої сім'ї. Ми не причетні до того трагічного випадку, я цього певна.

— Перепрошую, я ставлю вам запитання не з простої цікавості.

Камелія витерла очі хустинкою.

— Якої ви думки про Йоану? Вона не раз бувала у вашій квартирі.

— Вона справляла на мене дуже гарне враження. Аж поки я зрозуміла, що вона хоче прибрати до рук Василе.

— Ви цього певні?

— Я так думаю. Він її влаштовував. Але мене зовсім не влаштовувало мати вдома манекенницю.

— Розумію вас, пані. Вона була не рівня вашому синові.

— Саме так. В усьому іншому я до неї претензій не мала. Вона уважно ставилася до мене і всіх нас.

— А що ви можете сказати про її ставлення до Вінченціу?

— Йоана була з ним коректною. І не більше. Одного разу я помітила гримасу огиди на її обличчі. Від матері цього не приховаєш.

Дід помовчав трохи, а потім сказав:

— Ви знаєте, що мене вражає в цій історії? Гадаю, і вас воно бентежить. Дивний збіг обставин. Саме вашою машиною на смерть убито дівчину, яку ваш син кохав. І саме вашу машину було викрадено.

— Я теж міркувала над цим. Коли говорила про лихе прокляття, що нависло над нами, мала на увазі й цей випадок. Якби машина збила незнайому людину, то злочин був би не менший, але для нашої сім'ї в моральному плані абощо було б трохи легше. Василе став сам не свій. Тому я й хочу докласти всіх зусиль, аби допомогти вам. На перший погляд здається, ніби все шито білими нитками. Не заперечуйте, ви так хотіли мені сказати.

— Справді, це мене дуже дивує. Ну чому саме вашою машиною збито дівчину, яка в мріях вашого сина мусила стати його дружиною? І ще одне. Дівчина була на третьому місяці вагітності. Ви, певно, здивовані. Я не сказав цього Василе і дуже прошу вас не говорити. У жодному разі.

Дід стежив за виразом обличчя Камелії. Вона лише трохи спохмурніла і примружила вії. Заходила по кімнаті.

Зупинилася перед Дідом і глянула йому просто у вічі:

— Знайте, мій син нічого з нею не мав. Я можу заприсягтися. Він би мені признався.

— Ваш син завжди говорить вам усе?

— Н виховую дітей так, щоб вони були мені друзями. І Василе я часто по-дружньому казала, що дівчина не здається мені дуже гарною.

— Ця дівчина вже мертва. І хай там що — вона винна найменше.

Дід устав.

— До неї залицявся лікар Петрашку. Отже, її врода не залишила байдужим і його, — зауважив він.

— Про це я вам нічого не можу сказати. Але запевняю, лікар Петрашку — людина серйозна.

— Я нічого не вигадую. Проте на сьогодні досить. З вашого дозволу, я вас іще колись потурбую.

Дід вийшов. Тепер у нього в голові була ще більша плутанина, ніж до розмови з Камелією Скурту.

7

Коли Дід зайшов до кабінету, Алексіу слухав магнітофонний запис голосів своїх сімох дітей. Він жестом запросив Діда сісти й за кілька хвилин спитав:

— Можеш, Діду, визначити, котрий із них Йон, котрий Хараламбіє чи Пікі? Я розпізнаю тільки малюка.

Дід стенув плечима.

— Магнітофон так спотворює голоси, що й рідний батько не впізнає, — сказав Алексіу. — А пенсію ти одержав?

— Ще ні.

— Ми надбавили тобі двісті лей. Як бачиш, цінуємо твою діяльність. А Панаітеску на орден не пройшов. Максим заперечує, які, мовляв, у нього заслуги. Я ще поговорю з товаришем полковником.

— Дуже тебе прошу. На мою думку, Панаітеску треба нагородити або хоч морально заохотити — адже його пристрасть так ефектно підкреслює заслуги інших.

— Я цією фразою послуговувався б як гаслом, та боюсь, не допоможе. Тепер давай ближче до справи. Здається, не дуже тобі цього разу таланить.

— Що й казати. Таке враження, ніби я товчуся в замкненім колі, а відгадка десь поза ним. Єдине, чого я певний, — наїзду не було. Можу покласти руку на вогонь. Мені зараз потрібні адреси жінок, які працювали в Скурту.

— Якщо оформляли угоди, але навряд.

— Вони майже всі з Ардялу, знають одна одну і влаштовуються завдяки знайомству. Хоча б одну знайти. І хотілося б знати все про минуле лікарки Камелії Скурту.

Алексіу розгорнув зошит і сказав:

— Ось іще дрібна деталь, але, думаю, важлива для тебе: машину не можна було зрушити з місця, закінчився бензин.

Дід спаленів:

— Цікаво, цікаво, дуже цікаво!

— Ну якщо ти аж тричі це повторив, то, певна річ, цікава А про Дойну Чумедрю що скажеш?

— Поки що нічого.

— Ти знаєш, я не взяв наповажне слів Панаітеску про зв'язок цієї історії з детективом, але його гіпотеза наштовхнула мене на деякі роздуми.

— А саме?

— Ти говорив з Петрашку?

— Ще ні.

— Я думаю, в нього стосунки з Камелією Скурту не тільки товариські.

Дід зітхнув:

— Коли я побачив, який у неї вигляд…

— І ще одне, — сказав Алексіу. — Дойна Чумедря складала екзамен на шоферські права, але провалилася.

— На якій машині?

— Я ще не знаю, з'ясуєш сам. Я міг би послати когось із наших, але ж ти не любиш їсти чужою ложкою.

— Цієї ночі в місті що-небудь скоїлося?

— Що це тобі стукнуло в голову? — здивувався Алексіу.

— Нічого. Просто питаю.

— Особливих пригод не було. Дві квартирні крадіжки, троє зґвалтувань у віддалених районах і викрадено чотири машини. Один лише випадок здається мені дивним: хтось розбив вітрину, де не було нічого, крім голих манекенів. Оскільки ти займаєшся манекенницею, я подумав собі…

— Коли це сталося?

— Цієї ночі на вулиці Штефана Великого. О котрій годині — з'ясувати важко. Нічого не вкрадено. Та, власне, який би грабіжник вламувався до крамниці готового одягу крізь подвійне скло вітрини? Це міг зробити хіба що новак, а ймовірніше — хтось п'яний. Інформацію одержано сьогодні ранком.

— Цікаво, цікаво! — промовив Дід.

— Що ж тут цікавого? Не розумію.

— Аби нічого не було цікавого, ти, товаришу Алексіу, нічого б і не сказав мені. Отже, цей випадок і тебе заінтригував.

Капітан усміхнувся:

— З поваги до твоїх, Діду, років заперечувати не посмію.

Він натиснув на кнопку дзвінка, вмонтовану десь під столом, і до кабінету зайшов сержант. Алексіу написав кілька рядків на аркушику і дав йому.

— Товаришу сержант, швидкість — надзвукова!

— Зрозуміло, товаришу капітан, буде виконано!

Алексіу підійшов до великого сейфа і відімкнув важкі двері.

— Діду, прошу тебе, візьми пістолет. Я вже оформив тобі дозвіл, — сказав він і, щоб дістатися до верхньої полині, підклав під ноги кілька телефонних довідників.

Дід зневажливо зиркнув на зброю.

— Все-таки не хочеш?

Дід мовчки зняв окуляри з товстими, ніби автомобільні фари, лінзами і подав капітанові. Той на хвильку притулив їх до своїх очей і спитав:

— Скільки діоптрій?

— Тринадцять і вісім.

— Тобі ліпше б у лабораторії працювати. З отакими мікроскопами…

— Я ще ніколи не користувався пістолетом, скільки живу, — сказав Дід і пояснив: — Давить на психіку.

— Діду, я мовчу, але ж ти буваєш у таких ситуаціях… — Алексіу поклав пістолет у сейф. — Товариш полковник дав мені це розпорядження. Я сказав йому, що ти кепкуватимеш, але тепер доповім, що вручив тобі пістолет, інакше…

— Товаришу Алексіу, хочеш, я розкрию тобі одну маленьку професійну таємницю? Я ніколи не користувався пістолетом, а будь-якою іншою зброєю і поготів. Жодного разу не вистрілив. Навіть в армії. Скільки мені за це перепало, знаю лиш я. Мені завжди здавалося, що як тільки я вистрілю, мої окуляри розлетяться вщент, і я боявся. Без окулярів я геть сліпий.

— Як, ти жодного разу не вистрілив?! — здивуванню Алексіу не було меж.

— А так. Ніколи в житті. Свої успіхи я завдячую тільки дедукції. Хоч весь час займався досить складними справами. Мене від самого звуку пострілів нудить. Не через те, що боюся, — гидко. Тому жоден злочинець, який відбув термін покарання, не тримав на мене зла. Навпаки, признавалися навіть, що поважають мене. З декотрими доводилось потім і чарчину випити. Я розповідав, як мені вдалося викрить їх лише за допомогою логіки. А тепер — варто чи ні — відразу бах-бах! Це ж не дитячі іграшки. Причому, колись дістати зброю було набагато простіше. Один лише раз мав я справу з пістолетом та й то осоромився. Пістолет був водяний, я тоді розслідував викрадення ювелірних коштовностей і, йдучи на пишний прийом, поклав його до кишені. Мабуть, помпочка зламалася — вода потекла з кишені по штанях на підлогу, можеш уявити, який був конфуз. Я так і не зміг за довгі роки переконати багатьох із присутніх, що калюжу зробив не я, а водяний пістолет.

— Отже, ти, Діду, нас критикуєш. Але ж і ми використовуємо логіку, і непогано, інакше нас тут не тримали б. Так що не дуже розхвалюй колишні методи — ми їх добре знаємо. І не треба забувати, що змінився не тільки наш світ, а й ті, хто зазіхає на благополуччя людей. Ми справу революції захищаємо достойно.

— У цьому я з тобою цілком згоден.

— Дуже приємно, що інколи ми все-таки розуміємо один одного, — всміхнувся Алексіу і запалив цигарку.

8

Вітрину в крамниці готового одягу на вулиці Штефана Великого ще не полагодили, і Дід, стоячи перед нею, намагався зрозуміти, навіщо потрощено скло. Окрім трьох голих жіночих манекенів, у вітрині не було нічого. Манекени чеського виробництва, напрочуд гарні. На двох із них чорні перуки, на третьому — ясно-золотава. Цей манекен лежав на підлозі, мабуть, зловмисник хотів витягти його через пробоїну в склі. Та щось йому завадило в останній момент. Що саме? Дід ніяк не міг збагнути. Ніхто не чув дзвону розбитого скла, ніхто не намагався затримати злочинця — через те й у міліцію вчасно не повідомили. А може, йому перешкодила людина, зацікавлена, щоб ніхто ні про що не довідався? Дід подумав: Алексіу не випадково розповів про цю пригоду і, хоч на перший погляд ніякого тут зв'язку зі смертю Йоани не було, його охопило якесь невиразне передчуття і змусило довго розглядати вітрину. Безперечно, той, хто хотів винести картонну блондинку, не був звичайний злодій, може, це зовсім і не злодій, а його вчинок зумовлювали інші причини? Які ж саме? Ще раз уважно оглянув розбите скло — чи не лишилося на гостряках якогось сліду? Помітив лише маленький шматочок фарбованого картону з ноги манекена. Більш нічого. Дід зайшов до крамниці. Спитав завідувача, і продавщиця вказала на двері по той бік прилавка, де висіли жіночі сукні.

Завідувач був низенький на зріст, але гладкий, із застиглою, ніби приклеєною усмішкою. Величезні зуби виглядали в нього з рота навіть тоді, як він стуляв губи. Дід уявив цього чоловіка з отакою усмішкою у відповідальні моменти, що трапляються в житті кожної людини, і подумки пожалів його.

Поки завідувач вивчав Дідове посвідчення, на чолі йому виступив рясний піт.

— Сідайте, будь ласка. Ви знаєте, на щастя, нічого не вкрадено. Але ми повідомили в міліцію, як то кажуть, виконали свій обов'язок.

Кімнатка завідувача була крихітна, близько чотирьох квадратних метрів. Тут вмістилася старенька шафа, стіл і два стільці. На цвяху, забитому в стіну, висіли пожовклі й запилені рахунки.

— Ви знаєте, ми оце отримали імпортні пуловери, якщо вам треба… — прошепотів завідувач.

Дід звернув увагу, що піт ураз відлинув од його чола, ніби під шкірою в цього чоловіка була губка, яка то виділяла, то вбирала в себе рідину.

— Дякую, не треба. Мене цікавить інше, пане…

— Пецукан, прошу вас…

— Пане Пецукан. Коли ви помітили, що вітрина розбита?

— Сьогодні вранці, о сьомій сорок. У нас, знаєте, дисципліна — з'являємось на роботу раніше. Я привчив усіх працівників бути на місці за двадцять хвилин до відкриття, а ми з профоргом приходимо за п'ятнадцять. Ключі лише в нас із ним. Я їм кажу «доброго ранку», профорг показує мені свій ключ, я показую йому свій, він відмикає перші двері своїм ключем, я відмикаю другі своїм. Як бачите, з одним ключем до крамниці не зайдеш. Коли ми сьогодні побачили розбиту вітрину, а тоді впевнилися, що нічого не вкрадено, я просто обімлів: ну якого біса, скажіть ласкаво, бити вітрину, як не хочеш нічого красти?! Там стояли тільки картонні красуні. Чудово зроблені, дідько б їх ухопив, мов живі. — Пецукан засміявся, і його рот став схожим на гаманець, натоптаний замість грошей металевими зубами.

— Коли ви придбали манекени?

— Чотири дні тому. Ми їх одержали за безготівковим рахунком. Я побачив такі самі в центрі й замовив для нас — дуже мені сподобалися. Ви ж звернули увагу, яка шкіра, які очі, та й взагалі — жінки куди твоє діло! Дивишся на них — і здається, живі. Але на біса вони злодієві? Що йому робити з картонними панянками? Певне, якийсь малахольний або п'яний. А нам доведеться платити за скло.

— Що у вас було на вітрині раніше?

— Картонні стенди, на яких висіли різні тканини, шовки тощо. Ми цим самі не займаємося, у нас є оформлювач вітрин, бо гарне оформлення — теж мистецтво, уміти треба. Гадаю, ви зі мною згодні?

— Пане Пецукан, коли манекени виставлено на вітрину?

— Чотири дні тому. Оформлювач виставив, не ми. А сам пішов працювати в центр. Обіцяв прийти до нас сьогодні, але нічого не вийде, треба засклити вітрину, я навіть не знаю, де можна дістати таке величезне скло, і платити доведеться самим, якщо управління відмовиться погасити витрати.

— А раніше були подібні випадки?

— Ні. Відколи я працюю завідувачем, ми вживаємо застережних заходів.

— Чи ви не помітили, щоб хтось уважно приглядався до манекенів?

— Нічого вам сказати не можу, бо к майже весь час сиджу тут — займаюся рахунками, розробляю ідеї. Можна спитати дівчат, вони, буває, й на вітрину дивляться. Хочете, покличу їх?

— Зробіть таку ласку, прошу вас.

Пецукан вийшов і через кілька секунд повернувся, підштовхуючи в спину дівчину.

— Не бійся, Флоренцо, нічого лихого пан тобі не зробить.

— Панно, я хотів би знати, — звернувся Дід до продавщиці, — чи ви не помітили за останні чотири дні чогось незвичайного біля вітрини? Скажімо, який-небудь чоловік або жінка занадто довго і з великою цікавістю розглядали манекени?

Дівчина зморщила лоб, силкуючись пригадати, їй було не більше, як двадцять років. Маленькі чорні очі, пухкі губи і крихітний носик. Від хвилювання її розкішні груди то піднімалися, то опускалися під голубим халатом, туго підперезаним паском.

— Не пригадую, товаришу начальник. Але запевняю вас, я нічого поганого не зробила. Я сумлінна й дисциплінована.

— Ради бога, дівчино, не плачте, я ні в чому вас не звинувачую, тільки хочу знати, чи ніхто в ці дні не вистоював занадто довго перед манекенами.

— Учора в обідню перерву я довго дивилася на них: ще б пак, такі гарні постави.

— Та не про вас я питаю, а про сторонніх людей, що не працюють у вашій крамниці. Будь ласка, згадайте.

Дівчина стенула плечима.

Завідувач привів іншу продавщицю, так само одягнену, але старшу на вигляд і бідовішу. Цій навіть сподобалося, що її запросили, і вона охоче відповідала на Дідові запитання.

— Мою увагу привернув один випадок. Це було, дай боже пам'яті, позавчора, о пів на п'яту, атож, о пів на п'яту, я точно пригадую, бо ми відчиняємо крамницю після обіду о четвертій. Я на кілька хвилин пішла в підсобку взяти пуловер для одної покупниці. Коли я повернулася, вона ні сіло ні впало зауважила мені, що вітрина з манекенами має непристойний вигляд і взагалі не треба виставляти голих манекенів, так схожих на живих жінок.

— А вона купила хоч один пуловер з тих, що ви запропонували?

— Ні. Я подумала собі і ще й Флоренці сказала, не цій, що була тут, а іншій, її зараз немає на роботі, в неї грип: «Ця жінка зайшла до крамниці не пуловер купити, а тільки сказати про манекени». Вона ще потім підійшла до вітрини й спитала, де ми їх купили, таких гарних.

— І що ви їй відповіли?

— Нічого. Нам платять гроші не за те, щоб ми час гаяли, а щоб товари продавали. Вона мене про товари не питала і нічого не збиралася купувати — я тільки скривилася, звісно, так, щоб вона не помітила, й зайнялася своїми справами.

— Чи не могли б ви розповісти, яка на вигляд та жінка? Будь ласка, подумайте добре, мене цікавлять найменші подробиці, — сказав Дід і запалив половинку сигари.

— Яке в неї волосся, не знаю, вона була в шовковій косинці, ясно-зеленій, і сумочка такого ж кольору. В світлому плащі.

— А обличчя ви не запам'ятали?

— Точно не опишу, ви ж бачите, я — косоока, і товариш Пецукан просив, щоб я не дивилася людям у вічі; кому приємно: одне око на схід, друге — на захід. Ми повинні приваблювати покупців, а не відстрашувати.

Дід глянув на завідувача. У того на лобі знову виступив піт.

— Я справді це говорив, погляньте самі, — втрутився Пецукан, показуючи на очі дівчини.

— Так що ви нічогісінько не запам'ятали?

— Коли жінка повернулася до вітрини, я глянула на неї. Вона сказала, що манекени прегарні, і я побачила тільки її рот. Вельми красивий. І зуби в неї чудові, хоч і великуваті. Більш нічого я не бачила.

Дід підвівся.

9

Вийшовши з крамниці «Феміна», Дід знову зателефонував Алексіу й попросив прислати експертів з лабораторії, щоб зняли відбитки пальців на манекені й на склі вітрини, його прохання було продиктоване скоріше фаховим обов'язком, аніж певністю, що натрапив на правильний слід. Дідові було не зовсім приємно так часто вдаватися по допомогу до капітана, він знав, що трохи згодом наразиться на його кепкування. Це вперше за багато років Дід не міг визначити головної лінії, чіткого плану розслідування. Раніше, бувало, кожна деталь, кожна дрібничка, мов цеглинка, посідала своє місце в будові, а тепер таких цеглинок було чимало, а нічого з них скласти не вдавалося.

Дід швидко рушив тротуаром, стукаючи по асфальту металевим наконечником своєї палиці. Часу лишалося обмаль — о шостій, тобто через годину й п'ятнадцять хвилин, до нього додому прийде Василе Скурту. Перед цією зустріччю Дід іще хотів перебалакати з лікарем Петрашку.

Він застав лікаря, коли той уже був одягнений і збирався виходити. Дід ледве впросив його затриматись для розмови, пообіцявши, що вона буде недовгою. Петрашку скинув плаща, і вони зайшли до кабінету чергової медсестри: з ординаторській була якась нарада. Старшій медсестрі він дав розпорядження не турбувати їх чверть години. Дід відзначив про себе, що Петрашку встановив регламент, але змовчав.

— Тепер, коли ми зосталися віч-на-віч, дозвольте мені спитати вас, навіщо ви втягуєте мене в цю справу? — невдоволено промовив Петрашку. — Я знаю: існують правові норми, яких і ви зобов'язані дотримуватись. Сусідова кішка привела кошенят на моєму горищі, а ви намагаєтеся з'ясувати, чи ми з ним не породичалися, — весело пожартував лікар, щоб зняти напруженість.

Дід протирав окуляри і бачив перед собою лише розпливчасту тінь, коли ж надів їх, міг розгледіти найнепомітніші зморшки на обличчі Петрашку.

— Вибачте, будь ласка, вельмишановний пане лікар, за недоречний, на ваш погляд, візит. Може, через мене ви запізнюєтесь на якусь зустріч або жертвуєте і чимось важливішим, але, повірте, огидне ремесло, яке я обрав собі, вимагає дотримання деяких формальностей. Хоч до розслідуваної мною справи ви причетні десь так само, як той сусіда до кішки, я зобов'язаний переговорити з вами. Ви гарний невропатолог, і я не сумніваюся, що, встановлюючи діагноз, берете до уваги найменші дрібниці, аби звільнити хворого від страждань. Перепрошую за таке довільне порівняння, але я теж зобов'язаний зважати на всі факти, що бодай якось стосуються розслідування.

Петрашку зиркнув на годинник, чекаючи Дідових запитань.

— Здається, ви не були байдужі до Йоани Рареу? — спитав Дід навпростець.

— Я не байдужий до кожної вродливої жінки.

— Признатися, в цьому я з вами цілком сходжуся. Але я питаю не взагалі про вроду. Наскільки я поінформований, ви залицялися до Йоани.

Петрашку спохмурнів. Він приготувався тактовно відповідати на делікатно поставлені запитання, але старий, що сидів перед ним, не дотримувався правил вишуканого тону, і лікар відповів грубо:

— Напевне, ваш інформатор вражений глибокими комплексами, чи не так?

— Пане лікарю, прошу вас відповідати на мої запитання, а не ставити свої, а то чверті години, що ви ласкаво погодилися провести зі мною, нам не вистачить. До речі, мені спішити нікуди, в мене Ця розмова запланована, у вас — ні.

— А якої відповіді ви чекаєте від мене?

— На перше запитання ви не відповіли. Спробую поставити друге. За останні три місяці вас ніхто не просив, скажімо, Йоана Рареу або хтось від її імені, допомогти їй зробити аборт?

Самовпевненість Петрашку зникла, він спохмурнів.

— Ні, я не пригадую, щоб хтось звертався до мене з таким проханням. А хоч би й просили, я б однаково категорично відмовився, тим паче, що я не фахівець у цій галузі.

— Я не сумнівався, що ваша відповідь буде заперечною. Закон суворо карає і того, хто робить аборт, і посередників. Скажіть, будь ласка, ви давно знайомі з Камелією Скурту?

— Давненько.

— Либонь, у вас міцна дружба. Крім того, ви ще й лікуєте Леонте Скурту. Я вірю в некорисливу дружбу між чоловіком і жінкою. Це трапляється рідко, але я вірю.

Петрашку встав.

— Хотів би я знати, до чого ви хилите?

— Усе дуже просто. Ви самі пояснили мою мету: хочу довідатися, чому сусідова кішка привела кошенят на чужому горищі і до чого тут ви. Йоана Рареу була вагітною на третьому місяці. Знаючи ваше ставлення до неї, практично неможливо уявити, щоб вона не вдалася по допомогу саме до вас. Умовивід простий. Вона кохала Василе, але між ними інтимних зв'язків не було. Отож її першою реакцією на вагітність могло бути лише бажання позбутися дитини. У таких випадках дівчата, як правило, хапаються за винуватця. Ви ним бути не могли, бо тоді все було б набагато простіше: адже ви, як медик, вживали б протизаплідних засобів, і Йоана б не загинула. Крім вас, у неї серед медиків знайомих не було (не могла ж вона звернутися до Камелії Скурту), отже, її прохання до вас було б цілком зрозуміле й виправдане. Ви на моє запитання відповіли. Але що вдієш, коли я вам не вірю? Якщо слідчий висуває такі звинувачення, він мусить мати поважні доводи, інакше підпаде під дію статті закону, що карає за наклеп, хоча б звинувачення й висловлювалося без свідків. Як представник слідчих органів, я не можу порушувати закону, хоч інша стаття дає мені право використовувати всі докази для з'ясування істини.

Петрашку трохи походив по кімнаті й знову сів.

— Пане комісар, чи не знаю, як вас називати, повірте, ніхто до мене з подібним проханням не звертався. Я хочу бути з вами цілком відвертим і щирим. Після одного вечірнього чаювання — Камелія інколи влаштовує їх, аби хоч трохи розвеселити свою родину — Василе попросив мене відвезти Йоану додому. Поки що не занотовуйте нічого. Вона була не сама, а з Дойною Чумедрею. По дорозі ми перемовилися кількома словами, та й край.

— А чому Василе попросив вас відвезти Йоану, коли в нього є своя машина?

— Йому не дозволила Камелія. Інструктор, який навчав її водити машину, порадив ніколи не заливати в бак бензину більше, як до половини, мовляв, при зіткненні машин краще, коли бензину менше… Дурниці. Але вона сказала, що після обід багато їздила і боїться, що вранці їй забракне бензину доїхати до лікарні. Тож вирішили, щоб дівчат відвіз я.

— Які підстави мав Василе стверджувати, ніби ви залицялися до Йоани?

— Ніякісіньких. Просто в нього комплекс. Він і на мою дружбу з його матір'ю дивиться з підозрою, хоч, запевняю вас, між нами завжди були і тривають лише товариські стосунки. Камелія — дуже розумна й інтелігентна жінка, і ви, я думаю, можете зрозуміти, що чоловік, надто коли він самотній, такою дружбою гребувати не стане.

Дід запалив половинку сигари.

— Маєте рацію, пане лікарю.

Старий устав і потис медикові руку.

— Можливо, я вас іще раз потурбую. Наперед перепрошую, — додав він і вийшов.

За рогом Дід узяв таксі, показав водієві посвідчення і попросив зачекати. Він сидів у машині й уважно дивився на вулицю. Минуло десять хвилин — нічого цікавого. Дід уже хотів відмовитись од свого наміру, коли побачив Петрашку. Той швидко вийшов з лікарні, озирнувся, відімкнув машину і сів за кермо. Він дуже поспішав. Дід здригнувся: у лікаря також був «Фіат-1300».

— Будь ласка, їдьте слідом. Дистанція — п'ятдесят метрів.

Петрашку покружляв бічними вулицями і знову повернувся на центральну алею біля лікарні, звідки щойно виїхав. Він дуже обережно вів машину, так що таксистові було неважко триматися на потрібній відстані. «Фіат» Петрашку зупинився біля клініки, де працювала Камелія, і Дід полегшено зітхнув: нарешті хоч одне з його передбачень підтвердилося. Він попросив водія не зупинятись, назвав свою адресу і рівно о шостій годині приїхав додому. Щедро заплатив і відпустив таксі.

Перед будинком його вже чекав Василе Скурту.

10

Хлопець мав дуже стомлений вигляд, його чорні очі зовсім згасли. У Дідовій кімнаті він звернув увагу лише на собаку, що лежав у кутку на рогожі й незрушно дивився в простір синім скляним оком. Василе підніс палець до рота, але, щось пригадавши, не став кусати ніготь.

Дід увімкнув у розетку електричну кавоварку. Розмови не починав, хотів, щоб хлопець обвикся і заспокоївся. Через кілька хвилин Дід, насвистуючи якусь мелодію, поналивав у чашечки запашного напою, сів навпроти Василе й сказав:

— Я добре знаю, пане Скурту, бесіди зі мною не справляють вам приємності. І тому, що важко говорити про людину, яка була вам дорогою, маю на увазі Йоану Рареу, і тому, що наше співробітництво, ви, сподіваюся, не образитеся за це слово, я використовую для одержання найточнішої інформації про стосунки між членами вашої сім'ї. Мені зрозуміла ваша стриманість при першій зустрічі, коли я питав про ваших батьків. Але й ви мусите зрозуміти, що саме від вас неабияк залежить, встановлю я коли-небудь істину чи ні. Покликаюся до вашої чесності. Ви тільки-но вступаєте в життя, і мені б дуже хотілося, щоб ви увійшли в нього з чистою совістю, не тримаючи за душею нічого такого, що колись завдало б вам гризоти. Це аж ніяк не означає, що ви не маєте права не відповідати на запитання, які вважаєте за недоречні.

Василе Скурту уважно слухав Діда, але не міг відірвати погляду від Ельзасця, ніби той гіпнотизував його своїм синім оком.

— У нього скляне око, — пояснив Дід, щоб відвернути увагу Василе від собаки.

Хлопець відпив кілька ковтків кави. Руки в нього тремтіли.

— Після бесіди з вами я довго думав, — почав Василе. — Власне кажучи, я зараз нічим не можу займатися, тільки думаю. Хотів їхати до вас машиною, але відчув, що не зумію взятися за кермо. Ніби мене по голові хто стукнув. Думаю лише про неї, мучуся, докоряю сам собі. Мені здається — в усьому винен я. Треба було наполягти на своєму, врешті, я міг одружитися всупереч маминій забороні. Якби я відважився на цей вчинок, Йоана не загинула б. Лише тепер я зрозумів, що повівся як боягуз. Йоана заслуговувала на інше ставлення. Ви не дивуйтеся, я мушу визнати: ця дівчина дала мені крила, зуміла переконати, що провал на вступних екзаменах не означає краху всіх надій, треба бути наполегливим і тоді досягнеш своєї мети. Ви, мабуть, не знаєте, я також довідався про це пізніше, що Йоана успішно склала екзамени в інститут, але забрала документи і пішла працювати, бо їм з мамою було б дуже скрутно. Щиро кажучи, я на таку жертву не відважився б. Не можу навіть завітати до її мами і висловити співчуття. Багато разів проходив мимо їхнього будинку, а зайти не насмілився. Бо що б я їй сказав? Як би її втішив? Адже в мене не вистачило мужності боротися за своє кохання. Тепер до мене дійшло, який я нікчема.

Дід спокійно вислухав. Сповідь юнакова була цікава, та час минав, а справа не посувалася вперед.

— Розумію тебе, хлопче, але не треба перебільшувати. В житті всяке трапляється, буває, що доводиться гірко шкодувати за чимось, та нічого не вдієш.

— Так, це правда.

Дід потер собі чоло, потім очі, особливо ліве — мабуть, треба замінити скельця в окулярах.

— Василе, хоч тобі й важко, може, ти все-таки розкажеш Мені детальніше про стосунки, я знаю, що вони дружні, між твоєю мамою і лікарем Петрашку?

Юнак пильно подивився на Діда, його чорні очі зблиснули.

— Ці стосунки ніколи мені не подобалися, хоч я намагався зрозуміти маму, ба навіть виправдати її. Мушу вам сказати: без мами в, нас нічого б не вийшло, усім, чого ми досягли, завдячуємо тільки їй. Гадаю, вона одружилася з моїм батьком лише заради Вінченціу. Батько — людина чудова, але він зовсім безвільний, окрім цифр і звітів, ні за що ніколи не вболівав, нічим не цікавився. Я не знаю людини, що могла б так, як він, проходити мимо того, чого не хоче помічати.

— Розкажи мені, будь ласка, чому його спіткав інсульт? Я знаю, це лихо може скоїтися з кожним, незалежно від віку. Але мені відомо також, що найчастіше причиною буває якийсь великий струс або велика радість.

— Я не бажаю говорити про це.

— Як хочеш, я тебе не примушую. Але зрозумій: питаю не просто з цікавості.

— Ви підозрюєте маму?

— Скажу тобі чесно: поки що я не підозрюю нікого, і найменше в мене підстав, повір мені, підозрювати твою маму.

— Запевняю вас, мама ні в чому не винна.

— Я в цьому не сумніваюся, — сказав Дід, щоб заспокоїти Василе.

— Я не хотів би обговорювати стосунки моєї мами з Петрашку. У неї було дуже важке життя, я її розумію. Але коли б я точно знав, що між ними щось є, я не виправдовував би її. Напевне, так само думає і мій батько. Хоча Петрашку поводиться в нас, як у себе вдома. Та я ніколи не чув батькових докорів. Може, тому і я не зауважував їй. Тато й тепер любить маму до нестями. Одного разу я бачив, як він хворою рукою чистив їй туфлі. Чистив і плакав. Я тоді втік до своєї кімнати і хотів викинутись у вікно. Не тому, що засуджував батька, просто досі не міг зрозуміти, що мовчання було єдиним способом захисту при його м'якій вдачі. Я точно не знаю, що сталося. Чув лише уривки розмови. Говорили про Вінченціу. Пам'ятаю, прозвучало слово «клініка». Мама кричала, що нікому не дозволить відібрати сина. Щоб не слухати цієї сварки, я вийшов на вулицю. Наступного дня в батька був непоганий настрій. Я збирався до школи і не чув їхньої розмови. А коли прийшов після уроків додому, батько вже був у лікарні. Того ж дня від нас пішла хатня робітниця. Не знаю, чому, напевне, через Вінченціу. Тоді мама вперше побила його. Гадаю, вона потім більше шкодувала не за татом, а за Вінченціу. Після таких випадків брат цілі тижні ні з ким не розмовляє. Мама дуже страждала. Бувало, він по кілька місяців не вставав з ліжка. І мама робила все сама, аж до малоприємних процедур його інтимного туалету. Не пригадую, щоб вона хоч раз попросила допомогти їй. Мені здається, що мама почуває себе винною перед ним, незрозуміле чому.

— На скільки років Вінченціу старший за тебе?

— Майже на три.

— То йому було три роки, коли він упав з балкона?

— Так, два з чимось. Але мама ніяк не може вибачити собі цього випадку. І вечірки, які в нас інколи бували… Врешті, думайте про мене, що хочете… Але я певний, що вона влаштовувала ці вечірки не заради мене, а для Вінченціу. Він тоді весь час займався магнітофоном, міняв стрічки і був дуже задоволений. Вінченціу не відсталий розумово, ви можете легко пересвідчитися в цьому. Але бувають моменти, коли він перестає бути самим собою.

— Тобто як?

— Не можу вам цього пояснити.

— Ти помічав тоді щось незвичайне?

— Хоч ми й живемо в одній квартирі, але мені важко відповісти на це запитання. Коли з батьком сталося таке лихо, мама розділила його кімнату надвоє і поселила Вінченціу окремо. Доти він спав у холі. Мама ніколи не залишала нас на ніч в одній кімнаті. Якби вона так наполегливо не лікувала його, він був би зараз у жалюгідному стані. Хоч він і старший за мене, але говорити почав значно пізніше. Це я добре пам'ятаю.

— Вінченціу буває сам у місті?

— Так. Чому ви запитуєте? Я ж вам казав, він — зовсім нормальна людина, і коли б не його голова, ніхто б на нього й уваги не звертав. Його дуже травмують цікаві, а інколи й злякано-презирливі погляди чужих людей. Мама постійно бореться з цим комплексом, пригадую, вона просила Йоану й Дойну, щоб вони дивилися на нього спокійно, як на звичайного хлопця.

Дід хотів пригостити Василе сигарою, але той відмовився.

— Скажи, будь ласка, мама часто не буває дома?

Юнак уважно поглянув на Діда, не розуміючи, куди він хилить.

— Лікарку викликають і вночі. Мама працює ще й у платній поліклініці. Та хоч би де була, часто телефонує додому, розмовляє або з батьком, або з Вінченціу.

— А з тобою ні?

— Дуже рідко. Я розумію, чому. Адже я здоровий, а вона мусить піклуватися за них.

— А цієї ночі, коли скоїлося нещастя, тобто перед цим увечері, ти був у місті з машиною?

— Ні, вчора на ній їздив Петрашку. Бо він лише сьогодні, ви можете це перевірити, забрав свою з ремонту.

— Якщо ваша машина була в Петрашку, то як ти міг довідатися, що її викрадено? Ти ж сам повідомив у міліцію?

Василе трохи помовчав.

— Я хочу сказати вам усю правду. Сьогодні я вже був нещирий з вами в одному випадку, і ви не можете собі уявити, як це мене мучило. Хоч мама й просила мене змовчати, я не можу, вважаю, що це буде нечесно й неправильно. Близько десятої вечора Петрашку залишив машину під нашими вікнами. О десятій знайомий хлопчик, він живе на другому поверсі, піднявся до нас і сказав мені, що хтось поїхав нашою машиною. Я підійшов до вікна — справді, машини не було. Негайно зателефонував до міліції і сам пішов у відділення, говорив із черговим лейтенантом. Коли повернувся, мама була вже дома. Я все їй розповів, а вона обізвала мене дурнем і сказала, що дозволила взяти машину Петрашку. І додала, що я панікер і взагалі не мушу забувати — машина не моя, а її. Я пішов до своєї кімнати. Чув, як вона повідомила в міліцію, що машина знайшлася.

— А батька тоді дома не було?

— Був. Але він о дев'ятій лягає спати. Мама спить у холі. Я чув, як вона потім вийшла на вулицю. Я лежав у постелі, але заснув не відразу. Коли прокинувся, першою була думка про машину. Поглянув у вікно — машина на місці. Тоді я спокійно заснув.

— А про що змовчати просила тебе мама?

— Про її дзвінок у міліцію, що машина знайшлася.

— Цікаво, цікаво, — промовив Дід і замислився. — Будь ласка, ще одне запитання: учора вдень Йоана приходила до тебе?

— Так, батько казав, що вона була в нас після обіду. Я її не бачив, бо щодня сиджу в бібліотеці архітектурного інституту. Читаю. Мені там подобається.

— І ти не здивувався, що Йоана шукала тебе?

— Звісно, здивувався. Телефону в неї немає, то я відразу пішов на її квартиру. Дома її не було.

— А як ти про це довідався?

— Дзвонив, але ніхто не відчинив.

— А ти не пробував відчинити двері? Може, вони були незамкнені?

— Ні, не пробував. Я лише подзвонив кілька разів, та й годі.

— Потім ти пішов звідти?

— Так. Написав записку і підсунув під двері. Я написав, що шукав її і ждатиму сьогодні перед університетом.

— Дякую тобі, хлопче, на сьогодні досить.

Василе Скурту встав і пішов до дверей. Відчинив їх, але затримався і, не повертаючись обличчям до Діда, сказав:

— Хочу бути з вами щирим до кінця. Петрашку — мамин коханець. Коли батько дістав анонімного листа, вона в усьому зізналася і сказала, що не заперечуватиме проти розлучення. Батько зомлів, упав і вдарився головою об спинку стільця. Того ж дня його паралізувало.

Юнак вийшов. Дід подивився на нього з вікна. Василе похнюпив голову, ніби йшов за труною.

11

Щоб зняти втому, Дід відразу після того, як пішов Василе, прийняв душ. Пустив спочатку теплу воду, потім холодну, гарно розтер тіло рушником, надів халат. Ліг на софу і замислився. Старий годинник із зозулею вибив чверть години, як завше, на шість хвилин раніше. Дід усміхнувся і поринув у спогади. Він уже кілька днів не був на цвинтарі, де поховано його дружину. Подумки вибачився перед нею.

Задзвонив телефон. Ельзасець спроквола встав, позіхнув, підійшов до столика на коліщатках, де стояв апарат, і підкотив його до Діда.

Телефонував Алексіу. Дід узяв з кишені халата олівець і швидко записав на картці, прикріпленій шпилькою до софи, повідомлення капітана.

Поки Ельзасець відсував столика з телефоном до каміна, Дід перечитав запис. Розповідь Камелії Скурту про її навчання і роботу в Тімішоарі підтвердилася. Одна лише деталь, на перший погляд незначна, змусила Діда замислитися: Камелія кілька років тому захистила докторську дисертацію на тему «Роздвоєння особистості» — це тема з психіатрії, а не з неврології. Чому вона займалася таким серйозним науковим дослідженням не за своєю спеціалізацією?

Дід устав із софи й заходив по килиму. Цей бухарський килим — єдина цінна річ у його помешканні — був геть вичовганий навколо столу, бо Дід мав звичку кружляти по ньому, обмірковуючи складні ситуації, а вони, певна річ, за довгі роки Дідової служби траплялися частенько.

Він би ще довгенько походжав, але знову задзвонив телефон. Лейтенант Продай повідомив, що натрапив на слід якоїсь Еви Ласло. Вона рік тому вклала угоду з сім'єю Скурту на два роки, але пішла від них через півтора місяця. Дід записав адресу.

Тільки-но він прикріпив пуп'янок троянди у петельці на вилозі піджака, як до кімнати вбіг захеканий Панаітеску. В темних окулярах, капелюх насунутий аж до брів. Заклав руки в кишені й почав мовчки тупцювати: два кроки вперед, два назад. Нарешті вийняв із правої кишені руку і поклав на стіл двадцять п'ять лей. Другу таку ж купюру сховав до своєї лівої кишені.

— Я не віддав гроші Джіке, ну його к бісу!

Дід здивувався: якщо не віддав, то чому ж бере собі половину суми?

— Буде нам порівну, шефе! Вважайте, що ви заробили двадцять п'ять лей, я також. Ви думаєте, той Джіке не має дармового прибутку? Тоді я вас питаю: на які це кошти він спорудив собі двоповерховий особняк? Отож-то. Звісна річ, випише якусь там квитанційку, а більшу частину грошей привласнює. Мій батенько дуже хотів зробити з мене слюсаря, але я не шкодую, що не став ним: то хоч і вигідна, але брудна робота.

Дідові не терпілося якнайшвидше дізнатися, чи виконав Панаітеску доручення, а водій мав звичку довго й нудно розбалакувати про те, що зовсім не стосувалося справи.

— Гаразд, колего, але я згораю від нетерпіння…

Панаітеску зняв капелюха й окуляри, прикусив кінчик вуса, нахилився до Діда:

— Шефе, я зробив усе як належить. Посадив Джіке в «б'юїк», звичайно, перед тим прикрив сидіння брезентом, щоб він не замастив своєю спецівкою, і повіз до вказаного місця. Я залишив машину на сусідній вулиці, не пригадую її назви, теж імені якогось доктора. Засіли ми під яблунями навпроти того будинку і ждемо. Годин через дві вийшла дівчина. Джіке відразу її впізнав — та сама, що замовляла ключі. Вона трохи постояла, подивилася вздовж вулиці й пішла до автобусної зупинки. Була б розумнішою, то глянула б поперед себе й відразу б помітила нас, бо в Джіке черево — не те, що моє, втричі більше. Ми бігом до машини і поїхали за автобусом. Він зупиняється, і я пригальмовую, все дуже просто. Біля якоїсь лікарні дівчина вийшла, але хутко повернулася на зупинку — мабуть, не знайшла, кого шукала. А тоді поїхала аж до Білого Озера, дідько б її вхопив! Я вже злякався, що не вистачить бензину, ви ж мені дали талонів лише на двадцять літрів, а машина, самі знаєте, неабияка, пожирає пальне добряче.

— Але ж, Панаітеску, хіба я доручав тобі стежити за дівчиною?

— Ну, знаєте, шефе! Якого ж біса було стриміти в засідці? Щоб потім повернутися додому ні з чим?

— Продовжуй, будь ласка, — сказав Дід і почав кружляти навколо столу, заклавши руки за спину.

— Потім вона сіла в тролейбус, а я все боявся, що от-от скінчиться бензин. Висадив з машини Джіке, бо він важенний, думаю, дійде додому й пішки, не великий пан.

— Дуже прошу тебе, говори конкретніше, — чемно зауважив Дід. Він ніколи не гнівався на Панаітеску.

— Одне слово, дівчина вийшла з тролейбуса і безслідно зникла.

— Тобто як?

— А так, ніби крізь землю провалилася.

— А ти бачив, як вона вийшла з тролейбуса?

— Авжеж, бачив, як оце вас. Але біля тої зупинки якісь ремонтні роботи — вулицю розширяють, чи що, — і поки я міркував, як правильно об'їхати, щоб не порушити правил і не нарватися на міліціонера, вона щезла.

— Цікаво, цікаво! — промовив Дід.

— На мою думку, шефе, це справді далеко цікавіше, ніж би я побачив, куди вона пішла.

— Не розумію.

— Ну, коли б вона купила, скажімо, м'ясо абощо, то було б цікаво? Анітрохи. А так лишилася таємниця.

— Любий друже, щоб мені не затримуватися, приготуй, будь ласка, вечерю для Ельзасця. Рис у комірчині, молоко в холодильнику, звари кашу. І покладеш на тарілку вітаміни «А» і «С». Мені обов'язково треба ще сьогодні поговорити з Евою Ласло.

Дід подивився на себе в люстро і вийшов.

12

Ева Ласло мешкала на вулиці Спетару в невеличкій, на п'ять квадратних метрів, кімнатці в підвальному приміщенні. За житло вона не платила, а двічі на тиждень прибирала квартиру літній жінці з третього поверху. Решту днів працювала ще в кількох сім'ях поблизу.

Коли прийшов Дід, вона лежала в ліжку й співала тужливу пісню, не зводячи очей з портрета на стіні. Либонь, сумувала за тим вусатим хлопцем. Крім ліжка, в кімнатці стояв маленький столик і стілець та під чистим простирадлом висіло на стіні кілька ситцевих платтів.

— Ой лишенько, невже я не замкнула дверей? — злякано сказала дівчина й натягнула ковдру аж до підборіддя, щоб не було видно нічної сорочки.

— Вибачте, шановна, я потурбував вас невчасно, але я був певний, що ніхто в Бухаресті не лягає спати так рано.

— А я нетутешня, я з Чіука, а ви хто такий? Коли злодій — кричатиму.

— Люба дівчино, — заспокійливо промовив Дід, — я не злодій, навпаки, працюю в міліції, де злодіїв ловлять.

Він подав їй своє посвідчення.

— Чого мене ловити, я дівчина чесна і маю право тут жити: хазяйка тимчасово прописала.

— Ще раз перепрошую, що потурбував вас, але спонукала мене до цього надзвичайно важлива справа. Я прийшов просити вашої допомоги.

— О боже мій, ви зі мною розмовляєте, а я роздягнена, випрала сьогодні білизну, і так мені сумно стало без Пешти, що плачу й плачу. А можна, я одягнуся?

— Звісна річ, панно. Я тисячу разів вибачаюся, не думав, що ви лягли спати. Я вийду на вулицю, запалю сигару, а ви одягайтеся, хоч на запитання, які я вам поставлю, ви могли б і так відповісти.

— Тоді вийдіть, я швиденько, — сказала Ева і, не чекаючи, поки він зачинить двері, скочила з ліжка. Дід ненароком побачив її міцні кругляві ноги і подумав, що саме в таких дівчат народжуються потім здорові діти.

На вулиці він запалив половинку сигари і розмірковував про те, що багато дівчат їдуть за сотні кілометрів до столиці не для того, щоб заробити грошей, а щоб навчитися вести господарство і, повернувшись додому, зачаровувати цим умінням своїх майбутніх чоловіків. Не встиг допалити сигару, як у дверях з'явилася Ева і з нею старенька бабуся.

— Ось він каже, що не злодій, — звернулася Ева до бабусі, і Дідові знову довелося прохати вибачення і пояснювати мету свого візиту.

— Вони побудуть зі мною, коли ви питатимете мене, бо я боюся. Я чула від людей, що такі, як ви, бувають ласі до дівчат, — сказала Ева Дідові.

Він спаленів, проте вирішив, що дискутувати марне.

Знову зайшли до Евиної кімнати. Дід сів на стілець, вони — на ліжко.

— Панно Ево, рік тому ви працювали в сім'ї Скурту, пригадуєте? У лікарки Камелії Скурту.

Ева наморщила чоло, за кілька секунд обличчя її прояснілося:

— Так, так, у них іще хлопець такий потвора, з отакенною головою!

— Отже, панно, пригадали, — спокійно сказав Дід, хоч від слова «потвора» його пересмикнуло. — Але ж у вас була угода на два роки, а ви в них і двох місяців не пробули. Я ставлю вам це запитання, оскільки дівчина, яка приходила туди, ви її, можливо, знали, Йоана Рареу, потрапила під машину і загинула, а мій обов'язок як представника слідчих органів — з'ясувати обставини трагедії і знайти винуватця. Не хвилюйтеся, ви до цього зовсім не причетні. Мене лише цікавить, чому ви так швидко від них пішли і чи ви пам'ятаєте дівчину, чиє ім'я я щойно назнав?

— Відповідай йому, люба дівчинко, цей добродій не зичить тобі лиха, ти ж бачиш, і манери в нього вишукані, — сказала бабуся, милуючись трояндою, що червоніла на вилозі Дідового піджака.

Ева зиркнула на нього, потім на хазяйку, притулила долоню до рота й спитала:

— А ви не посадите мене?

— Боронь боже, панно, як вам таке в голову прийшло?

— Отак і прийшло. На світі, казав Пішта, багато підступних людей, не треба всім вірити, ось що він мені казав, — з великих карих очей Еви струмочками потекли сльози.

Дід швидко вийняв з кишені носовичок і по-батьківському ласкаво витер дівчині очі.

— Ради бога, панно, вибачте, що розхвилював вас. Запевняю, я прийшов без ніяких злих намірів. Заспокойтеся, прошу вас, і дайте відповідь на моє запитання.

— Не будь дурненькою, ma cherie,[1] ти ж бачиш, як чемно цей добродій тебе прохає.

— Тому пішла від них, що боялась їхнього хворого хлопця. Я спала в прохідній кімнаті й прокидалася вночі, бо він підходив до мого ліжка, дивився на мене й беззвучно реготав. Так було двічі.

— Отже, ви пішли через Вінченціу?

— Ага, його так звали. Але я пішла не через нього, він добряк і поштивець, купував мені цукерки і купав замість мене собаку.

— То, може, вам доводилось забагато працювати?

— Ні, робота не важка, я на здоров'я не нарікаю, раз-два — і прибрала в квартирі, у них лише три кімнати. І платили мені щедро — чотириста за місяць. А Вінченціу часто плакав, і мені було дуже шкода його, бо він добрий.

— То чому ж ви все-таки пішли від них? Напевне ж, була якась причина? Тим паче, ви працювали за угодою.

Ева перекинула на груди товсту косу, зав'язала голубу стрічку.

— Я злякалася!

— Чому?

— Одного разу Вінченціу не зачинив шафу, і хоч хазяйка не дозволяла нишпорити по шафах, мені стало цікаво, я заглянула. Хай бог милує, що я побачила! Жінка там стояла.

Дід насупив брови.

— Яка жінка? Думайте, Ево, що ви кажете!

— Правду кажу, гола жінка там стояла. Я ж сама бачила. Я тоді закричала з переляку, похапцем зібрала свої речі й утекла від них.

— А який вигляд був у тієї жінки, не пригадуєте? Ви не спробували заговорити з нею?

Ева заплакала.

— Ну ви б самі подумали, хіба зможеш слово мовити, коли побачиш отаке? Стоїть у самих трусиках і регоче, тільки голосу я не чула. А волосся в неї довге, золотисте. Дуже вродлива.

— А ви не розгледіли, може, то була Йоана, чи Дойна, або інша дівчина, що приходила до них? Раніше ви її не бачили?

— Схожа на Йоану, але, здається, не вона. А може, й вона, бог його знає. Я тоді як вискочила, то бігла, не оглядаючись, аж до своєї подруги Аджі. Вона в них працювала переді мною і теж утекла, бо хазяйка давала їй гроші, щоб вона загравала з отим хворим Вінченціу, каже, йому тоді покращає. Ну хто ж із отаким заграватиме? Хазяйка думає, що як ми сюди приїхали здалеку, то за гроші згодимось на все. А ми не по гроші приїхали, а щоб навчитися вести господарство, дома в нас є хлопці, бо ми чесні. А хазяйка втовкмачила собі в голову, що селянка може продатися за гроші й дияволу, прости мене, господи, що промовила це слово.

— Ево, після того, як ви втекли від них, ви нікому не розповідали, що там бачили?

— Нікому. Коли прийшла хазяйка, я сховалася, а з нею говорила Аджі. Вона сказала, що в мене померла мама, і я поїхала додому. Це не дуже великий гріх, бо моя мама давно померла. Ми інколи кажемо неправду, коли нам у когось не подобається і ми хочемо піти.

Дід занотував щось на одну з карток, які завше мав при собі. Хотів іще спитати в Еви про жінку в шафі, але подумав, що вона більш нічого не знає. І повів розмову інакше:

— А Йоана часто приходила до них?

— Вона була вродливиця. Приходила і тоді, коли дома буз сам Вінченціу, розмовляли вдвох. Він хоч і страшний, але не дурний, я з ним теж балакала. Тільки дуже потворний, аж дивитися страшно. Йоана ходила з ним і на прогулянку, брали й собаку. А Василе, його молодший брат, навіть не балакав із ним, і коли до нього хтось приходив, він проганяв Вінченціу, щоб той сидів у своїй кімнаті. Я двічі бачила, як Василе замикав його на ключ. Бо я вам скажу, Василе соромився такого брата. І Йоана спочатку не знала, що у Василе є брат, довідалася пізніше. Це було при мені. Вона почула, що хтось плаче, і схотіла побачити, хто, а Василе не бажав учинити її волю. Він сказав їй, що у нього є хворий брат. Ну вона все-таки побачила Вінченціу і дуже жаліла його. А раз вона прийшла до них із тією, з Дойною. Вони принесли кілька валізок одягу і більше години то вдягалися, то роздягалися, поки всіх платтів не переміряли, а Вінченціу був тоді дуже веселий, показував на них пальцем і повторював: «Манекени, манекени». Бог знає, що воно таке.

— А Василе був дома, коли вони влаштували цей парад моделей?

— Так. І він дуже сердився і не хотів дивитися на них. Він і з матір'ю своєю лаявся, казав, щоб віддала хворого в лікарню, бо він через нього не може нікого запросити до себе. А одного разу сказав, що піде з дому, бо не може більше жити в божевільні. Хазяйка дала йому ляпаса, і він два тижні не розмовляв з нею.

— А лікаря Петрашку ви коли-небудь бачили?

— Отого вродливого, з довгим волоссям?

— Так, його, — сказав Дід.

— Бачила, він справжній красень. Доводиться братом хазяйці чи якимось іншим родичем. Учащав до них. Я не раз подавала йому їсти, хазяйка загадувала. Коли він приходив, Василе зачинявся у своїй кімнаті і на всю вмикав радіо, не виходив, поки той красень не піде.

Дід знову щось записав на картці і глянув на бабуню. Та вже спала.

— Вони часто отак засинають, старенькі вже, дев'яносто років, — пояснила Ева і підклала бабусі подушку під спину.

— Леонте Скурту весь час сидів дома? — запитав Дід.

— Та ні, зовсім не сидів. Ото встане, поїсть і йде на прогулянку чи бозна-куди. Повертається пізно. Повечеряє — і до паперів. Хоч і на пенсії, а підробляв у кількох ресторанах, рахунки їм складав, він дядько грамотний. До мене гарно ставився: і про село розпитає було, як там люди живуть, і коли в мене весілля. Бо він добряк. Я рік працювала в Галаці й два в Бакеу, і ніхто мене ніколи не питав ні про Пішту, ні про батька, ні про те, як нам дома живеться. А в мене чотири сестри, я — найстарша. На різдво буде в мене весілля, і тоді піде на роботу менша сестра, бо всім треба навчитися. Як уміло ведеш господарство, то й чоловік по шинках не тиняється, дома йому приємніше, бавиться з дітками. Я вже вмію готувати двадцять страв, а ота лікарка навіть чаю не вміє заварити, тільки кави приготує. Якби я була мужчиною, ніколи б не одружилася з жінкою, яка геть нічого не тямить у господарстві. Правда, хазяйка руки берегла, вона ж вродливиця, і мені здається, — хоч, може, я й дурна, але я вам скажу, — добра в неї душа. Бо я ніколи не бачила, щоб отак мати побивалася за своїм дитям, як вона. Ото й уночі прокинеться, підійде до його ліжка, послухає, як він дише, поправить ковдру. Я чула двічі, що вона плакала. Стоїть над ним і плаче, а Вінченціу спить і нічого не знає.

— А ви певні, що тоді в його кімнаті не було нікого?[2]

— Ні. Але бувало, що я хочу прибрати в кімнаті Вінченціу, а він замкнеться й не впускає, а сам балакає з кимось. Ловко так говорить, про кохання, куплю, каже, будинок і платтів багато дорогих. Та я ніколи не бачила, щоб із його кімнати хтось виходив. Думала, то він сам до себе говорить, бо читає багато. Ті, хто багато читає, часто самі з собою балакають.

— А ви певні, що тоді в його кімнаті не було нікого?

— Ні, я точно не знаю, а що говорив, то я чула. Я ж не сиділа цілий день у хаті. І по закупки ходила, і прала в підвалі, й білизну розвішувала. Раз на два тижні доводилося з ранку до вечора прасувати, отож і подумайте, чи мала я час на щось інше? Може, хтось і був тоді в його кімнаті, а може, й не було, присягатися душею не буду.

— Красно вам дякую і ще раз перепрошую, що потурбував. Коли дозволите, допоможу вам провести даму нагору.

— Спасибі, не треба, її тепер до ранку не розбудиш, спить, як колода. Вона часто приходить до мене, і ми ночуємо вдвох, бо в неї нікого немає, а самій страшно, усі виїхали до Франції, а її залишили.

— Зрозуміло. А чому ви до неї не ходите спати, адже там більше місця?

— Я на ніч не ходжу нікуди, так я Пішті обіцяла, коли їхала. Уночі буваю тільки з ним.

Дід чемно попрощався і вийшов. На вулиці його чекав у «б'юїку» Панаітеску.

— То як справи, шефе? — спитав він. — Я бачив дівулю, гарненька, їй-богу. І здоров'я в них, сільських, залізне.

Дід не відповів.

— Думайте, що хочте, шефе, а я певний — усе сталося так, як описано в книжці, що про неї я вам казав. В усьому винен Василе. Він прочитав детектив і зробив усе достоту, як там. Спробуйте переглянути його бібліотеку і, напевне, знайдете ту книжку. Це ж сучасна молодь, шефе.

— Любий Панаітеску, марно стараєшся, нічого я тобі не скажу. Справа не така проста, як здавалося на перший погляд. Я обіцяв тобі, що доведу її до кінця за три дні, але навряд. У мене є чотири гіпотези, але бракує маленької дрібнички, щоб хоч одна з них підтвердилась. До речі, я забув тебе спитати: скільки ключів замовляла у Джіке Дойна Чумедря?

— Три. І просила зробити так, щоб не відрізнялися від оригіналу.

— Це Джіке сказав чи ти сам вигадав?

— Як можна, шефе? Як можна? Я теж хочу бути з вами відвертим. Занадто ми все ускладнюємо. А коли б ви за три дні впоралися, то й талонів на бензин у нас би чимало лишилося, і преміальна сума була б кругленька. Та що там казати — не щастить мені. Ви не гнівайтеся, шефе, але надто ви поважно до всього ставитесь. Я дав вам роман, там усе чорним по білому написано. А ви хочете по-своєму, отож і бракує вам якоїсь деталі. Думаєте, зловмисне вбивство, а я вже й книжці тій не вірю, я вважаю, був звичайний наїзд — і край. Скоро самі пересвідчитесь.

— Хотілося б повірити тобі, Панаітеску, але не можу. На жаль. Це злочин, і дуже тяжкий. Адже Йоана була вагітна.

Водій засигналив, виглянув у віконце й брутально вилаяв якогось юнака, що перебігав дорогу. А тоді звернувся до Діда:

— Назвіть цю справу в своїх мемуарах так: «Смерть манекена».

— Цікаво, цікаво, дуже цікаво! — сказав Дід і попросив узяти правіше.

Машина зупинилася біля кав'ярні. Дід уважно поглянув на Панаітеску й спитав:

— Як тобі спало на думку вигадати таку назву?

— Ясно як день, — зрадів шофер, що Дід зацікавився його думкою. — Дівчата — манекенниці, Йоана була манекенницею, у розбитій вітрині стояли манекени, самі бачите, маємо справу тільки з манекенами.

— І Вінченціу мав у шафі манекена.

— Як у шафі?

Дід коротко переповів йому розмову з Евою і додав:

— Блискуча назва, Панаітеску. Даю тобі сто лей. А коли підтвердиться те, про що я зараз подумав, то одержиш усі п'ятсот. А тепер відвези мене, будь ласка, на вулицю Мінодори, до матері Йоани Рареу. А сам швиденько з'їздиш до лабораторії, спитаєш у лейтенанта Продана від мого імені, чи знайшли на розбитій вітрині які сліди. Тоді приїдеш до мене. І ще одне. Попроси лікаря Добреску, криміналіста, нехай дасть мені з їхньої бібліотеки на одну ніч що-небудь про роздвоєння особи. Завтра ми одержимо з Тімішоари докторську дисертацію Камелії Скурту.

— А яка в неї дисертація?

— Розповім тобі іншим разом.

Вони їхали безлюдними вулицями — було вже пізно. На небо виплив місяць, війнуло пахощами весняної землі. Дід стрепенувся.

— Ти знаєш, Панаітеску, мені вже недовго лишилося жити.

— Отакої! Городите казна-що, вибачте на слові!

— Е, ні, любий друже. Я занадто гостро відчуваю весну, мовби мені двадцять років. Це в моєму віці може бути так само фатально, як і благодійно.

— Несерйозна розмова, шефе. І за сорок літ приїлася мені. Стоп, ми вже приїхали.

У глибині двору жовтіло вікно. Крізь шибку було видно полум'я двох свічок.

13

Мати Йоани Рареу жила в маленькому будиночку — одна кімната й кухня. Тиньк на стінах облупився, стеля змокріла. Усі меблі з кімнати винесено, залишився тільки стіл — на ньому труна з тілом Йоани.

Труна була простенька, ялинова, обклеєна білим папером із зубчиками по краях.

На кухні коло печі сидів молодий солдат. Дід догадався, що то брат Йоани. Він швидко їв, наче боявся, щоб у нього не відняли тарілку, і раз у раз поглядав у відчинені двері кімнати, де сиділа біля труни мама. Діда не спитали, хто він такий, звідки й чого прийшов. Несподівана смерть Йоани приголомшила всіх її друзів і знайомих, багато людей приходило віддати їй останню шану. Перед лицем смерті не могло бути ні зачинених дверей, ні запитань. У кімнаті панувала тиша. Солдат поглянув від печі на Діда і кивком голови вказав на кімнату. З очей старого покотилися сльози.

Йоана була така ж сама, якою він бачив її ранком у морзі. Вираз обличчя спокійний, тільки розплющені очі запитально дивилися в стелю.

Профіра Рареу — квола жінка років на п'ятдесят, бліда й така змарніла, що була схожа на тінь, уся в чорному, сиділа біля труни, склавши руки на колінах. Тримала в руках білу хустинку, але її чисті засмучені очі були сухі. Вона вже не могла плакати.

— Прийміть моє співчуття, пані, — сказав Дід, та жінка думала про своє і не почула його слів.

Дід стиха кашлянув, вийняв із петельки трояндовий пуп'янок і обережно поклав на білу вінчальну сукню покійниці. Побіля труни стояли букети квітів і кілька вінків — від товаришів по роботі, від профспілкової і комсомольської організацій.

Крім матері, нікого в кімнаті не було. На кухні поралась родичка чи сусідка — готувала страви на поминки.

— Якщо тобі так судилося, моя рідненька, нехай бог прийме твою душу, — тихо промовила Профіра. Вона ще трохи посиділа і вийшла надвір. Дід пішов слідом за нею.

Буяла весна, духмяне повітря — і те здавалося зеленим. Небо аж сяяло чистотою.

— Я розумію, яке тяжке горе спіткало вас, — обізвався Дід і пояснив, хто він і чого прийшов. — Страшне лихо. Але, якщо можете, розкажіть мені хоч трохи про Йоану. Я хочу встановити правду, знайти й покарати злочинця.

Він не сказав матері, що її дочка була вагітна.

— Господь усе бачить, добродію, і сам покарає винних, — промовила жінка, сідаючи на лавці біля квітника.

Дід сів поруч.

— Бог звершить правий суд на небі, але й ми на землі мусимо виконати свій обов'язок. Я не можу спокійно жити, поки не викрию того, хто обірвав оце молоде життя. У мене дітей не було, але я розумію вашу невтішну скорботу і від усього серця співчуваю. Скажіть, будь ласка, коли Йоана востаннє приходила до вас? Тільки не гнівайтесь, що я ставлю вам запитання.

— Вона була гарна дочка, я ні в чому їй не дорікаю. Тільки даремно вона звідси пішла. Оце й усе. Не послухалась мене. Хоч вона й не казала, але я знаю: соромилася, що в нас такий будиночок, не могла нікого запросити додому. Я її розуміла. Вона й так пожертвувала своїм майбутнім заради нас: вступила до інституту, а тоді забрала документи й пішла працювати, бо знала — важко нам буде, пенсія в мене мала, а Вірджіла призвали до армії. Вона ж молода, хотілось і їй гарно вдягтися. Та що тепер говорити… Коли Йоана йшла від мене, я передчувала — скоїться щось лихе, мати завше чує серцем. Але я не мала сили утримати її дома, а вона — залишитися. Тепер вона повернулася до мене. Та мені вже нічим їй допомогти.

Профіра замовкла. Нічна тиша була сповнена трепетного подиху життєдайної весни. Дід не квапив згорьовану жінку. Вона сама продовжила розмову:

— Ви питаєте, коли Йоана востаннє була вдома. Позавчора. Вона часто навідувалася, не забувала мене. Щось її тривожило. Я помітила це вже давненько, кілька місяців тому, але не питала, думала, сама скаже, а вона мовчала. У дитинстві, бувало, помовчить день-два, а тоді все розкаже. А як виросла — перестала ділитися зі мною своїми прикрощами. Хоч для мене Йоана і в двадцять літ зосталася дитиною, і я чекала, що вона розповість про свою біду.

— Дойна Чумедря часто приходила до вас?

— Тільки раз. Це вона винна в усьому, вона її зманила з дому. Але я не хочу брати гріха на душу, тепер уже бог розсудить, тепер не винен ніхто.

— Все-таки, пані, хтось винен. І ми не можемо ні звинувачувати, ні прощати божим іменем. Але іменем загиблої юності винуватець має бути покараний.

— Вона з хлопцями не зустрічалася, була відлюдькувата. Я часто радила їй піти на прогулянку з подругами чи в гості до когось завітати, а вона не хотіла. А тоді її забрала Дойна. Та дівчина відразу мені не сподобалась. Я жінка проста, але вмію розбиратися в людях. У неї очі погані. А я вже давно пересвідчилась — ото як мені чиїсь очі не сподобаються, так і виявиться згодом, що людина лиха. У тої дівки погляд байдужий, очі ніби неживі.

— А ви останнім часом не помітили чогось незвичного в поведінці Йоани? Тоді, як вона зажурилася?

— Кілька разів я чула, що вона виспівує в саду молитви. Я людина віруюча, але ніколи в житті таких молитов не чула.

— Що ж то за молитви?

— Не знаю, як вам пояснити. Слова в них звернені до бога, а співає так, що можна під той спів танцювати. Я спитала її одного разу, що то за пісня така, ніби кепкування над богом, а вона спохмурніла й нічого не відповіла. Через тиждень я знову спитала, тоді Йоана засміялася і сказала, що й сама не знає, як їй спало таке на думку.

До них підійшов солдат. З подивом глянув на Діда, обняв матір і промовив:

— Ходімо ляжете, мамо, хоч трохи заснете. Я сам посиджу біля Йоани. Завтра і післязавтра у вас будуть найтяжчі дні.

— Ходім, синку, — встала Профіра і гірко всміхнулася: — У мене тепер завше будуть найтяжчі дні.

Дід також підвівся. Хотів сказати Профірі Рареу ще кілька втішних слів, але вона відвернулася і пішла з сином у будинок.

На вулиці його ждав Панаітеску.

— Ну як, шефе, нічого нового? — спитав він, заводячи машину.

— Нічого, — відповів Дід, хоча дещо з розповіді Профіри Рареу насторожило його. — А ти чому так швидко повернувся?

— А я в управління не їздив, побував тільки в районному відділенні, звідти зателефонував Проданові та в лабораторію. Вітрину розбито цеглиною, але її не знайшли ні на тротуарі, ні у вітрині. На манекені багато відбитків пальців різних людей, напевне, продавщиць. Це буде перевірено. Лікар пообіцяв надіслати книги вам додому. Мені здається, шефе, нічого в нас не вийде.

— Чому?

— Бо час летить, а ми тупцюємось на місці. Я вже вас добре знаю: якщо першого дня нічого не прояснилося, справа затягнеться на кілька тижнів.

— Такий у мене фах, Панаітеску, нічого не вдієш.

— Як то не вдієш? Сто чортів! Викликали б до міліції отого красеня, що нігті кусає, та дівку з ключами, дали б їм чосу, та й квит, усе б розказали. А то дедукції, умовиводи. Слово честі, при комісарові Ізбешеску було краще. З поважними людьми чемно поводились, а з усяким дріб'язком не церемонилися. Правду виривати треба. А ви зі своєю логікою далеко не заїдете.

— Закон нікого не дозволяє бити. Я й раніше, за часів комісара Ізбешеску, і сам не бив, та й іншим не дозволяв. Навіщо тоді голова?

— Голова потрібна, поки є змога щось з'ясувати, а немає такої змоги — не гріх і рукам волю дати. А то всякі негідники вбиватимуть вродливих дівчат, а ми з тим непотребом делікатні балачки розводимо. Заради чого? Доведеться на бензин витрачатися з власної кишені. І премію чорта лисого дістанемо. А трохи грошей про запас не завадило б, як-не-як заслужили: їмо, де прийдеться, відпочити ніколи. Оце вам у вашому віці треба тинятися по місту опівночі? Хіба я не маю рації?

— Не маєш, Панаітеску, Зупинись, будь ласка.

Дід вийшов із машини. Прислухався. Підкликав до себе водія.

— Ти чуєш?

Панаітеску поглянув угору, озирнувся, стенув плечима.

— Цвіркунець, Панаітеску. Перший цвіркунець у цьому році.

— Боже мій, як гарно виспівує!

— Достоту ангельський спів, Панаітеску, ангельський, та й годі, — промовив Дід і сів у машину.

Здалеку долинули удари годинника — настала північ.

14

Перед тим, як прийняти душ, Дід приготував постіль і помив тарілку Ельзасця. Каша була доїдена, а вітаміни лишилися. Останнім часом пес був засмучений: господар легковажна його професійними здібностями. Та що вдієш — і цього разу чутливий нюх собаки не знадобиться Дідові. Справа Йоани Рареу не пов'язана з пограбуванням, власне кажучи, невідомо, з чим вона пов'язана. Десятки методів розслідування, якими Дід користувався майже півстоліття, зараз виявилися безсилими. Він знав почерк кожного рецидивіста й, оглянувши труп, міг безпомилково сказати: «Це зробив Оака» або «Це справа рук Партеніє». Тепер він не сумнівався лише в одному — Йоану Рареу вбив якийсь новак. Хто він? Як його знайти?

Дід вимкнув воду, й Ельзасець відразу приніс йому великого рушника. Було вже пізно, але хотілося переглянути книгу, що надіслав лікар Добреску. В ній описано найпоширеніші психічні захворювання, які так чи інакше призводили до злочину. Діда особливо зацікавив один розділ — знайшов у ньому наукове підтвердження своєї здогадки. Швидше б отримати дисертацію Камелії Скурту…

Зрозумівши, що вже не засне, Дід одягнувся, прикріпив повідець до нашийника Ельзасця і рушив з ним на цвинтар.

Сторож не здивувався, побачивши таких пізніх відвідувачів, — вони приходили о цій порі не вперше. Дід привітався, дав йому п'ять лей на цуйку і попрямував центральною алеєю до могили своєї дружини. Кілька днів тому він причепурив могилу, посадив квіти, на них уже з'явилися нові пагінці. Поруч була могила його колишнього начальника — комісара Ізбешеску. П'ятнадцять років тому Дід посадив на ній трояндовий кущ із наміром зрізувати з нього щодня по квітці — хотів у такий спосіб помститися покійному суперникові. Була в Діда підозра, що дружина зраджувала його, але доказів жодних не мав. Лише тоді, як купив Ізбешеску місце поруч із могилою Дідової дружини, він упевнився, що ревнував недарма. І вже після смерті свого начальника збагнув, чому той частенько посилав саме його в провінційні містечка розслідувати найзаплутаніші справи, на які завше доводилося витрачати багато часу. Та минули роки, минулася й образа. Тим паче, що з дружиною вони жили дуже гарно. А тепер він сидить на лавочці біля двох могил і бачить, як трояндовий кущ із могили Ізбешеску обвивається навколо сусіднього хреста.

Дід вийшов із цвинтаря й зупинив таксі.

— Куди вам, товаришу? — спитав водій.

— На ваш вибір, у мене п'ятдесят лей, — відповів Дід і погладив густий загривок Ельзасця.

Таксист увімкнув радіо і поїхав у Бенясу. Ніби вгадав Дідове бажання побувати за містом, де цілу ніч витьохкували солов'ї.

Назад поверталися іншою дорогою. Ельзасець заснув, а Дід милувався нічним Бухарестом. На вулиці Штефана Великого щось привернуло його увагу.

— Зупиніть, будь ласка, — попросив він.

Метрів за п'ятдесят від них була та сама крамниця, де вчора хтось розбив вітрину. Скло вже вставили, і перед ним Дід упізнав велику голову Вінченціу. Глянув на годинник — близько другої. Попросив водія під'їхати ближче. Тепер виразно бачив обличчя юнака, воно ніби змінилося: губи стиснуті, великі чорні очі сяяли захопленням. Та ось Вінченціу всміхнувся, і його лице спотворилося тваринним оскалом: криві зуби стирчали в різні боки. Дідові здалося, що він гладить рукою скло. Придивився. Юнак справді обводив долонею на склі граціозні лінії голої картонної фігури жіночого манекена.

Вінченціу помітив машину, відступив од вітрини і повільно пішов по тротуару, засунувши руки в кишені. Коли побачив, що машина стоїть на місці, збився з кроку, заспішив і зник за рогом.

Дід віддав таксистові п'ятдесят лей, хоч лічильник показував лише тридцять п'ять, і вони з Ельзасцем вийшли з машини недалеко від будинку Скурту. Стали в темному місці, так що їх було важко помітити, а вони бачили далеко. Довгенько ніхто не з'являвся. Дід уже подумав, чи Вінченціу, бува, не випередив його. І саме в цей час побачив юнака. Він ішов, як сновида, то сам собі всміхався, то міцно стискав губи.

На превеликий подив Діда, Вінченціу обійшов навколо будинку і подерся вгору по тильній стіні: з відчиненого вікна звисала вірьовка. Навдивовижу вправно хлопець за кілька секунд дістався до третього поверху і стрибнув у кімнату. Слідом за ним блискавично зникла вірьовка. Вікно зачинилося.

Дід був ошелешений. Повернувся додому, ліг спати, але задрімав тільки перед світом.

15

О шостій ранку Дід був уже на ногах. Прийняв холодний душ, не чергуючи його з гарячим — поспішав. Зоставив собаці їжу, одягнувся, вийняв із вази свіжий трояндовий пуп'янок яскраво-червоного, кольору і прикріпив у петельці на вилозі піджака.

Панаітеску підхопився, розбуджений гулом свого саморобного дзвінка, відчинив двері й знову шугнув у ліжко. Дідові довелося поторсати його. Тоді він мовчки встав, зробив кілька гімнастичних вправ і провів рукою по підборіддю:

— Я вчора ввечері голився, шефе. Думаю, зійде?

Він прополоскав рот і горло дезинфікуючим розчином — у місті лютував грип із якоюсь екзотичною назвою, а Панаітеску з усіх хвороб боявся лише грипу й жінок.

«Б'юїк» слухняно рушив з місця, і за кілька хвилин вони вже були на вулиці доктора Лістера.

Дойна Чумедря зачісувалася перед великим люстром, почепленим на стіні. Вона зовсім не здивувалася, побачивши Діда, її рухи були набагато спокійніші, ніж учора, під час першого Дідового візиту. На столику парувала чашечка запашної кави.

— Збираєтесь на роботу, панно? — спитав Дід.

— Так, о дев'ятій у мене примірка. Через два тижні будемо демонструвати нові літні моделі. Може, вип'єте кави? Беріть оцю чашечку, я собі зварю.

Дід подивився, де б сісти, але в кімнаті були тільки трикутні подушечки, і він почав пити каву навстоячки. Дойна не винесла з ванної стільчика — либонь, хотіла швидше його спровадити.

Дівчина була в халаті, 1 коли піднімала руку, оголювались її стрункі ноги. Дід подумав, що вона обрала фах манекенниці недарма.

Кава була міцна, саме така, яку він любив.

— Ви все ще цікавитесь Йоаною, чи не так? Я зібрала її речі, хочу віднести матері.

— Скажіть, будь ласка, панно Дойно, де ви були вчора о пів на п'яту? Вас бачили в районі Білого Озера.

Її рука з гребінцем завмерла. Дівчина пронизала Діда гострим поглядом, у її великих мигдалевидних очах зблиснули і вмить погасли неприємні вогники, і він зрозумів, чому ті очі не сподобалися Профірі Рареу.

Манекенниця швидко отямилась і відповіла:

— Я не знала, що за мною стежать.

— Ображатися не варто, панно. Щоб знайти злочинця, доводиться хоч-не-хоч вдаватися до найрізноманітніших методів, аби тільки вони допомогли встановити істину. Щодо вас, то будьте спокійні, наказу стежити за вами не було. Я випадково побачив вас із машини. Звернув увагу на вашу чарівну ходу. Звісно, манекенниця мусить не тільки гарно одягатися, а й мати вишукані манери, хоча б де вона була.

— Я навідувала свою подругу.

— А ви не скажете, як її звуть?

— Навіщо? — стрепенулася Дойна. її очі вмить розширилися.

— Просто я хочу впевнитися, чи ви справді були в подруги.

— А я просто не бажаю відповідати, — усміхнулася дівчина, зайшла до ванної і ввімкнула душ. Вже звідти додала:

— Не скажу, бо мені подобається ореол таємничості. Він робить мене далеко цікавішою.

— Ви в мене викликаєте цікавість лише як подруга Йоани Рареу. Не хочете відповідати на моє запитання — поставлю вам іще кілька і сам відповім на них, щоб розвіяти ваш ореол таємничості.

— Прошу вас, послухаю із задоволенням, — Дойна вимкнула воду.

— Торік у квітні ви складали екзамен на водіння автомобіля. Провалилися. Учора ви мені про це не сказали. Місяць тому ви замовили в майстерні три ключі запалення для автомобіля марки «фіат-1300». Дріб'язкова деталь, але ви і її приховали. Позавчора машиною збито дівчину, вашу найкращу подругу, як ви самі казали. Вона померла від того, що її збила машина, а може, й раніше, це ще буде з'ясовано. Ви жили з цією дівчиною в одній кімнаті, ба, як видно, й спали в одному ліжку. Учора ви були засмучені й пригнічені, а сьогодні вже зовсім спокійні й безтурботні. Я роблю висновок, що за цей невеликий проміжок часу відбулося щось важливе. Я хочу знати, що саме. Може, вас заспокоїла та подруга, в якої ви побували вчора. Сказати по щирості, дещо у вашій поведінці непокоїть мене, і я хотів би піти до тої подруги й також дістати необхідну дозу заспокійливого. А то знову доведеться турбувати вас.

Дойна вийшла з ванної в самих трусиках, ніби з огляду на вік Діда не вважала його за мужчину. Скинула з голови купальну шапочку, і її довге чорне волосся розсипалось по спині.

— То як, не бажаєте дати мені відповідь? — спитав Дід.

— Усе, що ви тут сказали, — правда. Мені додати нічого. Була я вчора у своєї подруги Елізабети Вирлан, вона також манекенниця, можете перевірити. Вулиця Альбе, номер п'ять.

Дід помітив, що її очі потемніли.

— І майте на увазі, я не можу піти на роботу з червоними очима. Я нікому не поясню, що плакала через чоловіка, який прийшов, щоб підозрювати мене.

— Сльози, панно, мають одну цінну властивість: вони омивають очі і роблять їх красивішими. Так пояснювала мені в дитинстві мама. Але я прошу вас не плакати і не думати, що я вас підозрюю. Зовсім ні. Хочу тільки застерегти — не варто нічого від мене приховувати. Я певний, що ви негайно, з першого ж автомата, зателефонуєте Елізабеті й попередите її про мій візит. І, звісна річ, попросите сказати, що саме ви, а не хтось інший, були в неї вчора. Я в цьому не сумніваюся.

Дойна пошпурила гребінець на підлогу і впала на канапу. Її тіло здригалося від ридань.

— Так де ви були вчора?

— У брата Партеніє.

— Я не знав, що у вас є брат у Бухаресті.

— Він мені не рідний, він брат у Христі, — сказала Дойна, не відриваючи голови від подушки.

— Як у Христі? Хіба ви віруюча?

— Так. Лише віра допомогла мені досягти чогось у житті.

— І що ви робили в свого брата у Христі?

— Молилася за душу Йоани. І вона була в нього кілька разів.

— А де можна знайти цього брата?

Дойна не відповіла. Встала з канапи і витерла очі. її обличчя було таке урочисто-спокійне, що Дід зрозумів: вона ніколи не назве адреси брата Партеніє.

— Не скажу.

— І не треба. Я його знайду і без вашої допомоги.

— Не думаю. Віруючих багато, і дім кожного з них є тепер і його домом.

— А цей брат має якийсь стосунок до випадку з Йоаною?

Дойна прикусила нижню губу.

— Так чи ні?

— Ніякого.

— Коли не помиляюся, йдеться про релігійну секту, а не про церкву.

— Не питайте мене ні про що. Мені вам нічого сказати.

Дід почав ходити по кімнаті. Не спитавши дозволу, запалив сигару. Став біля книжкової полички, перебіг очима назви кількох книжок і взяв одну з них — «Смерть манекена».

— Я не хочу зачіпати вашої віри, панно, мене цікавить лише одне: чи не вразила вас подібність сюжету цього роману до того, що сталося з Йоаною?

Дойна уважно подивилася на книжку і спохмурніла:

— Я цієї книжки не читала. Йоана сказала, що вона погана.

— А для кого ви, панно, замовляли ключі до машини?

Дойна сіла на канапу. Вона здавалася спокійною, тільки її очі не могли на чомусь зупинитися, збентежено бігали по кімнаті.

— Я вчилася водити на машині Василе. Він давав мені перші уроки. З нами була і Йоана. Я дуже хотіла мати свою машину. А зрозумівши, що в мене її не буде, вирішила навчитися хоча б водити. Місяць тому, коли батьки Василе поїхали до моря, я попросила його позичити мені машину. Він сказав, що не може, бо немає ключів. Але я побачила ключі на серванті і дуже розгнівалася: він обдурив мене. Взяла ключі і вийшла надвір. Та машини біля будинку, де вона завжди стояла, не було. Другого дня він знайшов мене і сказав, щоб віддала ключі. А я про них і забула. Пошукала в сумочці — знайшовся тільки один. Тоді я замовила ще два. їх зробили при мені. І я віддала їх Василе.

— Ви знаєте, панно Дойно, у мене таке враження, ніби брат Партеніє з його вірою не дуже піклується про чистоту вашого сумління. Доведеться нам зайнятися вами. Уже восьма година, поспішіть, а то спізнитесь.

Дід запхнув собі в кишеню детективний роман і вийшов. На душі в нього було дуже гірко.

16

Аж до вулиці Лепушняну Дід не промовив жодного слова. Віддав Панаітеску роман «Смерть манекена», і той, зрадівши, що його передбачення збувається, ледь не заїхав у Димбовицю.

— Треба бути уважнішим, Панаітеску.

— Вибачте, шефе. Я ж вам відразу сказав: усе так і було. Книжку взято за основу. Якби ви мене послухали, ми б уже далеко просунулись. А то, бач, тупцюємо на місці.

Дід суворо поглянув на нього. Панаітеску збагнув, що переборщив, і почав насвистувати свою улюблену мелодію.

— Фальшивиш, Панаітеску.

Зупинивши автомобіль у вказаному місці, водій ображено промовив:

— Я вже сорок літ насвистую цю саму мелодію, і ви часто називали її ангельською. А це, бач, фальшивлю. Хіба взяли б мене тридцять років тому в хор Святої Трійці, коли б я не мав виняткового слуху? Просто, шефе, ви не в гуморі. І хочу вам нагадати, що в мене більш нема талонів на бензин. Крім того, мені слід підстригтися.

Дід усміхнувся, вийняв із гаманця двісті лей і п'ять талонів на двадцять літрів. Віддав Панаітеску, зауваживши:

— Чимдалі, шановний колего, ти стаєш усе прагматичнішим. Я присвячую окремий розділ у мемуарах цій рисі твого характеру. Дам тобі прочитати.

Панаітеску часто чув слово «прагматичний», але не розумів його значення, тому вважав себе приниженим. На знак великої образи прикусив лівого вуса.

— Не гнівайся, любий Панаітеску. Будь ласка, поїдь до Алексіу, візьми в нього докторську дисертацію Камелії Скурту, якщо її вже надіслали з Тімішоари, і нехай він дасть усі адреси релігійних сект Бухареста. Подивися, чи немає серед них якої-небудь адреси в тому районі, де вчора зникла на твоїх очах Дойна Чумедря. Здається, ми на правильному шляху, і в цьому велика й твоя заслуга. Я ж від тебе правди не приховую.

Панаітеску знав, що він прибільшує, але було приємно. Побожно глянув на Діда:

— Усе зрозуміло, шефе. А ви собі грошей хоч трохи залишили? Бо мені вони зараз не дуже й потрібні…

— Скажи Алексіу, що я зайду до нього о четвертій. Грошей мені не треба, а давно вже хочеться поласувати квасолею з копченою ковбасою. Хоч і печінка, дідько б її вхопив, болітиме, але ж така смакота!

— Я цибулю не пересмажуватиму і замість масла візьму олію.

— Тобто ввечері я помру від задоволення, домовились?

— Не турбуйтеся, шефе, усе буде гаразд, маю про запас кілограм питної соди.

Дід обійшов навколо будинку, де жила сім'я Скурту, і вирішив піднятися на третій поверх чорним ходом. Не встиг дійти до площадки другого поверху, як почув чиїсь кроки. Хутко сховався у кам'яну нішу в стіні. Повз нього пройшла жінка. В одній руці вона тримала тарілку, а в другій свічку й сірникову коробочку. Дід почекав, поки вона спустилася в підвал, й обережними котячими кроками пішов по сходах угору. Кілька разів натиснув кнопку дзвінка, і йому відчинив Леонте Скурту. Він анітрохи не здивувався, побачивши Діда.

— Ви самі, добродію Леонте?

— Сам. Дружина в лікарні, Василе в бібліотеці, а Вінченціу, мабуть, десь гуляє.

— Ви не боїтеся відпускати його самого?

Леонте сів на стілець, запросив і Діда сісти, зібрав розкладені на столі папери з колонками цифр.

— Виконую роботу для кав'ярні «Біхор» — звіряю рахунки. Воно ніби й не личить колишньому головбуху займатися такими дрібницями, але я вважаю, що ніякої праці не слід соромитись. Ви питаєте про Вінченціу. А чому, власне, треба за нього боятися?

— Ви йому не батько, але, як бачу, обидва хлопці для вас однакові.

Леонте почав масувати правою рукою білі пальці паралізованої лівої руки й відповів:

— Не зовсім так. Я завжди приділяв Вінченціу більше уваги, ніж Василе. Це й не дивно — він дуже нещасний. Думаю, і ви б інакше не змогли.

— Може б, і не зміг, але, в усякому разі, намагався б робити це делікатно, щоб не травмувати другого хлопця. Та я не повинен втручатися у ваші сімейні справи. Мене цікавить одне: чи не помічали ви у Вінченціу якихось дивних звичок?

— Майте на увазі, — відповів Леонте, — підозрювати його в чомусь поганому просто абсурдно. Вінченціу завжди був на диво спокійний. Правда, інколи він надовго впадає в меланхолію, але дружина певна, що це скоро минеться. Ми хочемо влаштувати його на роботу. Шкільний курс він пройшов дома, проте підготовлений добре. Зараз я підучую його бухгалтерській справі. Десь у невеликій установі, в окремій кімнаті, Вінченціу міг би працювати. Практично він здоровий, ненормальне в нього тільки обличчя.

— Вибачте, будь ласка, але ви не відповіли на моє запитання: помічали ви щось дивне в поведінці Вінченціу?

— Ніколи. Я міг би навіть сказати, що Василе дивакуватіший за нього. Він так неймовірно страждав, коли не вступив до інституту, просто жах! Я радив йому йти в технікум — на мою думку, це перспективніше. Але Камелія була проти і, звісна річ, переконала Василе. Сучасна молодь боїться всього, що не зветься університетом. Через те йдуть на будь-який факультет, навіть без покликання, аби тільки туди. Безглуздя! Практичний, конкретний фах завжди був і буде золотою жилою.

— Пане Леонте, я розумію, чому ви приховали від мене, що Василе був знайомий із Йоаною. Більше того, Йоана приходила до вас напередодні нещастя. Хіба не так?

Леонте спохмурнів.

— Хто вам сказав?

— Яке це має значення? Я знаю, ви наказали всім мовчати не через те, що приховуєте якусь таємницю. Просто вам не потрібні зайві клопоти. Тим паче присутність такої людини, як я, з безліччю запитань і, чого гріха таїти, з підозрою — задоволення не приносить. Крім того, у вашій родині немає цілковитого взаєморозуміння, як би ви не намагались переконати когось у протилежному. Чи, може, я старий причепа?

Леонте встав, пішов у ванну, і Дід побачив, як він проковтнув одну за одною дві таблетки.

— Мене щодня мучить мігрень. Василе признався вам, що був знайомий з Йоаною?

— Він чи хтось інший — яка різниця?

— Хоч у нашій сім'ї немає цілковитої гармонії, але я не сказав би, що вона відсутня зовсім.

— Яка там гармонія, пане Леонте, коли ви підозрюєте власну дружину? А в ситуації з Йоаною вам хочеться одного — аби тільки вас не турбували.

— Юність схильна все перебільшувати, геть усе, пане комісар. Але не тільки Василе, а навіть мене шокували дружні стосунки Камелії з лікарем Петрашку. Оскільки я бачу, що вам відомо більше, ніж я думав, буду з вами цілком відвертий. Я зробив трагедію з дрібниці. Хтось надіслав мені на роботу анонімку. Я й сам знав — Камелія ніколи палко не кохала мене. Мабуть, тому лист так боляче вразив моє самолюбство. Я прийшов додому пригнічений. Не думайте, що інсульт стався внаслідок нашої суперечки. Зовсім ні. Вона дала тільки поштовх — у мене був високий тиск. Я несправедливо звинувачував Камелію. Мушу зізнатися: колись давно я вже підозрював її. Вона знала Петрашку ще з інституту, потім вони знову зустрілися в Бухаресті. Ми ж довго жили в Тімішоарі. Мені було відомо, що в інституті Камелія кохала Петрашку. Але хто ж не закохується в студентські роки? Коли ми переїхали до Бухареста, Петрашку став учащати до нас. Я переконаний, що Василе глибоко помиляється, так само, як помилявся раніше і я, — у Камелії немає іншого життя, крім Вінченціу. Я розумію її, адже це її син.

— А вам не здається занадто перебільшеною турбота лише про одного з членів сім'ї?

— Спочатку я вважав її навіть патологічною, а потім зрозумів Камелію. З одного боку, це материнська любов, а з другого — професійна амбіція. Не забувайте — десятки її наукових робіт опубліковано в нас і за кордоном. Тепер, після багатьох літ спільного життя, я впевнився: вона одружилася зі мною, аби мати можливість займатися наукою.

— Ваша дружина сама лікує Вінченціу?

— Разом з Петрашку. Вони й мене лікують удвох.

— Петрашку не одружений?

— Ні.

— Добродію Леонте, покажіть мені, будь ласка, кімнату Вінченціу.

Леонте всміхнувся:

— Бачу, ви не дуже вірите моїм словам.

— Є така приказка: довіряй, але й перевіряй.

Леонте відчинив двері, що вели з їхньої спальні в кімнатку Вінченціу. Вона була маленька, майже така, як у Еви Ласло. Ліжко, шафа, тумбочка й кілька гантелей — більш нічого.

Підійшовши до вікна, Дід побачив потерті краї лутки, а лід вікном — батарею центрального опалення. Зрозумів, до чого Вінченціу прив'язував вірьовку.

— Чи не могли б ви, добродію Леонте, відчинити шафу? Тільки, будь ласка, не ображайтесь.

Леонте знову всміхнувся й відчинив обидві половинки. Крім одягу й білизни, там нічого не було.

— А що вас цікавить? — спитав Леонте. — Може б, я допоміг?

Запобігливість господаря насторожила Діда.

Він висунув шухляду й побачив у ній вірьовку, ту саму, на якій уночі Вінченціу піднявся в кімнату. Вона була тонкувата — дивно, що витримувала таку вагу. Могла порватися в будь-який момент.

Леонте пояснив:

— Хлопець зберігає її на згадку. Напевне, Камелія розповідала вам. Десять років тому Вінченціу не міг сам встати з ліжка, і вона купила йому цю вірьовку. Я прив'язав її до батареї, Вінченціу тримався за неї і навчився вставати.

На тумбочці Дід побачив коробочку з ліками і шприц у футлярі. Прочитав етикетки, але нічого не зрозумів. За все своє життя він не мав справи ні з медикаментами, ні з лікарями, хіба що під час розслідування консультувався з ними або хтось із лікарів був замішаний у якійсь справі.

— Сподіваюся, ви не знайшли нічого компрометуючого? — іронічно спитав Леонте.

— У мене такої мети не було, добродію.

Дід ніби ненароком випустив з рук сірникову коробочку. Нахилився підняти її й заглянув під ліжко. Там нічого не було. Він пригадав запевнення Еви Ласло, що вона бачила в шафі дівчину. Справді, шафа чимала, у ній можна стати на повний зріст. Дід вірив — то не галюцинації. Але кому потрібно було ховатися в шафі і, головне, навіщо?

Дід помітив на обличчі Леонте острах. Нижня губа в нього злегка тремтіла. Без сумніву, він догадався, що саме шукає Дід. Догадався і стривожився.

— Будь ласка, передайте Вінченціу: сьогодні о дванадцятій я прийду поговорити з ним, — сказав Дід.

Леонте спохмурнів.

— Я вважаю, що вам не слід говорити з Вінченціу. Коли ж ця бесіда необхідна, то мусить бути присутня й Камелія. Він дуже вразливий, з ним може трапитися все.

— Що може трапитися? Адже ви самі недавно переконували мене: у Вінченціу ненормальне тільки обличчя. Та й то, на мою думку, ви перебільшуєте.

Дід вийшов на вулицю через головний під'їзд — навпроти трамвайної зупинки. Він запалив сигару й краєм ока зиркнув на вікно в квартирі Скурту. Фіранка була трохи відхилена, Леонте стежив за ним. Підійшов трамвай, і Дід поїхав.

На першій зупинці він вийшов, повернувся назад і зайшов у будинок з чорного ходу.

Спустився в підвал, прислухався — жодного звуку. Увімкнув кишеньковий ліхтарик, шукаючи місце, де можна було б сховатися в разі необхідності. Нічого підходящого. Натиснув кнопку електровимикача, світла немає. Дід почав оглядати підсобки, присвічуючи ліхтариком, їх тільки сім, хоч родин у цьому блоці мешкає більше. А може, Скурту мають комірчину в іншому місці? Одначе інтуїція підказувала: треба спочатку обстежити тут. Соління, лахміття, дитячі коляски, санчата — і все просякло запахом квашеної капусти. В одній із ніш він побачив старий медичний стіл. Отже, інтуїція не підвела. У цьому будинку, крім Камелії, медиків немає, значить, комірчина належить Скурту.

При тьмяному світлі ліхтарика важко знайти серед мотлоху те, що шукаєш. Раптом Дід здригнувся. Із мішка виглядала нога. Ліхтарик ледь не випав у нього з рук. Давно вже він не відчував такого страху… І в цей момент двері, що вели до підвалу, зарипіли, і хтось почав швидко спускатися по сходах. Дід вимкнув ліхтарик і кинувся в кінець коридора. Серце шалено билося, готове вирватися з грудей. Тепер він пожалкував, що не взяв пістолета, який давав йому Алексіу. Може, доведеться захищатися, а сили вже не ті.

Крізь двері пробивалася смужка денного світла. Дід упізнав Леонте. Той ішов із свічкою, обличчя в нього було бліде, як віск. Паралізована рука підв'язана, але свічку він тримав у ній. Зачинився у своїй комірчині, і звідти хвилин з п'ятнадцять чулися глухі удари молотка чи іншого важкого предмета. а потім хрускіт розбитого картону. Через якийсь час Леонте вийшов із мішком під пахвою, погасив свічку й попрямував до виходу. В протилежному кінці коридора спалахнуло світло, і Дід побачив, що Леонте заходить до іншого приміщення.

Навшпиньки пішов слідом, став за дверима й почав спостерігати. Леонте відкрутив кран, запалив газ у великій печі, де був умонтований чималий казан для виварювання білизни, і висипав туди все, що було в мішку. Тоді пустив воду, заглянув у казан і накрив його. Вимкнув світло і вийшов. Угорі якась жінка спитала його:

— Як ся маєте, добродію Леонте? Як ви себе почуваєте?

— Трохи краще. Я оце запалив газ, сьогодні наш день у пральні.

Двері зачинилися, настала тиша. Дід зайшов у пральню, присвітив ліхтариком і підняв накривку казана. Там плавали уламки манекена. Вони вже розмокли і втрачали форму, але Дід помітив, що потилиця манекена пробита. Можливо, саме в це місце вдарив молотком Леонте.

Дід накрив казан і вийшов із підвалу. Надворі сяяло сонце. Він полегшено зітхнув.

17

Здивувався, побачивши, що назустріч іде Панаітеску.

— Шефе, Алексіу попросив розшукати вас. Дисертацію Камелії Скурту привезуть з Тімішоари тільки вечірнім літаком. Але він сказав мені таке, що можна впасти. Вас хотів побачити Гогу. Він телефонував Продану. Виявляється, у Йоани витекло зовсім мало крові. Гогу певний, що вона була мертва задовго до того, як її збила машина. Просив вас обов'язково зайти до нього. А що я вам казав?

Дід притулив руку до живота. Голод і втома нагадували про себе. Панаітеску спочатку не хотів іти в їдальню, але Дід сказав, що пригощає, і він погодився. З апетитом з'їв дві котлети, поки Дід випив склянку кефіру.

— Справа заплутується, шефе, чи не так?

— Здається, я нарешті знайшов слід, — відповів старий і розповів Панаітеску про сьогоднішній візит до Леонте Скурту.

— Ви гадаєте, Йоану вбив отой потвора з жаб'ячою головою?

— Поки що не маю права сказати щось певне, але сьогодні я, в усякому разі, став набагато розумнішим, ніж учора.

— Ледь не забув! — Панаітеску вийняв із кишені папірець. — Алексіу передав. За всіма сектами, крім двох, давно стежать хлопчаки. «Хіба заборониш людям помолитися?», каже Алексіу, «Аби вони тільки не порушували громадського порядку, то бог з ними». Але дві секти щоразу змінюють місце збору. За ними важко встежити ще й тому, що при вступі дається сувора клятва нікому ні про що не розповідати. Віруючі фанатично дотримуються її.

— «Божественна секта», — прочитав Дід і скривився.

— Останнє моління відбулося в районі Білого Озера, будинок Ф-2, вулиця Кактусів.

— Яких тільки назв не навигадують для вулиць!

— Мабуть, туди, де вулицям назви дають, проник якийсь мексиканець, — пожартував Панаітеску.

Дід заплатив за обід і сказав:

— Поїхали до Гогу. Сподіваюся, ти вже не голодний?

— Я завжди встаю з-за столу голодний. Це мій девіз. Я десь читав, що один чоловік отак робив і дожив до ста років. З моїм апетитом я з'їв би ще три порції. А квасолю доведеться перенести на завтра — сьогодні ми вже понаїдалися. Приготую на славу, як ніхто в світі. Думаєте, випадково в усіх великих ресторанах шеф-поварами працюють чоловіки?

Вони застали Гогу в кабінетику біля анатомки. Лікар був дуже смутний, навіть не помітив, як вони увійшли.

— Що з тобою, Гогу?

— Я ще ніколи так не страждав. За своє життя розрізав стільки трупів, що ними можна було б покрити шосе від Бухареста до Джурджі, а вчора ледве наважився торкнути скальпелем тіло загиблої дівчини. Вона була така прекрасна! Клянуся богом, коли б не міліція і не родичі, я заморозив би це тіло, щоб показувати людям. Нехай би переконалися, якою несправедливою буває доля.

— Гогу, отямся! Бог з тобою! — Дід намагався заспокоїти свого друга, побачивши, що той ось-ось заридає.

— Не можу отямитися. Ти знаєш, у мене дітей немає, а я дуже хотів їх мати. Уявляю, що в мене могла бути отака дочка, як вона. Я дивився на неї очима батька. Ти розумієш батьківські почуття? Може, думаєш, я збожеволів? Ні, просто постарів. Треба залишити цю роботу. Вже не подобається мені. Ти знаєш, який я майстер — з будь-якого трупа можу зробити античну статую. Це мій фах. Два роки вивчав у Парижі мистецтво пластичної естетики покійників. Я не можу втриматися, щоб не додати якусь дрібну деталь: чи то родимку на щоці домалюю, чи зроблю красивіший вигин ніздрів. А до Йоани не посмів доторкнутися, вона ідеально вродлива. Через те я не відразу встановив причину смерті. Розтинав тіло, а сам не міг відірвати погляду від її розплющених очей. Боже мій, що то за очі! Зроду не бачив таких.

— І що ж тобі вдалося встановити? — нетерпляче спитав Дід.

— Спочатку вона померла, а вже потім, хвилин через тридцять, їй завдано удару в череп. Від таких ударів, як правило, буває сильна кровотеча, у Йоани її не було. Та мене вразило не це. Очі… Широко розплющені очі. Від ударів у голову обличчя спотворюється, на ньому застигає вираз страшного болю. А в Йоани було дуже спокійне лице. Здається, несподівана смерть викликала в неї лиш легкий подив…

— Але яка ж тоді причина смерті? — здивувався Дід.

— Зараз поясню. Спочатку, як я вже сказав, мені було не зрозуміло, чому в неї не заплющуються очі. Рівно за годину перед тим, як віддати тіло рідним, я збагнув. Ще раз уважно оглянув її. Дівчині було зроблено укол у серце тонкою голкою. Сліду майже немає. Серце вмить зупинилося, кровотеча не настала. Це могло будь-кого дезорієнтувати. Ніхто б не встановив справжньої причини смерті. Але очі, її очі не давали мені спокою.

Дід здригнувся.

Гогу підійшов до шафи і взяв пляшку. Вийняв корок, але Дід лагідно заперечив:

— Я не п'ю, Гогу, і тобі не раджу. Що це у вас за начальство — дозволяє тримати тут спиртні напої?

— А хіба начальство по десять трупів за день розтинає? Я також людина. І коли б не…

— Краще каву звари, — попросив Дід.

Каву пили мовчки, ніхто й слова не промовив. Коли Дід зібрався йти, Гогу знову тяжко зітхнув, схилив голову і не чув, як із ним розпрощалися.

— А що я вам казав, шефе? — звернувся Панаітеску до Діда таким тоном, ніби то не Гогу, а він сам встановив причину смерті Йоани.

— Цікаво, дуже цікаво.

— Я теж так думаю. Але хто, дідько б його вхопив, міг отаке зробити?

— Тільки фахівець, — відповів Дід.

— Знаєте, шефе, я вже починаю сумніватися, що той детективний роман, який ми з вами обговорювали, має стосунок до цієї справи.

— А я сумнівався з самого початку.

— Виходить, тут водій «фіата» ні до чого.

Дід не відповів. Після того, як Гогу нагадав про очі Йоани, вони і йому почали ввижатися. Оті зелені очі і йому не давали спокою.

— Куди їдемо, шефе? — спитав Панаітеску.

— У район Білого Озера.

— У вас тепер інша гіпотеза?

— Та я вже не знаю, що й думати, — відповів Дід. — Справді, очі в неї чарівні, незрівнянні.

Панаітеску здивовано зиркнув на старого. Той похапцем витирав сльозу.

18

Дід розумів, що вони шукають голку в копиці сіна. Поставили «б'юїк» за кількасот метрів від будинку, про який повідомив Алексіу. Панаітеску перевірив, чи добре замкнув його, і поспішив за Дідом.

Будинок Ф-2 — десятиповерхова вежа з одним входом. На тильному боці через усі поверхи йшла пожежна драбина. Дід стенув плечима: навіщо вона потрібна? У його практиці такі драбини завдавали зайвого клопоту.

— Панаітеску, ти постій, будь ласка, тут, хоч я й не думаю, що хтось по цій драбині тікатиме, але про всяк випадок перестрахуємось. Не завадить.

Панаітеску кивнув головою. Таке дріб'язкове доручення «на два леї» не викликало в нього захоплення, та він змовчав.

Дід довгенько шукав кімнату адміністратора. Літній чоловік приблизно його віку сидів за столом і підраховував квитанції квартплатні.

— Чим я можу бути вам корисним, товаришу? — спитав адміністратор, не піднімаючи голови.

Дід помітив, що в нього немає одної ноги — простий дерев'яний протез неприємно рипів од найменшого поруху.

Не почувши відповіді, адміністратор зволив-таки відірватися від паперів. А коли побачив перед собою незнайому людину, люб'язно всміхнувся.

— Шановний добродію, я хочу дізнатися, в якій квартирі мешкає громадянка Боздог. Сподіваюся, прізвище я назвав правильно?

З обличчя адміністратора вмить зникла усмішка, і воно стало незворушним. Тільки маленькі вицвілі очі вп'ялися в несподіваного відвідувача.

Не бажаючи даремно гаяти часу, Дід вийняв з кишені своє посвідчення. Адміністратор почервонів:

— А, мадам Боздог, брати і сестри у Христі. Восьмий поверх, квартира сімдесят два. Сподіваюся, вона нічого не вчинила лихого?

— Звісно, ні. Що може зробити поганого жінка, яка вірує у Всевишнього? — побожно промовив Дід.

Адміністратор підсунув йому стілець і запросив сісти.

Дід не відмовився.

— Ми вже старі, скільки нам тут лишилося, незабаром усіх бог прийме, — сказав адміністратор, побачивши, що Дід не кепкує з набожності мадам Боздог.

— Шановний добродію, мене цікавить, коли в мадам Боздог відбулося останнє моління. Гадаю, ви розумієте, що ця розмова мусить лишитися тільки між нами. Своєю чергою запевняю вас, вона не матиме негативних наслідків ні для мадам Боздог, ні для інших.

Очі адміністратора звузились, і Дід зрозумів, що багато він тут не довідається.

— Дорогий товаришу, я нічого не знаю ні про які моління. Мадам Боздог — віруюча жінка, але за квартиру вона платить вчасно, не завдає мені зайвого клопоту. Працює на хлібозаводі, чоловіка в неї немає, лиш інколи навідується молодий хлопець, і вони моляться разом. Більше сказати вам при всьому своєму бажанні не можу.

Дід догадався, що адміністратор знає далеко більше, ніж розповів, але він не став допитуватись.

Мадам Боздог була вдома. Вона відчинила лише після того, як Дід сказав, що прийшов від Дойни Чумедрі.

— Ніякої Дойни Чумедрі я не знаю! — вигукнула жінка, побачивши старого, і хотіла зачинитися.

Але Дід став у дверях. Тепер він пошкодував, що не взяв із собою Панаітеску.

— Що ви хочете від мене? Бог на небі все бачить і чинить праведний суд! — заторохтіла жінка, здійнявши руки.

З кімнати виглянув молодий вродливий брюнет. Побачив Діда і заходився хутко натягувати на себе одяг.

Не чекаючи, поки його запросять, Дід увійшов до помешкання. У просторій кімнаті було наклеєно безліч дешевих фотографій церковної тематики. На одній стіні, яка, певне, правила за вівтар, акуратно підвішено штук із п'ятнадцять лампадок. Вони всі горіли, а вікна були зашторені. У кімнаті ще стояло ліжко, стіл і чотири стільці. На підлозі лежав старий джутовий килим. Над ліжком висіла велика дерев'яна ікона.

— Добродійко, чи ви не знаєте брата Партеніє? — спитав Дід. Йому зробилося моторошно в цій кімнаті.

— На все воля божа, а ми служимо господу нашому.

Дід відчув, як у нього закипає злість.

— Зажди, хлопче, куди це ти поспішаєш? Скажи мені, будь ласка, хто ти?

— Він художник, племінник мій, я ним опікуюся. Крім мене, хлопець не має нікого в світі.

— І тому він приходить до вас помолитися, чи не так, пані?

— Усі мають право молитися, — втрутився брюнет, пронизавши Діда поглядом блискучих очей.

— Певна річ, — відповів Дід, — але мені дивно, що ви, такий молодий, не можете знайти для себе цікавішого заняття. Є стільки розваг…

— Життя — то суєта суєт, — промовив молодик і пішов до дверей.

Дід хотів затримати його, але передумав. Конче потрібно поговорити з мадам Боздог, а хлопець був би зайвий при розмові.

Дід почув, що вони шепочуться в коридорі, хутко вставив у вухо апарат, але нічого не розібрав, крім «з нами бог». Ледве встиг сховати апарат, як до кімнати повернулася «сестра Амалія» — так назвав її художник, коли прощався.

— Так ти, сестро Амаліє, нічого не знаєш про брата Партеніє?

Жінку вразило, що цей незнайомець називає ім'я, відоме лише небагатьом людям, які зв'язані суворою клятвою. Але вона швидко отямилась і незворушно відповіла:

— Тільки бог усе знає, — і повернулася до лампадок, молитовно склавши руки.

Дід якийсь час мовчки розглядав її. Незважаючи на шпакуваті скроні, мадам Боздог була ще «жінкою у формі», як полюбляв говорити Панаітеску. З ліжка, поспіхом прикритого ковдрою, звисав рукав синьої чоловічої піжами.

— Мадам Боздог, мушу вам сказати, що я також віруючий чоловік, але водночас служу вірою і правдою в одній поважній установі і не можу гаяти часу. Отож відповідайте, будь ласка, на мої запитання. Бог анітрохи не замішаний у справі, яка мене зараз цікавить.

Жінка благочестиво перехрестилася, її очі враз пойнялися туманною поволокою. Вона сіла на стілець і некліпно дивилася на Діда.

— Мадам, хоч ви й будете заперечувати, але мені відомо, що у вас збираються люди певного віросповідування. Керує цією сектою брат Партеніє. Тут була також Дойна Чумедря. Я хочу знати, чи заходила вона до вас учора.

Жінка мовчала. Раптом Дід побачив, як її очі вирячились, а тіло почало здригатися. Вона впала на підлогу, ніби мішок з борошном, і затіпалася в корчах. Поли халата розійшлися, відкривши зовсім голе тіло. Дід кинувся до ванної, щоб принести холодної води. На превеликий свій подив, він побачив там під занавіскою багато, десятків зо два, халатів, кожен на окремому плічку. На поличці було кілька приладь для гоління. Дід налив у склянку води й підійшов до жінки. Вона ще корчилася, проте конвульсії трохи ослабли. Очі вже заплющилися, а роззявлений рот щирився великими міцними зубами. Дід линув їй на обличчя води, та це анітрохи не допомогло. Обвів поглядом кімнату, чи немає телефону. Не видно. Тоді він вийшов на площадку її подзвонив у сусідню квартиру. Відчинив чоловік років на сорок, кругловидий, у майці й спідніх. Тримав у руці куряче стегенце.

— Вибачте, будь ласка, я з міліції, прийшов до мадам Боздог. Чи ви не зможете допомогти мені? Здається, в неї напад епілепсії. Упала на підлогу, корчиться. У вас є телефон?

— Та ви не турбуйтеся, товаришу. Якби хто-небудь дав їй лад, усе б швидко минулося.

— Не розумію. Як це «дав їй лад»?

— Ну, гадюк напустив би на неї або чортів. Вона з секти трясунів. Коли б я не був одружений, сам би записався до них, — сказав чоловік і зачинив двері перед носом у Діда.

Старий повернувся до помешкання мадам Боздог. Вона сиділа на стільці, наче нічого не сталося. Руки складені на колінах, а зеленаві очі дивилися на Діда так, ніби він був скляний.

— Ти хоча б попередила мене, що будеш лякати. Мушу зізнатися — давно такого не бачив. Отже, бог не дозволяє тобі розповідати про брата Партеніє і сказати, чи була тут учора Дойна Чумедря?

— Усе знає тільки бог.

Дідові ця комедія набридла.

— Ось що, громадянко, — суворо сказав він, — у мене часу небагато. Якщо не відповіси мені зараз, то завтра о десятій годині тебе викличуть до міліції. Зрозуміла?

— На все воля божа. Коли Всевишній дасть нам силу, м» все зможемо.

— Постарайся, щоб він дав тобі сили.

Дід устав, ніби зібрався йти

Мадам Боздог упала перед ним на коліна, обхопила його ноги:

— Не йди в сонм нечестивців, які замучили господа нашого. Не носи сутани диявола, бо ніколи не буде тобі спасіння.

— Будеш ти відповідати на мої запитання чи ні?

— Я не знаю ніякої Дойни Чумедрі, а про брата Парте… зроду не чула.

— Щось мені не віриться, ніби бог, від чийого імені ти говориш, звелів тобі брехати.

— Бог усе бачить і все знає.

— І занадто часто прощає навіть тих, хто згадує ім'я його всує, — сказав Дід і пішов до дверей.

Викликав ліфт. Поки піднімалась кабіна, він почув, як мадам Боздог співає релігійну пісню. Такого співу Дід іще ніколи не чув.

Він знову зайшов до адміністратора. Той іще сидів над паперами в тій самій позі.

— Товаришу адміністратор, як ти вживаєшся з отакими людьми?

— Можна сказати добре. Вони галасу не здіймають, нікого не турбують. Ми хотіли, тобто, один із сусідів хотів написати на них скаргу. А коли ми почали складати її, виявилося, що писати, власне, нічого. Скаржитися на те, що вони моляться? І я молюся. Я молюся інакше, але ніде не написано, що всі мусять однаково молитися.

— Гаразд, але в мене склалося враження, що в цій квартирі відбуваються збіговиська.

— І до мене приходять друзі. Ми п'ємо чай, каву.

— Гадаю, ти також інколи навідуєш мадам Боздог.

— Бог на небі все чує і все бачить, і тільки він може вершити правий суд.

— Браво! — вигукнув Дід і вийшов.

Панаітеску був на тому ж місці, біля пожежної драбини. Але він заснув.

— Поїхали, Панаітеску! — сказав Дід.

Водій вмить прокинувся і побіг до машини.

Лише в центрі міста Панаітеску обізвався:

— То що ви про все це думаєте, шефе?

— Думаю, що коли тобі дають якесь доручення, не треба спати.

— Весна, шефе. Весна! У вас вона пробуджує життєві сили, а мене присипляє — у неї різне ставлення до людей. Коли б ви знали, що мені приснилося! Очі тієї дівчини. Боже мій, які очі! Ніби двоє глибоких озер.

19

Двері відчинила Камелія.

— Я, власне, хотів поговорити лише з вашим сином, — сказав Дід, невдоволений, що вона чекала на нього.

— Заходьте, будь ласка. Мій материнський обов'язок — захищати свою дитину. Я не дозволю вам отак зненацька перекреслити те, чого я досягла великими зусиллями за двадцять років.

Дід зайшов до їдальні. Крім Камелії, нікого не було.

Вона опустилася в крісло і, не запрошуючи Діда сісти, продовжувала розмову:

— Пане інспекторе, я бачу, що в зв'язку з оцим нещасним випадком ми всі потрапили під суворий нагляд. Мушу вам сказати — це протизаконне. З тих запитань, які ви ставили моєму чоловікові і Василе, я дійшла висновку, що ви підозрюєте Вінченціу в злочині. Чи вам не здається, що було б чесніше сказати про це прямо?

— Добродійко, перед тим як звинуватити когось, я зобов'язаний підозрювати всіх, хто безпосередньо стикався з потерпілою. Не я перший вжив слово «злочин». Промовили його ви. Я не пригадую, щоб хоч раз казав, ніби йдеться про зловмисне вбивство. Мені треба б зібрати багато фактів, щоб зробити подібний висновок. Поки що я їх не маю.

— Сідайте, прошу вас.

— Дякую.

— І все-таки я не дозволю вам говорити з Вінченціу. Я присвятила все своє життя, щоб урятувати його. Ви не маєте ні морального, ні юридичного права допитувати хвору людину. Тим паче, до цієї справи хлопець зовсім не причетний. Він не знає, що Йоана померла. Коли б він про це довідався, шок був би фатальним.

— Чому ви так думаєте?

— Ви мусите вірити мені як медикові й не вимагати зайвих пояснень.

Дід вийняв із кишені сталеву цигарницю — користувався нею, відколи почав працювати, — і взяв половинку сигари.

— Добродійко, я розумію, чому ви не дозволяєте мені поговорити з вашим сином. Але не збагну, чому ви вважаєте, що я мушу вірити вам на слово.

Камелія провела рукою по нахмуреному чолу.

— Вінченціу дуже симпатизував Йоані. З усіх наших знайомих тільки вона зрозуміла його і зрозуміла мене. Хлопець тепер по кілька разів на день запитує про неї, а я не можу сказати йому, що він уже ніколи її не побачить. На моє прохання Йоана неабияк сприяла одужанню Вінченціу на певному етапі лікування.

— Не розумію, добродійко.

— У Вінченціу не тільки фізична травма. Коли він трохи підріс, я впевнилася: у нього і з психікою негаразд. Він був переконаний, що ніколи не матиме своєї сім'ї, це дуже пригнічувало його. І я, попри всі свої зусилля, нічого не могла вдіяти. Йоана допомогла мені. Вона зуміла довести Вінченціу, що будь-яка жінка поводиться з ним так само, як з іншим чоловіком. Річ у тім, що Йоана не відчувала до нього огиди.

— У такому разі все дуже просто: я не згадуватиму про смерть Йоани.

— Гаразд, але про що ж ви тоді хочете довідатися віл нього?

— Хочу з'ясувати, чому він так дуже любить манекени.

— Саме цього я найбільше боюся, — промовила Камелія.

— А чому? Що тут особливого?

— Нічого особливого, крім цинізму й цілковитого нерозуміння.

— Йоана була манекенницею, чи не так?

— До чого ви хилите?

— До того, щоб ви нічого не приховували від мене.

Камелія витерла очі.

— Господи, ну навіщо скоїлося це лихо?

— Повірте, я також глибоко засмучений.

Камелія встала з крісла й нервово заходила по кімнаті. Дід окинув її поглядом. Пригадавши, що казав про неї Василе і що Леонте, він був схильний повірити Василе. Поруч із такою жінкою Леонте мав жалюгідний вигляд і двадцять років тому.

Камелія підійшла до вікна і, дивлячись на вулицю, стала розповідати:

— Вінченціу могло врятувати тільки сильне почуття. Він мусив відчути себе мужчиною, позбутися комплексу неповноцінності. Для цього треба, щоб виникли нові, особливі рефлекси нервової системи. Перед тим, як змужніти, Вінченціу повинен був пройти етап, на якому зароджуються такі нервові функції. Лише я знала про це і займалася цим. Я, його мати. Заради нього я змінила свою спеціальність, заради нього відмовилася від особистого щастя, йому підкорила інтереси всієї родини. Тиждень за тижнем, сім років, я намагалася пробудити в ньому відсутні рефлекси. Я принесла йому анатомічні атласи, щоб він їх розглядав і зацікавився. Доконче потрібно було викликати в нього цікавість будь-яким способом, — Камелія обернулася до Діда і з відчаєм поглянула йому в вічі. — Коли б ви опинилися на моєму місці, тоді збагнули б. Я зробила все, що могла нехай деякі речі й викликають у таких людей, як ви, презирство. Це було життєво необхідним і для мене, й особливо для нього. Він мусив бачити, дивуватися, зацікавитись. Та незважаючи на всі стимулюючі ліки, на всі мої старання, він залишався байдужим. Якось я побачила, що він зупинився перед вітриною, де були виставлені жіночі манекени. Розглядав їх дуже уважно і поставив мені кілька запитань, на які я ледве змогла відповісти. З великими труднощами я дістала йому манекен. Моя багаторічна праця увінчалася першим успіхом. Він вивчав кожну частину манекена, а я пояснювала йому значення кожного органа. Я хотіла дати йому знання, які діти одержують у школі. Потім показала, як робити уколи. Через якийсь час він уже сам робив собі ін'єкції, бо мені було ніколи. Я хотіла переконати його в тому, що він нормальний хлопець, потрібен людям, що життя і йому принесе радість. Я звернула увагу, що мої пояснення цікавлять його все більше й більше. Це була ознака, на яку я так довго чекала. Саме тоді Василе познайомився з Йоаною. Я сказала йому, щоб запросив дівчину до нас. Вінченціу також познайомився з нею. Я часто бесідувала з Йоаною. Плакала і просила її допомогти мені. Хотіла дати їй грошей, але вона відмовилася. Я дуже шкодую, що вона загинула. У цієї дівчини було золоте серце.

Камелія замовкла. Професійними рухами пальців обох рук вона помасувала собі обличчя й замислилася. Потім промовила:

— Одного я ніяк не збагну: як ви можете припустити, ніби Вінченціу в чомусь винен. Такий нещасний хлопець, він і мухи не зобидить.

Дід відповів не зразу. Він уважно прослухав розповідь Камелії, стежачи головним чином не за суттю, а за тим, як вона говорила. Намагався виявити за її фразами прихований зміст, вловити деякі нюанси, так необхідні йому. Але Камелія була досить стриманою, а її патетику можна пояснити: це наслідок безмежної любові до сина, яка доказів не потребує. Проте для того, щоб Дід викинув з голови деякі припущення, материнської самовідданості було замало. Навпаки, саме сліпа любов могла заглушити в серці Камелії інші почуття, в тому числі й почуття справедливості до людей, які оточували її. Серед цих людей була і Йоана. Дід не хотів говорити з Камелією занадто різко і відверто, але він бачив, що іншої ради немає; залежно від того, як вона реагуватиме, ледь помітний слід може привести до істини або виявиться хибним. Таке теж траплялося в його практиці.

— Шановна добродійко, я розумію ваші почуття, знаю, що нелегко розповідати сторонній людині те, що я почув. Я торкнувся ран, яких ви не приховували тільки від найближчих людей. Але й ви мусите зрозуміти мене. Якого висновку може дійти будь-хто на моєму місці, довідавшись, що ви самі навчили Вінченціу робити уколи, в той час як мені вже відомо, що Йоана Рареу загинула не під колесами автомобіля, а померла внаслідок уколу, зробленого прямо в серце. Якого висновку можна дійти?

Дід замовк і поглянув на Камелію. На якусь мить її очі застигли, потім зіниці розширились, губи затремтіли, і вона по-дитячому заскімлила. Тоді нестримно заридала.

— Не може бути… Не може бути… Вінченціу не міг такого вчинити, — повторювала вона крізь сльози.

Дід сподівався почути додаткові пояснення, але Камелія вже марила. Він злякався. Кинув у попільничку недопалок і підійшов до неї. Жінка замовкла і ніби заціпеніла. У цьому випадку він змушений був скористатися єдиним засобом: ударив її долонею по щоці, по другій, бив доти, доки в її погляді проблиснули іскорки тями. Лише після того, як у неї з очей покотилися сльози, Дід полегшено зітхнув.

Пролунав дзвінок, він пішов відчинити двері.

Це був Леонте. Тримав під рукою велику теку.

— Що скоїлося? — спитав він, побачивши знервовану Камелію.

— Нічого, — відповів Дід. — Ваша дружина розповідала мені дещо не зовсім приємне. Оце й усе. Прошу вас, добродійко, тримати в таємниці все, що я вам сказав, — твердо промовив Дід. Узяв капелюха і пішов до виходу.

— А де Вінченціу? — спитав Леонте.

— Я бачила його на вулиці — прогулюється з Дойною.

Дід здригнувся:

— Коли він пішов?

Камелія відразу зрозуміла, що в нього на думці.

— Перед вашим приходом, — відповіла вона, дивлячись на Діда. Його обличчя вмить стало смертельно блідим.

— Хоча б не було запізно, — сказав Дід і швидко вийшов.

20

Ще здалеку Дід подав знак Панаітеску заводити мотор.

Швидко сів у «б'юїк» і, витираючи піт із чола, сказав:

— У Котрочени, до будинку Дойни Чумедрі.

— Що сталося, шефе? — спитав Панаітеску, побачивши на Дідовому обличчі велике занепокоєння.

— Мені здається, я допустився помилки.

— Якої помилки?

— Зроби все, щоб ми доїхали якнайшвидше, — попросив Дід, не відповівши на запитання.

Панаітеску натиснув на педалі, проте двигун працював з перебоями.

— Звик наш «б'юїк» до свого ходу, шефе, важко підігнати.

Дід не відповів, його охопило гнітюче передчуття. Подумки докоряв собі, що вчасно не вжив деяких заходів безпеки. Він мав на це право — фактів було досить. Щоправда, сумніви також були. І раніше, і тепер. Даремно зважав на них, мусив зробити все, щоб ізолювати Вінченціу хоч на кілька днів, до з'ясування всіх обставин убивства. Але в ім'я гуманності, якої завше дотримувався, він не хотів робити поспішних висновків — і ось події починають усе вирішувати за нього, вирішувати сумбурно, як природний наслідок його недостатньої певності.

Панаітеску проїхав перехрестя на червоне світло. Почувся свисток міліціонера. Дід глянув у дзеркальце заднього огляду — їх наздоганяла машина автоінспекції.

— Я боюся, шефе.

— Не зупиняйся, збільшуй швидкість.

Вони вже виїхали на бульвар Шостого березня — до вулиці Лістера залишилося кілька кварталів.

…Дідове передбачення підтверджувалося: біля будинку, де мешкала Дойна, стояла машина «швидкої допомоги» і товпилися люди.

— Хоча б не померла, — промовив Дід, — хоча б устигнути.

Їх обігнала машина автоінспекції і загальмувала. Лейтенант міліції подав їм знак зупинитися. Панаітеску під'їхав до правого тротуару, Дід вийшов із автомобіля, показав лейтенантові своє посвідчення і пояснив причину допущеного порушення.

— Приватний автомобіль без розпізнавальних знаків, що вказують на його приналежність до міліції, не має права порушувати правила вуличного руху незалежно від терміновості виконуваного завдання.

— Прошу вас, поговоріть із водієм. Ми дамо необхідні пояснення в міліції, — сказав Дід і кинувся до будинку.

Люди розступилися перед ним, він біг на мансарду, переступаючи через дві сходинки. Двері були широко відчинені, навпроти них стояв чоловік у білому халаті.

Дід зайшов до кімнати. Обвів її поглядом — Вінченціу не було. Над Дойною схилився лікар Петрашку. Поруч стояв портативний кисневий балон.

— Важкий стан? — спитав Дід у лікаря «швидкої допомоги».

— Уже прийшла до тями. Хтось намагався задушити її, — лікар показав темні плями на шиї дівчини.

З-під ковпака з киснем виглядало налите кров'ю обличчя Дойни.

— Їй уже ніщо не загрожує, — додав Петрашку, розмотуючи полотняну стрічку тонометра. — Вийдіть усі! Вийдіть! — владно вигукнув він, побачивши в дверях кількох жінок. Фельдшер випровадив їх на вулицю.

У дверях з'явився лейтенант-автоінспектор. Дід навіть не глянув на нього. Спустився на поверх нижче і зайшов до квартири, у якій були відчинені двері.

— Добродійко, дозвольте мені зателефонувати, — сказав Дід і, не чекаючи відповіді, попрямував до тумбочки, де стояв телефон.

— Товаришу Алексіу, я зараз у Дойни Чумедрі. Була спроба задушити її.

— Кого-небудь підозрюєш?

— Поки що слід узяти під нагляд Вінченціу Скурту.

— Гадаєш, це він?

— Більше ніж певний.

— Я заготую ордер на арешт. До речі, ми вже отримали дисертацію Камелії Скурту.

Дід поклав трубку. Витер носовиком чоло. Лише тепер помітив біля себе жінку, в якої просив дозволу подзвонити.

— Як ви довідались про те, що сталося на мансарді? — спитав Дід. Він хотів добути хоч якусь початкову інформацію.

— Я саме виносила сміття, коли бачу, біжить униз отой чоловік, що назвався лікарем. Він сказав мені: «Дівчина, що живе на мансарді, в тяжкому стані, треба викликати «швидку допомогу». Я запропонувала йому подзвонити від нас. Він зайшов, викликав «швидку допомогу», але перед тим повідомив у міліцію. Швидка приїхала раніше, а міліція разом з вами.

— Дякую вам. А ви сьогодні не бачили кого-небудь, хто б ішов на мансарду?

— Бачила. Години зо дві тому. Я була на кухні — допомагаю тут по господарству. Бачила у вікно Дойну з потворним хлопцем, у нього така велика голова. Вони вдвох піднялися вгору.

— А хто-небудь сходив униз?

— Кроки я чула, але хто спускався, не бачила. Я запізнювалася з обідом. Зустріла на ринку приятельку, трохи побалакали, а час летить швидко. Повернулася близько десятої.

— Крім лікаря і хлопця з великою головою, після десятої більш ніхто не проходив на мансарду?

Жінка на мить задумалася, витерла фартухом руки.

— Ні, ніхто. З кухні все видно. Я завше виглядаю, як чую кроки. Цими самими сходами піднімаються мої хазяї, коли йдуть з роботи.

— Ви тут давно працюєте? — спитав Дід, занотовуючи щось на картку.

— Два роки. Дівчата поселилися пізніше.

— До них часто приходили гості?

— Одного разу був військовий. Більш ніколи я не бачила жодного чоловіка. Дойна не хотіла, щоб до них заходили мужчини.

— А Йоану ви знали?

— Ну аякже? Звісно, знала. Я вчора цілий день плакала, коли почула, що скоїлося.

— Чи ви не пригадуєте, о котрій годині вона повернулася додому позавчора вночі?

— Ні. Я щодня, крім четверга і неділі, лягаю спати о десятій вечора. А в четвер і в неділю я вільна, то до приятельки завітаю, то в кіно піду. Останнім часом Йоана була дуже смутна. Якось після роботи зайшла до мене на кухню, я зварила кави, і ми трохи побалакали.

— А про що ви говорили?

— Та про всякі жіночі справи. Я сказала, що восени поїду додому і вийду заміж, а тоді нехай і вона завітає на тиждень-два, погостює в мене. У нас на селі все є. Я кажу це, а вона раптом як заридає.

— А ви не спитали, чому вона плаче?

— Звісно, спитала, як же не спитати? Але вона не призналася. Встала і пішла нагору. Я слідом за нею. Хіба ж можна залишати її саму в такому стані? Вона впала на ліжко і довго ридала. Я сіла біля неї, погладила її по щоці. Вона сказала тільки, що в неї ніколи не буде своєї сім'ї. А тоді заспокоїлась і лягла спати. Увечері їй треба було ще йти до якоїсь крамниці показувати нові сукні.

Дід зробив позначку на картці і сховав її в кишеню.

— Чи ви не пригадуєте, позавчора ввечері Йоана була вдома сама?

— Так, вона була сама, бо Дойна виїжджала з Бухареста. Я це знаю, бо перед від'їздом Дойна зайшла до мене і сказала, що їде, а вранці я чула в їхній кімнаті кроки. Ось і зараз звідти чути кожен крок.

— О котрій годині ви чули кроки?

— Я встаю о шостій ранку, а господиня виходить з дому о пів на сьому. Коли я вийшла на кухню, почула кроки. Отже, це було відразу після шостої.

— Цікаво, цікаво, дуже цікаво. Коли ви вперше побачили Дойну після її приїзду?

— Учора, за годину чи дві перед вашим приходом, бо я і вас бачила. Ще й дуже здивувалася, бо я ж вам казала — до них не ходять мужчини, як до інших знайомих мені дівчат.

Дід глянув у вікно і побачив у дворі Алексіу. Вийшов назустріч.

— Що, Діду, кепські справи? — спитав капітан, подаючи старому руку.

— Їй уже ніщо не загрожує.

Вони вдвох піднялися на мансарду. Лікар Петрашку збирався йти. Обличчя в нього було спітніле, очі червоні, мов після безсонної ночі.

Дойна лежала на канапі. Губи в неї пересохли, вії тремтіли.

— Товаришу капітан! — до Алексіу підійшов лейтенант-автоінспектор. — Цей товариш, — він показав на Діда, — порушив правила вуличного руху. Довелося скласти протокол. Порушення бачив і товариш капітан Предеску. Можливо, треба записати…

— Займайтеся своїми справами, товаришу, — невдоволено відповів Алексіу і звернувся до Діда:

— Ти знаєш, Камелія Скурту не повідомила тоді в міліцію, що машина знайшлася. У відділенні цього ніхто не пригадує. Можливо, й дзвонила, але заяви не зареєстрували і дали хід повідомленню про викрадення машини. Є ще один варіант: номер телефону був набраний неправильно, і якийсь жартівник відповів, що все гаразд.

— Лікар тут уже не потрібний, — звернувся до Діда Петрашку.

— Ви були дуже оперативні. Дякую вам. До речі, як вийшло, що з'явилися саме ви?

Петрашку витер хустинкою очі, потім куточки губ.

— Я зателефонував на фабрику, зовсім випадково, просто спитати, як вона поживає. Мені відповіли, що вона дома, хворіє. Коли я приїхав сюди, застав її напівзадушеною.

— Як ви гадаєте, що могло статися?

Петрашку стенув плечима.

З ванної вийшов Алексіу й обвів поглядом кімнату.

— Діду, в тебе немає цигарки?

Дід здивувався, що Алексіу просить запалити, але вийняв цигарницю.

— Оце трійло? Ними коняку можна вбити.

Петрашку запропонував свої. Алексіу взяв одну цигарку, клацнув запальничкою.

Увійшов лікар-криміналіст.

— Привіт, колего, — всміхнувся він до Петрашку.

— Привіт, привіт…

— Ви, либонь, не впізнали мене… Я навчався в Клужі, на один курс вище від вас.

— Все може бути, але не пригадую, — відповів Петрашку і сказав Дідові: — Я певний, що буду вам потрібний. Ви знаєте, де мене знайти.

Алексіу спостерігав за лікарем, поки той вийшов на вулицю. Тоді вийняв конверт із двома кишеньками, струсив у першу попіл із своєї цигарки, а в другу висипав попіл, принесений з ванної.

— Швидко в лабораторію! — наказав він сержантові, який супроводжував його. — Результат маг бути готовий сьогодні після обід.

— Усе гаразд, — сказав лікар-криміналіст. — Пульс нормальний, тиск також. Не розумію тільки, звідки в неї летаргія? Спить спокійно, дихає рівно й глибоко. Сліди на шиї з боків, а не біля сонної артерії. Тон, хто її душив, — не професійний убивця. А може, й не хотів її задушити…

— Що ж тоді, Добреску?

— Можливо, спроба зґвалтувати або…

— Чому ти зупинився? Договорюй, — сказав Алексіу.

— Я точно не певний, але припускав, що це було інсценування.

— Нічого собі припущення.

— Ви самі попросили висловитись, інакше б я змовчав.

— Я не просив говорити дурниць, товаришу лікар, — всміхнувся Алексіу і сказав Дідові: — Я послав чотирьох чоловік розшукати його. Квартира замкнена. Шкодую, що ми довго зволікали з арештом… Запобігли б хоч одній неприємності, — кивнув він у бік канапи, де спала Дойна. — Лікарю, ви ще трохи побудьте тут, а ми вийдемо на подвір'я. Сьогодні так сонячно. Раз ми проводимо операцію на місцевості, будемо втішатися її принадами, — пожартував Алексіу і пропустив Діда наперед.

Сержант-зв'язківець у навушниках махнув капітанові рукою.

— Іди сам, Діду. Ти почав цю справу, доводь її до кінця.

По радіозв'язку повідомили, що Вінченціу прийшов додому тридцять хвилин тому. Будинок тримають під наглядом.

Дід подякував, передав навушники сержантові і вийшов із машини.

Алексіу сидів на низькому бетонному мурі. Милувався зграєю голубів, що літали над церквою.

— То що скажеш, Діду? А ти ще нарікав, ніби я доручаю тобі лише легенькі справи. Хоч мені все настільки ясно, що навіть не хочу втручатися. Тим паче і ти певний — її вбив Вінченціу.

— Я цього не сказав, товаришу капітан. Можливо, але точно я ще не певний.

— Того-то мені й не подобається мати справу з детективами, які служили й за старої влади. Вони забагато сумніваються… Поглянь, які чудові голуби! Красиво літають. З дитинства мрію завести хоч кілька птахів. Але як тільки зберуся купити, дружина дарує мені ще одне дитя й умовляє: «Навіщо тобі, Нікуле, голуби, хіба мало дітей? Думай про них». Немає в жінок відчуття простору, жадання польоту. І нас вони приземлюють. Отакі справи, Діду. Щось мене тут непокоїть. Ти звернув увагу на очі лікаря Петрашку? Вони незвичайні. У дитинстві я жив на селі. Щороку до нас приїздили циркачі. Серед них був гіпнотизер. Найчастіше він мене обирав медіумом. Казав, Ідо відчуває, ніби я здатний виконувати всі його команди. І робив зі мною, що хотів. Одного разу батько побачив, як я сплю, а на грудях у мене камінь завбільшки з млинове коло. Він мене так відлупцював — досі пам'ятаю. Батько не знав, що напередодні я спав під удвічі більшим каменем! Ще й на зароблені гроші купив йому цигарок. І в цього лікаря такі самі очі. Я не міг дивитися на нього. Але ж як літають голуби! Особливо білий…

21

До них підійшов Панаітеску. Червоний як рак, він беззвучно ворушив губами. Дід зрозумів: страшенно лається.

— Він здер з мене сто двадцять п'ять лей! — показав Панаітеску квитанцію.

— А права не відібрав?

— Ні. Сказав, що не відбирає тільки тому, що я виконував службове доручення.

— Не треба порушувати закону, Панаітеску. Ти міг би й зупинитися, адже в тебе максимальна швидкість двадцять кілометрів, — зауважив Алексіу.

— Даремно кепкуєте, товаришу капітане. Мій «б'юїк» переживе півсотні ваших автомобілів.

— Але спустошить Дідову кишеню, — відповів Алексіу, побачивши, що старий виймає гроші для сплати штрафу.

— Куди це годиться? Ми працюємо на міліцію, і міліція ж нас штрафує. Де ж тоді справедливість?

— Панаітеску, не вплутуй мене в справи автоінспекції. Це їхня парафія. Але запевняю тебе, коли отого Йонеску, що тебе оштрафував, хтось обікраде або заріже вночі його порося, ми не будемо розшукувати злодія.

З вікна мансарди подав знак рукою лікар Добреску.

— Ну, Діду, послухаємо, що плестиме ця дівка.

— Чому «плестиме»? Гадаєте, не скаже правди?

— Це я так висловлююсь, коли не знаю, що думати, — пожартував Алексіу.

Дойна Чумедря лежала па канапі, витягнувши руки вздовж тіла. Під головою в неї було дві подушки. Здавалося, попри всі свої намагання вона не впізнає нікого з присутніх.

— Як ти себе почуваєш, Дойно? — спитав Дід, сідаючи на краєчок канапи. — Можеш сказати нам, що скоїлось?

Дівчина нічого не відповіла, заплющила очі. З-під довгих вій викотилися дві великі сльози. Потім вона мовчки поглянула на Діда.

— Зроби зусилля, дуже тебе прошу, пригадай, що сталося. Щоб тобі було легше, нагадаю: зранку ти зайшла до Скурту і повернулася сюди, до свого помешкання, з Вінченціу. Що ж скоїлося?

Дойна знову заплющилась. Лікар приніс їй склянку води. Вона відпила кілька ковтків, заспокоїлась і лягла набік. Мовчала.

Алексіу подав знак, і Добреску приготував шприц. Дівчина не реагувала на укол, але через кілька секунд її обличчя зарум'янилось, вона сіла, підклавши подушки під спину.

— Дойно, хтось був у кімнаті і зазіхав на твоє життя. Постарайся пригадати. Для нас дорога кожна хвилина.

— Я нічого не пам'ятаю.

— Гаразд. Я тобі вже сказав, що ти всупереч своїм правилам, про які говорила мені вчора, привела сьогодні додому мужчину, Вінченціу Скурту. Це ти пригадуєш?

Дойна ствердно хитнула головою.

— Вінченціу брутально поводився з тобою?

— Не пригадую. Прийшла я з Вінченціу. Потім він пішов. Я опустила штори й лягла спати. Увечері мала демонструвати нові моделі в крамниці «Вікторія». Що було потім, не пам'ятаю. Відчувала, ніби мене хтось давить. Більше нічого не знаю.

Дід глянув на Алексіу. Той був зовсім спокійний. Старий прочитав у його очах цілковиту певність, якої сам іще не кав.

— Чому ти ходила до Вінченціу? Чому пішла саме до нього? Що було в тебе на думці?

— Ранком я вийшла з дому, купила собі нові панчохи. До них завітала просто так, нічим було зайнятися. Леонте Скурту попросив мене погуляти з Вінченціу. Я погодилася.

— Чому ти привела його сюди? — спитав Дід.

Дойна знову заплющила очі. Укол діяв недовго, її щоки зблідли, дихання стало важким.

Алексіу запитливо глянув на лікаря, але той жестом показав, що все йде нормально. Він не помилився. Дівчина провела рукою по чолу, глибоко вдихнула повітря, і її очі знову ожили.

— Дойно, може, ти все ж таки пригадаєш, навіщо привела сюди Вінченціу? Адже ви могли погуляти поблизу від їхнього будинку?

— Він весь час питав мене про Йоану. Я відповідала, що її немає вдома. Вінченціу не вірив. Я привела його сюди, аби він упевнився.

— Ти сказала йому, що Йоана померла?

— Ні, не сказала.

— Тебе хтось просив не говорити?

— Так, його мати.

— А ти не знаєш, чому Камелія Скурту приховує від нього смерть Йоани?

— Вона сказала мені, що у Вінченціу може бути шок від цієї звістки.

Дід хотів запалити сигару, але передумав. У кімнаті й так було душно і пахло медикаментами.

— Ти точно пам'ятаєш, що Вінченціу пішов?

— Так. Я сказала йому, що мушу відпочити, бо ввечері показ моделей, і попросила, щоб він пішов додому.

— Вінченціу не опирався?

— Ні.

— Після того, як він пішов, ти замкнула двері на ключ?

Дойна подумала.

— Не пригадую. Як правило, я завше замикаюся. А цього разу не пам'ятаю.

— Я дуже тебе прошу, все-таки пригадай. Коли ти лягала спати, у тебе був нормальний стан?

Дойна нічого не відповіла, з її очей ринули сльози.

— Чому ти плачеш? Без твоєї допомоги ми далеко не просунемось. Не забувай — твоя подруга загинула. І ти ледь-ледь не пішла за нею. Скажи мені, будь ласка, ти, лягаючи спати, була в нормальному стані?

— Так. Лише жаліла Йоану, сумувала за нею і…

— І ще за ким?

— За Йоаною.

— У такому разі, ти не могла забути, чи замкнула двері.

— Думаю, що не замкнула. Бо тоді б не зміг увійти лікар Петрашку.

— А ти пригадуєш, коли він зайшов?

— Так. Я заснула — це я точно пам'ятаю. І мені приснилося, ніби хтось підійшов і схопив мене за шию. Я хотіла крикнути, наче й крикнула, намагалася вирватись і не змогла. І тоді я збагнула, що це не сон. Мене хтось душив. Я знепритомніла, але ненадовго. Коли отямилась, хотіла піти на другий поверх до Савети, хатньої робітниці. Дійшла тільки до дверей. Більш нічого не пам'ятаю. Прокинулася на канапі. Біля мене був лікар Петрашку. Я знову зомліла.

— Отже, двері були незамкнені.

Дойна задумалась.

— Не можу згадати.

— Ви не посварилися з Вінченціу? Чи не було в нього причини повернутися до тебе?

— Я думаю, Вінченціу здогадався, що з Йоаною скоїлось лихо. Він дуже наполегливо розпитував мене. А тоді сказав, Ідо я брешу. І твердив: «З Йоаною щось скоїлося». Так, я пригадую, Вінченціу мовив, ніби я відвезла кудись Йоану, щоб він не міг з нею зустрітися.

— Наскільки я зрозумів, ти не сказала йому правди.

— Ні, я не хотіла засмучувати його. У нього й так весь час були сльози на очах. Потім він став тремтіти. Я злякалась, щоб із ним чогось не сталося, і попросила його йти додому.

— А ти певна, що він пішов? Ти бачила, як він виходив?

— Так. Я провела його до дверей і дивилася вслід, поки він не спустився сходами вниз.

Дід узяв Алексіу за руку і, відвівши в куток, щось пошепки сказав йому. Капітан кивнув головою на знак згоди. Старий повернувся до дівчини.

— Я не збагну одного, — сказав він, — чому ти пішла сьогодні вранці до Скурту?

Дойна зблідла, почала важко дихати.

— Я вам сказала. Зовсім випадково.

— Дойно, чому ти не хочеш сказати правди?

— Я говорю тільки правду.

— Лише частину. За моїми відомостями, ти в Скурту зовсім не була. Вінченціу сам прийшов до тебе. Це правда чи ні?

Дойна відвернулася до стіни і замовкла.

Дід жестом попросив лікаря і фельдшера вийти з кімнати. Не наважився попросити й Алексіу, але той і сам зрозумів, що його присутність заважає Дідові. Лікар Добреску залишив про всяк випадок кисневий балон.

— Тепер, Дойно, ми тут самі. Усе, що ти мені скажеш, буде тільки між нами або, коли хочеш, «помре». Говори правду. Ти ходила до Скурту чи Вінченціу сам прийшов до тебе?

Ледь чутно, боячись глянути Дідові у вічі, Дойна промовила:

— Ми зустрілися на вулиці.

— То чому ж ти відразу не сказала правди? Зустрітися на вулиці — зовсім не те, що зайти до Скурту. Коли ти не заходила до них, то як міг Леонте прохати тебе, щоб погуляла з Вінченціу? Хіба не так? Отже, я хочу знати, навіщо ти запевняла мене, ніби заходила до них? Найпростіша перевірка могла б викрити тебе.

— Я зараз у такому стані, що не зовсім себе контролюю. Мені здавалося, ніби я справді була в них і Леонте розмовляв зі мною. Мені немає потреби обманювати вас.

Двері в ванну заскрипіли, і Дойна з переляку скрикнула.

Дід поглянув на двері. Вони відчинилися самі.

— Чому ти злякалася?

Дойна заридала.

— Не бійся, там нікого немає. Двері відчинилися самі.

Дід почекав, поки Дойна трохи заспокоїться. Він був певний — дівчина щось приховує. І не якусь дрібницю, а щось принципово важливе. Не тільки приховує, а ще й намагається заплутати його.

— Дойно, будь зі мною відверта. Ти чогось боїшся?

— Я сказала вам усе, що знаю.

— Ти сказала тільки частину того, що знаєш. Я зразу бачу — ти брехати не звикла. Лише гляну на твоє обличчя й розумію, коли говориш неправду. Це тобі може дорого обійтися. Сьогодні ти врятувалася дивом. Іншим разом можеш і не врятуватися.

— Хочу поїхати до мами, на село.

— Для чого? Думаєш, на селі будеш у цілковитій безпеці?

— Хочу бути з мамою. У мене є брати.

Дід усміхнувся:

— Дойно, чому ти така наївна? Гадаєш, у якомусь селі чи невеличкому містечку тобі гарантований спокій? Правда полягає в тому, що ти чогось боїшся. А ми тебе охороняємо і мусимо знати, в чому річ. Хто тебе залякав? Може, безіменні привиди? Але коли дух, якого ти боїшся, має ім'я і воно тобі добре відоме, назви його. Найгірше те, що ти приховуєш від нас правду. Насамперед ти шкодиш собі. Подумай про Йоану. Вона теж мала право жити, вийти заміж, так само, як мрієш ти. Ми питали про тебе на фабриці, там тебе дуже хвалять. Ти стримано поводишся з чоловіками, і я це розумію. Тобі хочеться досягти чогось у житті. Це чудово. Але може статися так, що твоя мрія не здійсниться. І, крім тебе, ніхто не буде винен. Ніхто.

Дойна знову відвернулася до стіни і заплакала. Дід підвівся. Він розумів — у такому стані дівчина нічого не скаже, і покликав Добреску.

Алексіу пропонував покласти Дойну в лікарню: буде там у цілковитій безпеці і в разі потреби дістане медичну допомогу. Дід мав іншу думку. Вислухавши його доводи, капітан погодився. Будинок узяли під нагляд.

Алексіу з Дідом пішли пішки, а Панаітеску їхав слідом за ними.

22

— Діду, може, вип'ємо пива? Ти заплатив штраф, а я пригощаю пивом. Гаразд? — запропонував Алексіу.

Дід не відмовився, і вони сіли за столик у літній кав'ярні.

— Два кухлі пива з пінкою, — сказав Алексіу офіціантові й розстебнув комір кітеля.

Дід постукував пальцями по столу, пригадуючи розмову з Дойною.

— Товаришу капітане, дівчина боїться сказати правду. Отже, їй хтось погрожує. Ось я й думаю, хто саме?

— Кого підозрюєш? — спитав Алексіу, присолюючи пиво. — Замовляєш пиво з пінкою, а тобі приносять воду з крана, — нарікав він, невдоволений кольором улюбленого напою.

— Перебрав усіх по черзі. Із родини Скурту не може бути ніхто.

— Чому ти такий певний?

— Я не кажу, що абсолютно певний. Дійшов цього методом виключення. Ні Камелія, ні Леонте не можуть. Залишаються Вінченціу і Василе — також малоймовірно.

— Чому? Я не поспішав би знімати з них підозри. Гадаю, Вінченціу повернувся до неї і хотів задушити. Може, й не хотів задушити, але примушував сказати, де Йоана. Ти розмовляв із ним?

— Ні, Камелія не дозволила. Боїться, щоб у нього не було шоку.

— Я так і думав. А може, це і був вияв шоку. У людей типу Вінченціу спосіб мислення й поведінка не такі, як у всіх. Ти казав, що він симпатизував Йоані, причім дуже. А то й потайки кохав її — це теж не відпадає. Зникнення Йоани й напружена атмосфера в сім'ї, сварки, твої візити, про які він не міг не знати, настрій батьків, особливо Камелії, напевно, змусили його замислитись. Він таки міг повернутися до Дойни, коли подумав дорогою, що з Йоаною сталося лихо. І в пориві, якого не міг стримати, кинувся душити дівчину.

Дід маленькими ковтками попивав пиво, ніби гарячий чай. На слова Алексіу зморщився й відсунув кухоль убік.

— Про це ми довідаємось. Я поговорю з ним після того, як прочитаю дисертацію його матері. Звісно, зараз я до них не піду, бо певний — вона чекає на мій візит. Безперечно. Нехай підожде. Перед цим ознайомлюся з її дослідженням. Сподіваюся знайти там відповіді на багато запитань.

Алексіу всміхнувся:

— Діду, я вже прочитав дисертацію. Не вважаю себе за спеціаліста, але я консультувався з Добреску. У Камелії гострий розум. Але я думаю, ти помиляєшся, її дослідження не має нічого спільного з Вінченціу. Ідеться насамперед про манію величі, а не про роздвоєння особистості, Деяка непевність авторки пояснюється тим, що поведінка хворого, який перебував під її наглядом, була дуже непослідовна. Якщо справді існував конкретний, реальний хворий. Коли так, хотілося б знати, хто він. А робота, мушу сказати, з біса заплутана.

— Я попрошу дістати для мене особову справу лікаря Петрашку, — обізвався Дід.

— Думаю, він тут ні до чого, — байдуже відповів Алексіу й уважно глянув на Діда.

— Якби ви, товаришу капітане, були цього певні, то не просили б зробити аналіз попелу з цигарок. Я не сумніваюся, що попіл той самий. Більше того, коли б ви спитали про це Петрашку, він би спокійнісінько відповів, що так і мусить бути, адже коли ми прийшли, у попільничці лежала запалена цигарка. У ванну він також заходив кілька разів, отож і там лишився попіл.

— Отже, і ти думав про нього.

— Двері були замкнені. В той час як Вінченціу розмовляв у кімнаті з Дойною, хтось ховався у ванній.

— Гаразд. Але після того як Вінченціу пішов, Дойна роздяглася і, напевне, зайшла до ванної.

— Вона зайти не встигла. Тільки-но відчинила двері, як хтось ухопив її за горло. Але перед тим як давити, він, безперечно, розмовляв з нею.

— Чому ти так думаєш?

— Коли б це був хтось незнайомий, Дойна б закричала. Тоді саме поралась на кухні хатня робітниця з нижнього поверху, і вона почула б. Проте робітниця нічого не чула. Але запевняє, що бачила, як входив Вінченціу. Більш ніхто на мансарду не піднімався, вона б помітила. Про нещастя з Дойною дізналася лише тоді, як прибіг телефонувати Петрашку. Каже, він подзвонив спочатку в міліцію, але звідти ніхто не приїхав. Дивно, але можна повірити, що так воно й було. Незрозуміло одне: чому не закричала Дойна.

— Їй здалося, що це був сон, так вона сказала.

— Бреше вона, товаришу капітане. Уві сні також би закричала. Але вона не спала, і злочинець був їй знайомий, тому й не крикнула. Просто заціпеніла від несподіванки. І потім її страх, смертельний страх. Сказала, що хоче поїхати на село до мами. Сподівається знайти там захист.

— Так хто ж по-твоєму їй погрожує?

Дід трохи подумав.

— Брат Партеніє.

— А хто він такий?

— Оце б і я хотів знати. Коли я вперше бесідував з нею, не призналася. Щоправда, я не наполягав. Знаю — в секті суворі правила, інакше б вона не могла існувати. Дойна випадково обмовилась про брата Партеніє. Отож він і завітав, аби показати їй на практиці, що буває, коли не держиш язик за зубами. Він міг завиграшки вбити її. Та обмежився погрозою. Що б ми тепер не робили, Дойна мовчатиме.

— Гаразд. Але скажи, Діду, який зв'язок між цим випадком і загибеллю Йоани? Адже нас передусім цікавить, хто вбив Йоану.

Дід вийняв з кишені свої картки, помережані дрібними нотатками.

— Я був у мадам Боздог. Їхня секта походить із Латинської Америки. Керує нею преот, або старший брат. Усі роздягаються і надівають однакові халати. Старший брат виголошує проповідь, у якій доводить, що земне життя — то суєта суєт. Я вже давно нічого не читав, але книжку про ці секти вивчив уважно, її автор — бразілець Папіола. Сектанти вірять у можливість єднання з божим духом у момент повного самозабуття і вигнання диявола зі свого тіла. Під впливом проповіді вони доходять до екстазу й виганяють диявола блудом. Фактично, це є не що інше, як гуртова розпуста, здійснювана, ніби культовий обряд. Отож гріх стає очищенням душі. Я бачив у мадам Боздог десятків зо два однакових халатів. Ручаюся головою, що їх там уже немає. Перенесено туди, де буде наступне збіговисько. Секта ніколи не збирається двічі в одному місці. Йоана і Дойна якось потрапили до цієї секти. От чому Дойна ніколи не приймає дома мужчин — секта забороняє. Може прийти лише брат у Христі. Саме від такого брата завагітніла Йоана.

Алексіу слухав уважно. Попросив іще пива і хильцем випив півкухля.

— А хто ж увів у секту Йоану і Дойну? — спитав він.

— Той-таки брат Партеніє.

— Як це йому вдалося?

— Ще не знаю, але довідаюсь.

— Добре. А що ти думаєш про манекен, який розбив у підвалі Лєонте Скурту? Що думаєш про Вінченціу?

— Між усіма цими подіями є зв'язок. Ніяк не збагну, який саме. І найголовніше — не можу зрозуміти, навіщо було вбивати Йоану? Маю до вас прохання, товаришу капітан. Ви знаєте Гогу, патологоанатома. Мені б дуже хотілося, аби ви поговорили з ним. його приголомшила смерть Йоани. Гогу — майстер своєї справи, але в мене виник сумнів, чи він з належною увагою зробив розтин її тіла. Ми з ним давні друзі, і мені не зовсім зручно висловлювати йому недовір'я. Тим паче Гогу признався, що хоче взагалі залишити цю роботу. Я не вірю, ніби Йоана померла від уколу в серце. Нелогічно. Може, уколом намагалися зняти параліч серця. Мій сумнів підсилюється ще й тим, що Гогу помітив слід від уколу не зразу, а лише наступного дня.

— У нього був тоді асистент?

— Нікого не було й близько.

— А ти певний, що він справді розтинав труп?

Дід завмер із роззявленим ротом. Тоді промовив:

— Я не думаю, щоб Гогу зайшов так далеко.

— Вісім років тому сталося саме так. Теж померла дівчина, правда, своєю смертю. Гогу був і тоді сильно вражений. Виявилося, ніякого розтину він не зробив, а лише переписав діагноз із історії хвороби. Потім розтин все-таки зробили, і наслідок виявився той самий. Я почув про це від одного лікаря, він розповідав як анекдот. Мені ледве вдалося відстояти Гогу, його хотіли звільнити. Після сорокарічного стажу це було б несправедливо. Його лише перевели на нижчу посаду, й відтоді він працює патологоанатомом. Хіба ти про це не знаєш?

— Ні, — відповів Дід, надзвичайно здивований почутим. — Але ж Гогу встановив, що Йоана була вагітна і точно визначив термін — три місяці.

— Діду, це можна визначити одним пальцем, — зауважив Алексіу. — Гаразд, я все перевірю. Але хто ж такий, дідько б його вхопив, брат Партеніє? Ти когось підозрюєш?

— Можливо, товаришу капітан, я його ніколи не бачив, але так само ймовірно, що навіть зустрічався з ним, та не знав, що це він. Мені слід прочитати дисертацію Камелії Скурту.

— Отже, ти про когось думаєш?

— Не буду приховувати, справді думаю.

23

Дід, не роздягаючись, сів на софу й заглибився в читання дисертації. Уважно вивчив усі шістдесят сторінок, переглянув схеми, проаналізував висновки, яких дійшла Камелія, і відчув іще більшу непевність, аніж до читання. Роздягнувся, прийняв холодний душ і став годувати Ельзасця. Вийняв із кишені котлету, куплену для нього в кав'ярні, й поклав перед собакою на тарілці. Той з'їв її без апетиту, не приплямкуючи від задоволення. Старий шкодував, що його вірний друг перебуває в стані постійної дрімоти, але використати його здібності не випадало нагоди.

Дід ліг на софу й заходився переглядати свої картки. Тоді знову взяв дисертацію Камелії, ще раз уважно прочитав деякі місця. І раптом ніби прозрів. Одна деталь! Уперше в житті він був так ошелешений несподіваним відкриттям. Стільки разів не звертав уваги на цю дрібничку й нарешті виявив її. Дід хутко вдягнувся. Шкода, що відпустив Панаітеску. Та ще й ображеного: не запросив його випити пива.

Але на душі полегшало. Прикріпив у петельці свіжин пуп'янок троянди і вийшов. Таксі не вдалося спіймати, поїхав трамваєм. За двадцять хвилин натиснув на кнопку дзвінка в квартиру Скурту.

Йому відчинила Камелія, біла мов крейда.

— Це зробив Вінченціу, — сказала вона.

Дід сторопів. Він зовсім забув про Вінченціу. За кілька останніх годин навіть не подумав про нього. Мовчки зайшов до вітальні. Певність, із якою він прибув сюди, почала розвіюватися. Повідомлення Камелії зводило нанівець усі його плани. Чіткий логічний зв'язок подій геть порушився, хоч півгодини тому сумнівів у Діда не було.

— Де Вінченціу? — спитав він.

Камелія показала рукою на двері, з-за яких долинало жалібне схлипування. У суміжній кімнаті хтось ходив. Дід здогадався, що Василе теж удома.

І не помилився. Той вийшов з кімнати, блідий як смерть, і, на відміну від матері, ледве стримував лють.

Вінченціу з'явився у вітальні, немов сновида. Василе кинувся до нього і з усієї сили вдарив по щоці. Дід і Камелія мусили розбороняти їх.

— Він убив її, тварюка, — процідив Василе крізь зуби.

— Прошу тебе, заспокойся! — владно сказав Дід. — Інакше доведеться вдатися до сили. Внизу стоять два міліціонери, не змушуй мене викликати їх сюди. Які в тебе підстави звинувачувати брата в страшному злочині?

Василе відступив до дверей. Дідові слова анітрохи не подіяли на нього. Хлопець лютував іще дужче:

— Коли він намагався вбити Дойну, то які можуть бути сумніви в тому, що саме він убив і Йоану? Це все мамине виховання! Через нього пропало моє життя. Вона все робила тільки для Вінченціу. І тепер нехай тішиться наслідками! Ти винна в усьому! Тільки ти, більш ніхто!

— Василе, я не дозволяю тобі так говорити, — сказала Камелія.

— А я й не питаюся твого дозволу! Дурень був, що раніше слухав тебе. Я хотів одружитися з Йоаною, а ти заборонила. Я не знав, що ти перетворила моє кохання на експеримент заради цього кретина, якому ти ніколи ні в чому не відмовляла! Купила йому спочатку ляльку-манекен, а тоді хотіла подарувати живу. Ти не зважала на мої почуття, ігнорувала почуття, Йоани. Для тебе існують лише його забаганки і бажання заспокоїти свою совість. Ти думаєш, я не знаю, хто винен, що вік дебіл? Ти сама винна! І все, що ти для нього робила, диктувалося тільки докорами сумління, які тебе постійно мучать. Може, хоч тепер у тебе з'явиться мужність зізнатися, чому ти залишила його тоді самого? Ти ж бігла на побачення до свого Петрашку! Я ненавиджу тебе, мамо! Я, твій син, кажу тобі, що ненавиджу тебе. Ти зробила всіх нас нещасними, особливо мене, — Василе вибіг з кімнати, грюкнувши дверима.

Камелія вислухала його слова не зворухнувшися. На її обличчі не відбилося нічого. Дід подумав, що синове звинувачення або не зачепило її зовсім, або вразило так глибоко, що вона ніби закам'яніла.

— Залиште нас, будь ласка, віч-на-віч з Вінченціу, — попросив її Дід.

Камелія заперечливо хитнула головою. Наполягати було марно.

Дід узяв половинку сигари й спокійно запалив, дивлячись на Вінченціу, який після нападу Василе стояв у кутку, байдужий до всього, його погляд бездумно блукав по кімнаті.

— Скажи мені, Вінченціу, що сталося, дуже тебе прошу. Я не поділяю думки твого брата, але ти мусиш зрозуміти його — Василе втратив кохану людину.

— А я — дружбу, шановний добродію. І разом з нею — сенс життя. Ви всі ласкаві зі мною, дуже уважні — хочете довести мені, начебто я не такий уже й потвора. А я добре знаю, що ніхто не любить мене, ніхто. Коли любов — це тільки жалість, то з мене її досить. Одна-однісінька людина ставилася до мене без жалю — Йоана. Вона відверто сказала мені, що я каліка, і коли хочу жити спокійно, мушу це знати, змиритися з цим і, головне, зрозуміти, що врода — не головне в житті людини. Лише Йоана була чесна зі мною. Прошу тебе, мамо, не гнівайся на Василе. Він має рацію. Через мене ти зробила всіх нещасними і, я вважаю, передусім саму себе.

Дід слухав Вінченціу і дивувався з його витримки і логічної послідовності. Тембр хлопцевого голосу був дуже приємний, а високе чоло, ясні очі, одуховлене обличчя — все свідчило про розум і змушувало не зважати на потворність, коли хлопець починав говорити.

— Усе, що ти сказав, Вінченціу, важливе тільки для з'ясування стосунків у вашій родині, — делікатно зауважив Дід, — але не допоможе мені в розслідуванні справи. Мене цікавить насамперед одне питання: що скоїлося сьогодні вранці? Що зайшло між тобою і Дойною?

Вінченціу глянув на матір. Камелія сиділа в тій самій позі, ніби закам'яніла. Хлопець відвів очі й нічого не відповів Дідові.

— Я тебе питаю, Вінченціу. Адже саме на тебе падає підозра не тільки в замахові на життя Дойни, а й у страшнішому злочині. Ти цілком спокійно і проникливо розбираєш поведінку близьких тобі людей, отож мусиш так само тверезо осмислити і свої вчинки. Будь ласка, відповідай точно і на мої запитання.

Хлопець знову глянув на матір.

— Дивися, будь ласка, на мене. Дуже вас прошу, добродійко, залиште нас самих. Я враховую те, що ви сказали мені вранці, але й ви зрозумійте мене. Закон велить заарештувати його.

Вінченціу злякався. Його обличчя зблідло, і від цього велика деформована голова ніби побільшала, а на підборідді виступив рясний піт.

Камелія неохоче встала і вийшла з кімнати, навіть не поглянувши на Вінченціу. Дід мимоволі відчув співчуття до цієї вольової жінки, адже вона щойно вислухала від своїх синів такі слова, на які, либонь, ніколи не сподівалася.

— Скажи мені, Вінченціу, як ти зустрівся ранком із Дойною?

Хлопець мовчки стискав короткі товсті пальці, поглядав на двері, за якими зникла мати, і нарешті заговорив:

— Я вранці вийшов із дому… Хотів піти до одної крамниці…

— До тієї, де на вітрині виставлено манекени?

Вінченціу здригнувся. Дід підсунув йому стілець.

— Сядь! Продовжуй, будь ласка.

— Так, я пішов до тієї крамниці, про яку ви кажете. Мені подобаються манекени, хоч останнім часом мама не дозволяє гратися з ними.

— А яким манекеном ти бавився?

— У мене був один. Але Василе пробив йому голову, і мама винесла його в підвал.

— І тоді ти пішов до крамниці готового одягу, щоб украсти собі інший манекен, так?

— Ні, я ніколи нічого не краду.

— Ну а вночі, позавчора вночі, що ти шукав біля тієї крамниці?

Здавалося, Вінченціу от-от заплаче. Але Дід суворо стримав його:

— І не сором тобі? Ти дорослий хлопець, а розпускаєш рюмси, мов дитя. Я тебе питаю: що ти робив уночі біля крамниці?

— Дивився на манекени.

— А хто напередодні розбив скло у вітрині?

Вінченціу злякано зиркнув на Діда.

— Я не розбивав. Це Василе розбив мого манекена, а мама не схотіла купити нового.

— А чому ти ліз у вікно по вірьовці?

— Звідки ви знаєте?

— Зараз я тебе питаю! А ти відповідай!

— Мама не дозволяє мені виходити ввечері з дому. А Йоана перестала бувати у нас. Я страшенно знудьгувався за нею, хотів побачити її.

— То чому пішов до крамниці? Адже Йоана не картонна?

— І вона була манекеном.

— Хіба тобі все одно, з яким манекеном мати справу?

— Будь ласка, розмовляйте зі мною чемно, не кричіть, я вам нічого поганого не зробив.

— Ти що ж, не розумієш серйозності свого становища? Розумієш чи ні?

Хлопець заперечливо хитнув головою.

Дід лише тепер помітив, що погляд Вінченціу застиг, утуплений в одну точку. Старий не знав, яка межа сприйняття й усвідомлення дійсності в цього юнака, але розумів, що така межа існує і переступати її ризиковано. Вирішив бути обачнішим.

— Я спитав, чому ти не зайшов додому нормально, як усі люди. Навіщо треба було лізти у вікно?

— Мама заборонила мені виходити з дому ввечері. А я дуже скучив за Йоаною. Хотів побачити її. Виліз у вікно і пішов до крамниці. Поговорив з нею, просив, щоб не забувала мене, я ж нічого поганого їй не зробив.

— Тобі сказав хтось, що Йоана в крамниці?

— Так. Василе. Я просив його передати Йоані, аби вона прийшла до нас. Тільки вона мене любить. Василе сказав, що Йоана в крамниці, стоїть роздягнена і дивиться на людей. Вона розгнівалася, що я нечемно поводився з нею. Це неправда. Я завжди був чемний.

— А вона що-небудь сказала тобі?

Вінченціу уважно глянув на Діда.

— Ні, не сказала нічого. Я повернувся додому. Наступного дня знову пішов до вітрини. Я переконався, що Василе кепкував з мене. То була не Йоана. Там стояла інша дівчина. Йоана — білявка. І не могла Йоана так довго не зворухнутися.

У Діда виступив піт на чолі.

— Розкажи тепер про Дойну. Як ти зустрівся з нею?

— Ми зустрілися на вулиці, біля нашого під'їзду. Вона сказала, що прийшла від Йоани. Перед тим як переїхати до іншого міста, Йоана попросила її погуляти зі мною.

— Ти сам схотів піти до неї чи вона запросила тебе?

— Вона запросила. Я спитав, де Йоана. Розповів їй, як Василе обдурив мене. Думав, вона також обманює, а Йоана сховалася.

— А потім ти повірив, що Йоани немає вдома?

— Повірив.

— То чому ж ти все-таки пішов до Дойни?

— Вона дуже просила, хотіла, щоб я сам переконався.

— А що ти робив у Дойни? — спитав Дід, запалюючи сигару.

— Трохи побув і побачив на стіні плащ Йоани.

— І що тоді?

— Я здивувався, що Йоана поїхала без плаща. Благав Дойну сказати мені правду. Може, Йоана не хоче зустрічатися зі мною, не хоче бачити мене. Коли так, то це означає, що й вона мене обманювала, як усі інші.

— І що ж було потім?

— У мене з'явилося погане передчуття. Я зовсім не повірив Дойні. Бачив по ній, що обдурює. Тоді я заплакав. Мені стало ясно — скоїлось якесь лихо. Мама відібрала в мене манекен, його розбили й заховали в підвалі. Тоді ви прийшли до нас. Я вас бачив крізь шпарку в замку, бо мама зачинила мене в кімнаті. Дома всі стали розмовляти пошепки, а при моїй появі зовсім замовкали. Я знав: із Йоаною щось сталося. Коли я побачив, що Дойна плаче, то вже не сумнівався, що приключилося лихо. Я встав і пішов. І сказав Дойні, що вона буде винна, коли Йоана не повернеться.

— А як ти думаєш, куди пішла Йоана?

— Василе сказав — у кращий світ.

— Як ти це розумієш?

Вінченціу стенув плечима.

— Кращий світ, — повторив він, розтягуючи слова, щоб Дідові було зрозуміліше.

— Коли ти виходив, що робила Дойна?

— Сказала, що хоче відпочити.

— То чому ж ти повернувся?

— Куди повернувся?

— До неї. Пішов, а тоді повернувся.

— Я не повертався.

— Так хто ж тоді хотів задушити Дойну?

— Мама вважає, що я. Так їй сказав лікар Петрашку.

— Я ще раз питаю тебе: коли ти пішов від Дойни, то більш не повертався до неї?

— Ні, не повертався.

— Вибач, Вінченціу, що я стільки разів перепитую, але уяви собі: Йоана не повернеться зі свого кращого світу, коли ти не скажеш мені правди. Повертався ти чи ні?

— Ні, я не повертався.

Дід устав і з усієї сили втиснув погаслий недопалок у попільничку.

— Іди, будь ласка, до своєї кімнати.

Вінченціу пішов. Дід покликав Камелію.

24

— Скажіть, Камеліє, коли Петрашку повідомив вам, що Вінченціу хотів задушити Дойну?

— За двадцять хвилин перед тим як прийшов додому Вінченціу, мені подзвонив Петрашку, але він не говорив, що Вінченціу намагався задушити Дойну. Пригадуєте, як ви хутко пішли від нас, коли почули, що він гуляє з Дойною? І я догадалася, про що ви подумали. Була майже певна — щось скоїлося. Хоч у нього ніколи не було нападів люті. Лише один раз він накинувся на Петрашку, коли той не зовсім чемно відгукнувся про Йоану. То був жарт, але у Вінченціу відсутнє як почуття страху, так і почуття гумору. Не гнівайтеся, але ви так голосно розмовляли, що я все чула. Я не знала про нічні мандрівки Вінченціу. Пригадуючи, як він схопив тоді за шию Петрашку, я можу повірити, що міг і на Дойну кинутися, коли вона сказала необачне слово.

— Ви певні, що він це зробив?

— Мені подзвонив Петрашку. Він зустрів Вінченціу, коли той вийшов від Дойни, і з виразу його обличчя зрозумів: скоїлося лихо. Побіг на мансарду і застав Дойну в тяжкому стані. Ви це бачили самі. Я не знаходжу собі місця. Починаю сумніватися, що розумію своїх рідних синів. Ви чули, як вони говорили про мене. Я ніколи не сподівалася на таке. Якби сама не почула, то не повірила б, що вони так суворо засуджують мене.

— Отже, коли Вінченціу прийшов додому, ви вже знали про нещастя з Дойною?

— Знала.

— І ви не спитали Вінченціу, де він був і що робив?

— Спитала. Відповів, що був у Дойни. Тоді прибіг Василе і почав його бити. Я спитала Вінченціу, чому він так повівся з Дойною, але він не хотів говорити. Жодного слова не сказав. А тепер запевняє, ніби не доторкався до неї.

— А ви як мати і як медик допускаєте, що він здатний на таке?

— Як мати не вірю. Що стосується медицини, спитайте про це іншого лікаря.

— Вінченціу вас коли-небудь обманював?

Камелія витерла сльози.

— Я раділа, коли так траплялося. Це добра ознака, ознака нормалізації.

— Розкажіть, як саме повівся Вінченціу, коли Петрашку образливо говорив про Йоану.

— До цього випадку його нервовість виявлялася в безсиллі. Коли він щось вимагав, а йому не давали, то відразу починав плакати. Бувало, плакав цілими тижнями безперестанку, впадав у глибоку меланхолію. А того дня він кинувся на Петрашку з кулаками, вчепірився в його волосся і схопив за шию.

Дід мимоволі пригладив рукою своє волосся.

— Скажіть мені, будь ласка, чи можу я бути певний, що зараз нас ніхто не чує, як чули ви мою розмову з Вінченціу?

— Вінченціу в своїй кімнаті, туди нічого не чути. Так само і Василе.

— Дуже вас прошу, будьте зі мною цілком відверті. Даю вам слово честі — все залишиться тільки між нами. Зараз факти свідчать проти Вінченціу. З ваших слів і з реакції Василе я дійшов висновку, що й ви певні його провини. Хочу вам сказати з усією відповідальністю, як людина, що присвятила майже п'ятдесят років свого життя розкриттю злочинів: той, хто сьогодні душив Дойну, убив і Йоану. В цьому я анітрохи не сумніваюся. Але я не думаю, що Дойну душив Вінченціу. І про це, дуже вас прошу, не кажіть нікому. Інакше Вінченціу може потрапити на лаву підсудних.

— Обіцяю вам. Я готова відповісти на всі ваші запитання цілком щиро.

Дід провів рукою по чолу й опустив очі.

— Ви жили з Петрашку?

Пауза.

— Так. У Клужі, коли ми були студентами. Я закохалася в нього на першому курсі.

— Ви довго були разом?

— Кілька місяців. Він залишив інститут і переїхав до Бухареста.

— Чому?

— Не знаю. Це для мене лишилося загадкою. Через багато років, коли ми знову зустрілися в Бухаресті, він спочатку сказав, ніби через мене. Мовляв, йому здалося, ніби я вже не кохаю його. Потім засміявся й додав, що не тільки через мене. Я тепер схильна думати, аналізуючи його поведінку крізь призму часу, що в нього були глибокі комплекси, навіть явні ознаки манії величі.

— А що вас тоді привабило в ньому?

— В усякому разі, не зовнішність. Він умів чудово говорити, захоплював багатьох. Ходили чутки, ніби він належав до якоїсь забороненої організації і мусив виїхати, рятуючись від переслідування.

— Коли ви знову зустрілися з ним?

— Десять років тому, як переїхала до Бухареста. Я витримала тут конкурс.

— Ваші стосунки відновилися?

Камелія трохи помовчала.

— Ні. Але я хотіла відновити. Сама пішла до нього, як тільки оселилася в Бухаресті. Проте відразу, з першої зустрічі зрозуміла, що між нами вже нічого не може бути. Змінилися наші почуття, змінилися й ми самі. Просто існує спокуса почати все знову, ігноруючи плинність часу. Мені стало ясно — юність не повертається.

— Все-таки ви лишилися друзями?

— Цього він хотів дужче, ніж я. Кілька разів заходив у клініку, потім прийшов у гості, хоч я й не запрошувала.

— Ви за цей час стали професором?

— Так.

— Опублікували багато наукових праць у нас і за кордоном, брали участь у міжнародних конгресах. Тобто, я хочу сказати, здобули визнання в науковому світі, на відміну від Петрашку, який за ці роки майже нічого не досяг.

— Так, це правда. Я присвятила все своє життя медицині, віддавала їй навіть той час, який мусив належати моїй сім'ї. Треба подумати над словами Василе, розібратися, в чому він має рацію, а в чому ні. Дійсний один факт: Вінченціу впав із балкона тоді, як я пішла на побачення до Петрашку. Це сталося в Тімішоарі. Він зателефонував мені з вокзалу, голос його тремтів, він був у відчаї. Не роздумуючи, я поспішила на вокзал, але ми не зустрілися. Потім, уже в Бухаресті, він пояснив мені, що тікав від переслідувачів: його звинувачували в нелояльності до нового уряду, і він мусив ховатися. Пізніше все владналося. Про цей випадок знає і Леонте, і Василе. Я не приховувала. Тому й не сподівалася, що Василе затаїв таку злість.

Дід кілька секунд розглядав пальці на своїй правій руці, кістляві, майже сухі.

— Скажіть, пані Камеліє, коли ви писали докторську дисертацію, то мали на увазі деякі риси характеру Петрашку?

Камелія уважно глянула на Діда. Вона не думала, що про неї так багато відомо.

— Точно не пригадую, але, напевне, використала деякі спостереження. Мушу вам зізнатися, після нашої розлуки я була під враженням його незвичайної особистості. Тепер він постарів, змінився. А в юності аж горів, ніби випромінював енергію. Не знаю, чи так було насправді, чи, може, це тільки моя фантазія. Що ж до наших стосунків, кажу цілком щиро: після Клужа між нами нічого не було, Василе помиляється. Не збагну, чому в нього стільки ненависті до мене.

Дід поглянув у вічі Камелії. Вони були зажурені й неначе враз постаріли: навколо них з'явилось безліч дрібних зморщок.

— Я певний, пані, ви зрозумієте свого сина. Адже хтось убив його перше кохання. Таке ж саме, яке й ви пам'ятаєте вже багато літ, назустріч якому бігли, забувши про все на світі, і про яке згадали, працюючи над дисертацією. Мене цікавить, що ви мали на увазі, коли сформулювали ось таку фразу, — Дід вийняв з кишені картку: — «Люди з подібним характером намагаються стати абсолютним божеством»? Я сприйняв її так, ніби вона стосувалася конкретної особи. Чи не про Петрашку це сказано?

Камелія замислилась. Дід помітив на її чолі нову зморшку, що перетнула праву скроню.

— Ні, я не мала на увазі саме його. Я розглядала суму таких характерів і визначила їх основну рису: непохитну певність у своїй перевазі над іншими людьми, певність, яка ґрунтується, я сказала б, на благородному прагненні й може перетворитися в подібних індивідів на друге «я». У зв'язку з цим я писала про роздвоєння особистості в позитивному плані. Напевне, саме ця риса і приваблювала мене в Петрашку. Я слухала його виступи на зборах, не заглиблюючись у зміст дискусії. Він не зводив з мене очей, ніби я була його медіумом. Я також, читаючи лекції студентам, часто застосовую такий прийом: фіксую погляд на комусь одному, ніби звертаюся тільки до нього. Це дає змогу зосередитись, не втрачати логічної нитки при висвітленні будь-якої теми.

— Ще одне запитання, пані. Того вечора, коли Василе повідомив про викрадення автомобіля, ви через годину подзвонили до міліції і сказали, що машина знайшлася. Ви справді телефонували до міліції?

— Так, я телефонувала.

— Це точно?

— Абсолютно точно.

— У міліції не зафіксований ваш дзвінок. Звісно, вони також можуть помилитися. Коли ви повідомили, що машина знайшлася, черговий мусив негайно викреслити з журналу запис про її викрадення. Але цього не зроблено.

— Я можу вам присягтися, що дзвонила за номером, вказаному в телефонному довіднику.

— Тепер про інше. За всі роки, що ви приятелюєте з Петрашку, ви ніколи не спитали його, чому він неодружений?

— Ні, це мене зовсім не обходить.

— А чому він не досяг нічого по службовій лінії?

— Це було б нетактовно з мого боку, виглядало б так, ніби я хизуюся своїми успіхами, адже я досягла чимало.

— А ви не спостерігали в його поведінці якихось відхилень, не помічали за ним якихось дивацтв?

— Важко сказати. Мене влаштовувало те, що він лікує мого чоловіка — позбулася хоч одного клопоту.

— Коли він учився в Клужі, яку галузь медицини обрав для спеціалізації?

— Спеціалізація обирається по закінченні курсу. Він хотів бути хірургом, а я — терапевтом. Але через кілька років я змінила спеціальність — зайнялася психотерапією, бо хотіла вилікувати Вінченціу.

— Дякую вам, пані Камеліє, за відвертість. Мені прикро. що довелося вникнути в деякі неприємні для вас деталі, але повірте, без них мені було б дуже важко розібратися в цій справі.

— Я не розумію, яким чином вони допоможуть вам зняти підозру з Вінченціу.

— На жаль, нічого вдіяти не можу. Підготуйте, будь ласка, Вінченціу — через кілька хвилин до вас прийдуть із міліції з ордером на арешт.

Камелія зблідла, хотіла щось сказати, але не змогла. Вхопилася руками за спинку крісла, аби не впасти.

25

Лікар Петрашку мешкав у старому будинку на Каля Мошілор. Дід застав його дома. Дві досить просторі кімнати були зі смаком умебльовані.

Побачивши Діда, Петрашку анітрохи не здивувався: після ранкової події його прихід був більше ніж виправданий.

— Ви невтомні, товаришу, на диво невтомні! — з усмішкою промовив Петрашку, запрошуючи Діда сісти в м'яке крісло, оббите шкірою. — Я певний, що у вашому віці буду старим пеньком, справжньою руїною. Чи не поділитеся зі мною секретом еліксиру здоров'я і бадьорості? Мені як медикові було б надзвичайно цікаво.

— Щодня палю, їм нерегулярно, до п'ятдесяти років вживав чимало алкогольних напоїв. Все інше — залежно від настрою і вільного часу, — весело відповів Дід, потішений словами лікаря.

— І все-таки дозволю собі дати вам одну пораду: не переоцінюйте своїх сил.

— Постараюся, шановний добродію. Якщо ви швидко і точно відповісте на мої запитання, то обіцяю лягти сьогодні спати на годину раніше.

— З великим задоволенням, товаришу. Я до ваших послуг.

— Отже…

— Не бажаєте коньяку або кави? — перервав його Петрашку, намагаючись бути передусім гостинним господарем.

— Аби не зашкодило щось одне, не відмовлюся ні від чого. Одне буде нейтралізувати інше, — пожартував Дід, задоволений, що розмова почалася так легко й невимушене.

— Мамо! — гукнув Петрашку. — Звари нам дві чашки кави, а я займуся коньяком.

До кімнати увійшла жінка років шістдесяти, занадто молода, щоб бути матір'ю лікаря. Помітивши Дідове здивування, Петрашку пояснив:

— Я називаю її мамою. Вона працює в мене п'ятнадцять років. Батьків я не маю. Спочатку звав її тіткою Марією, але всі мої гості вважали, що вона моя мама, то і я почав так називати.

Дід пригубив коньяк. Вишуканий сорт — «Метакс», останній раз він пив його ще до війни.

— Не вважаю за потрібне приховувати — ми, лікарі, коли-не-коли отримуємо дарунки. Зі свого заробітку я не зміг би дозволити собі таку розкіш. Але не будемо відхилятися від основного — я обіцяв, що ви сьогодні ляжете спати на годину раніше.

— Пане лікарю, в якому році ви познайомилися з Камелією Скурту? Відразу ж перепрошую вас, деякі мої запитання торкатимуться вашого інтимного життя. Ми з вами мужчини, крім того, мені конче потрібно уточнити деякі обставини.

— Ми познайомилися в Клужі, на першому курсі медінституту. Я був молодий і вродливий, мав велику жадобу до життя, не позбавляв себе насолод, — розважливо сказав Петрашку, намагаючися зберегти дружню атмосферу, яка виникла на початку розмови.

— У вас були з нею інтимні зв'язки?

— Про це я не хотів би говорити. І, будь ласка, не ображайтеся. Камелія Скурту — відома людина, професор, і я не посмію кинути тінь на її репутацію. Тим паче незрозуміле, яке значення мають сьогодні події давно минулої юності?

— Ви маєте право не відповідати. Що ж, ви зовсім не турбуєтеся про мій сон. А мети своєї я все одно досягну іншим способом. Коли ви мовчите, я сам скажу: ви жили з нею кілька місяців до вашого від'їзду в Бухарест. Ви тут продовжували навчання, чи не так?

— Правильно.

— У якому році ви закінчили інститут?

— У сорок шостому.

— Здається, у вас були неприємності політичного характеру? Можете сказати, в чому вони полягали?

— Будь ласка, це мені не вперше доводиться пояснювати. Мене запідозрили у зв'язках із румунськими фашистами, хоч із Клужа я тікав через те, що вони хотіли ліквідувати мене як комуніста. Проте істина восторжествувала, і тепер я член партії. Вас цікавлять мої політичні погляди?

— Я, пане Петрашку, політикою не займаюся і ніколи не займався. Все життя тільки те й роблю, що ловлю карних злочинців.

— Сподіваюся, ви не маєте на увазі мене, вимовляючи ці слова? — пожартував лікар.

— Воронь боже! Я все милуюся вашою чудовою колекцією ікон. Яка розкіш, либонь, усі гроші вкладаєте?

— Ікони — моє найбільше захоплення.

Дід устав, підійшов до стіни й почав розглядати старі ікони, без сумніву, надзвичайно цінні.

— Бачу, є у вас і нові роботи, лише патина стара, — Дід показав на одну з ікон.

— Справді, це дуже стара дошка, а робота сучасна. Дивуюся, як ви змогли розпізнати?

— Тепер усі захоплюються іконами. А сорок літ тому в Бухаресті нас було лише кілька колекціонерів. Після смерті дружини я переїхав в однокімнатну квартиру, ікони передав до музею. Визначаю вік ікон за червоточинами.

— За цією ознакою ікона, про яку ви говорите, має не менше двохсот років.

— А я й не догадався б, що вона нова, коли б художник чи, може, ви самі, не застосували фіксативу.

— Маєте рацію, я обробив її фіксативом. У цій кімнаті значне коливання температури. На деяких іконах фарба потріскалась.

— Дивні очі на цій вашій іконі, — промовив Дід і прикусив кінчик язика: він припустився помилки, рівнозначної викриттю.

— Художник намагався наслідувати Рубльова.

— Саме так я й подумав, але не хотів робити поспішних висновків. У моєму віці очі не такі зіркі.

— Художник — мій приятель. Він каже, що заробляє на іконах значно більше, ніж малюючи натюрморти. Отож і взявся воскрешати преподобних апостолів.

Дід знову сів у фотель. З'явилася «мама» Марія — принесла каву.

— Я одружився б із нею заради самої лише кави, — похвалив Дід, сьорбнувши свій улюблений напій.

— Щиро кажучи, поки мама звикла вести господарство, вона робила стільки дурниць, що я мав усі підстави звільнити її. Вона втрималася тільки на каві.

— Ну що ж, пане лікарю, повернімося тепер, як то кажуть, до нашої отари. Сьогодні вранці я не мав часу, та й не випало слушного моменту спитати вас: хто, на вашу думку, вчинив замах на життя Дойни? Ви знаєте її і, напевне, її друзів.

— На жаль, я не знайомий із її друзями. Та й не можу сказати, що добре знаю Дойну. Коли б я був хоч на десяток років молодший, то, може, й цікавився б нею більше. А так просто меланхолійно милуюся на її вроду.

Задзвонив телефон. Петрашку пішов до кабінету, де стояв апарат, і швидко повернувся.

— Вас просять, — здивовано сказав Дідові.

Телефонував Алексіу. Він скрізь розшукував старого, поки не догадався, що той може бути в Петрашку.

— Бачу, ви ніде не можете сховатися, — зауважив Петрашку, попиваючи каву.

— Пане лікарю, колега повідомив мені, що попіл, знайдений у ванні, такий самий, як і з вашої цигарки. Гадаю, нічого дивного в цьому немає: ви заходили до ванної із цигаркою в роті. Для мене це не відкриття.

— Ото курйоз! А я й не підозрював, навіщо він просив цигарку.

— У нашій роботі трапляється мільйон таких курйозів. А я десь читав, ніби довжина всіх нервів у людському організмі майже дорівнює довжині екватора. Це правда?

— Майже.

— Певно, вам довелося витратити багато енергії, зон завчити їх назви?

— Вони не всі мають назви.

— Але ви не відповіли на моє запитання про попіл, пане лікарю.

— Отже, ви мене підозрюєте?

— Коли б ми вас підозрювали, то вже б заарештували, як Вінченціу.

Петрашку спохмурнів.

— Он як… Але цей хлопець, я вважаю, на таке нездатний.

— Ви абсолютно певні?

— Та ні, раз ви його заарештували, не можу бути категоричним. Либонь, маєте достатньо аргументів?

— Мене цікавить ваша думка як спеціаліста. Ви можете повірити, що Вінченціу Скурту намагався задушити Дойну?

— Ні, не можу. Я з вами щирий. Хоч я радив Камелії, і то не один раз, влаштувати його в спеціальну лікарню. Вона не схотіла.

— А на ваш погляд це було конче потрібно?

— У хлопця трапляються час від часу напади шаленої люті. Пригадую, він якось і мене схопив за горло. Я тоді сказав щось жартівливе про Йоану, а Вінченціу, здається, кохав її потайки. Вона в розмові зі мною нарікала, що Камелія хоче перетворити її на сестру-жалібницю при Вінченціу. Дівчину обтяжували прогулянки з ним і надокучлива увага цього неповноцінного юнака. Щоразу, коли Йоана до них не заходила, він ставав дуже неспокійним.

— Ви точно знаєте, що в нього були напади люті й перед тим, як він кинувся на вас?

— Підозрюю. Такі напади враз не виникають, вони визрівають поступово, як наслідок певних патологічних процесів. Камелія допустилася великої помилки, приховавши це, але мені як медикові здогадатися неважко.

— Пане лікарю, сьогодні вранці ви не помітили чогось незвичайного в поведінці Дойни?

— Не можу вам сказати — я ж її не бачив. Зателефонував на фабрику, говорив, здається, з керівником групи манекенниць, товаришкою Міоарою Йонеску. Бачте, навіть прізвище запам'ятав.

— Цікаво, цікаво, продовжуйте, будь ласка.

— Вона відповіла мені, що Дойни на роботі немає. Дальший розвиток подій вам відомий. Я бачу, ви цікавитеся кожним моїм кроком, то скажу вам, що недалеко від будинку Дойни, на розі вулиці Елефтеріє, я зустрів Вінченціу. Він швидко пробіг повз мене.

— Чи ви не помітили, який у нього був вираз обличчя? Може, такий, як тоді, коли він кидався на вас?

— Так, дуже подібний.

— Здається, ми з вами дійшли одного висновку.

— Вам видніше. Я просто констатую факти.

— Не хочу від вас приховувати, пане лікарю, я, на жаль, усе більше впевнююсь, що це зробив Вінченціу.

— Не буду втручатися, товаришу інспектор. На мене й так ця історія справила дуже гнітюче враження. Бідолашна Камелія, напевне, зовсім приголомшена. Цей синочок геть зіпсував їй життя. Хоч і я на її місці поводився б так само.

Дід підвівся. Петрашку провів його до дверей.

— Дякую вам, пане лікарю. Як бачите, мій візит був лише візитом чемності. До речі, ледь не забув: тепер не обминайте клініку десятою дорогою, за вами вже ніхто не стежить. А тоді я стежив.

Петрашку на мить спохмурнів, потім розважливо сказав:

— А, пригадую, пригадую. Але я тоді зробив об'їзд не тому, що когось боявся, — вулиця Дудеску була перекрита.

— А що я вам казав: старі завше роблять із мухи слона.

26

Дід поглянув на годинник: за п'ять хвилин п'ята. Хотів зайти до Панаітеску, але передумав. Той довгенько не забуває образи, це по-перше, а по-друге — він уже, либонь, у ліжку, на животі в нього — детективний роман, який ритмічно підіймається й опускається під звуки його могутнього хропіння. Уві сні Панаітеску бачить себе Шерлоком Холмсом.

Дід вирішив поїхати автобусом. Але пригадав, що Алексіу радив йому більше ходити пішки, і, спираючись на ціпок із потертим наконечником, пішов униз по бульвару до комісійної крамниці. Звідти попрямував до салонів художнього фонду — їх неподалік було два. Але не знайшов того, що шукав. Залишилося відвідати Обор, але там відчинено тільки в неділю, а до неділі ще два дні.

На бульварі гуляло багато людей. Дід помилувався молоденькими дівчатками в міні-спідничках. Що б там не казали з цього приводу жінки середнього й старшого віку, оздоблені невблаганними зморшками, він вважав цю моду за чудову. Вона так гармонувала з весняним буйноцвітом… Дід приємно здивувався, побачивши кілька нових будинків. Давненько він тут не був, більше року. Зайшов до пасажу «Вікторія», розглянув картини, безсистемне розвішані на стінах. Тут були й ікони, навіть старовинні. Але все це для колекціонерів, у нього інша мета.

Нарешті в сусідній крамниці йому пощастило: там висіли ікони, намальовані талановитим художником. Це відчувалося з першого погляду, його зацікавили очі й риси обличчя святих. Щось невловне єднало їх усіх. Дід зажмурився і, відретушувавши в уяві суворі лики, чітко побачив одну-однісіньку модель. Поза всякими сумнівами, ікони мальовано з однієї людини, але на такому мистецькому рівні, що виявити це було нелегко.

— Будьте ласкаві, — звернувся Дід до продавця в окулярах, який також, здавалося, пропах старим деревом, — мене дуже цікавить ота ікона.

Продавець уважно поглянув на Діда, підійшов до нього і прошепотів на вухо:

— Ви знаєте, це не старовинна річ, для вас у мене знайдеться дещо першорядне.

— Зворушений вашою увагою. Бачу, що не старовинна, я добре на цьому розуміюся, — по-дружньому всміхнувся Дід, аби не образити доброзичливого продавця.

— Тисяча п'ятсот, хоч, на мою думку, вона цього не варта, — невдоволено сказав продавець.

— Так, дорогувата.

— Дорожча від старовинних, добродію.

— Вона завелика для мене, у вас немає трохи меншої?

— На жаль, немає.

— А чи не знаєте ви адреси художника? Він мене дуже зацікавив, — спитав Дід.

Продавець, побачивши, що старий поліз до кишені по гроші, вмить пожвавішав:

— Це зовсім просто, один момент! — запобігливо сказав він і дуже вправно, майже непомітно, заховав собі в халат банкноту. Визначивши на дотик, що це двадцять п'ять лей, підбіг до полички, де лежав реєстраційний журнал.

— У мене є тільки адреса майстерні. Коли щось продається, я завше повідомляю туди. Вулиця Провідників, чотирнадцять. Рафаель Пуцінтелу.

Дід запам'ятав адресу, ще раз глянув на ікону, вона йому справді сподобалася, попрощався з продавцем і вийшов.

Такої назви вулиці Дід не чув. Може, це вулиця стара, а назва нова? Бо не було в Бухаресті жодного провулка, навіть маленького, якого б він не знав… Біля Міністерства фінансів Дід зупинився, вийняв з кишені ретельно згорнуту карту Бухареста і почав уважно її вивчати. Втратив хвилин п'ятнадцять, поки відшукав потрібну вулицю. Він пригадав, що кілька років тому вона звалася вулицею Котельників. Яка ж убога фантазія в тих, хто замінював назву! Тим паче, що це була всього-навсього сліпа вуличка. Дід узяв таксі й поїхав на вказану адресу.

У глибині смердючого двору — помиї текли на вулицю потоком — він знайшов майстерню і самого Рафаеля Пуцінтелу. Сьогодні Дідові щастило. Він не дуже здивувався, коли впізнав того самого молодика, якого зустрів у мадам Боздог. Тільки зараз художник не мав такого таємничо-суворого вигляду, як тоді.

— Ну що, старий, таки вистежив мене? Ти хто ж будеш — із синіх чи з хакі?

Дід усміхнувся:

— Із синіх, — і став дивитися, як художник швидкими точними мазками домальовує ікону, мугикаючи церковну мелодію.

— Я так і знав, що ти шпигуєш за мною, але, чесно кажучи, мені на це начхати, — зареготав Рафаель.

— А я думав, ти віруючий, — сказав Дід. — Сподівався побачити повну майстерню лампадок і святих.

— Не там шукаєш.

— Скажи чесно, Рафаелю, ти віруючий? Щось не схоже.

— Релігія — опіум для народу, — мені здається, саме так сказав колись один філософ. Але він помилився: не опіум, а тільки гашиш. Либонь, у ті часи й не чули про гашиш. Ти що, думаєш, ніби я з глузду з'їхав? Який я, в біса, віруючий? Та за окраєць хліба людина інколи поважає віру інших, а то й живе в ній. Ти сідай, будь ласка, чого стоїш — он який худющий, я теж кілька років тому ледь не помер з голоду. Тепер малюю тільки ікони.

— І торгівля йде жваво?

— Навіть дуже.

— І ліжко тепленьке?

— Ще й тарілка супу з хлібом. Румуни взагалі добрі люди, а віруючий румун напрочуд щиросердий, аж смішно.

— Я не кепкував би над тими, хто мене годує.

— Бачиш, дідуню, я не служу в міліції, отож маю значно більше прав, аніж ти. Роблю що хочу.

— Можна запалити сигару? — спитав Дід.

— Пали собі на здоров'я. Візьми оту бляшанку — буде тобі попільничка, а то ще згоримо, як справдешні християни. Тут у мене все дерев'яне.

Дід запалив сигару й довгенько спостерігав за вправними рухами молодого художника. Той і на мить не відривався від роботи. На ньому була червона сорочка в чорних смугах і чорні вельветові штани, а на шиї — біла косинка, мабуть, для того, щоб убирала піт і захищала від бруду комір.

— Добродію Рафаелю, ти, либонь, догадався, чому я завітав до тебе?

— Не знаю, дідуню, і не хочу знати. Відразу попереджаю: великого навару з мене не буде. Хоч інколи я поводжусь по-свинському, але не настільки, щоб підривати свій власний добробут. За місяць маю чотири-п'ять тисяч. Буває більше, але менше — ніколи. А я вже казав, що кілька років тому мені час від часу перепадало від художнього фонду якихось п'ятсот лей, Тож мене зовсім не цікавить їхня віра, хоч я поважаю її.

— Ніхто й не вимагає не поважати, але коли я застав тебе в мадам Боздог, мені здалося, ніби ти встав із її ліжка.

Рафаель вийняв з рота пензлик, поклав його на край мольберта і сказав, сплюнувши набік:

— Ну то й що? Коли б ти знав, яке пружне тіло в мадам Боздог! Слово честі — був би ти трохи молодший і не служив у міліції — повів би я й тебе до неї. Ці люди в дар себе приносять, добродію, а не сплять з ким попало, як оті вісімнадцятилітні, що й пристрасті справжньої не знають. Для цих людей кохання — мука, очищення, возвеличення душі. І як би вони його не називали, для мене це найсолодша втіха.

— Я бачу, Рафаелю, що й ти одержимий. Але мене зараз не цікавить очищення душі й тіла, та й не до бога мені тепер. Я не по те прийшов до тебе. Чи не знав ти дівчини Йоани Рареу?

— Ти вже називав це ім'я в мадам Боздог. Уявлення не маю. У нашому святому гуртку всі тільки брати й сестри. Я міг би знати лише її ім'я у Христі, а не мирське. Слово честі, поняття не маю. Але хоч би й знав, то не сказав би. Я такими справами не займаюся.

— Ця дівчина загинула під колесами автомобіля. Думаю, тобі не байдуже, що молоде життя обірвалося так трагічно?

Рафаель мовчав. Він змішав кілька фарб, відступив на крок від ікони, потім підійшов до неї і почав швидко і легко малювати.

— Дідусю, одні живуть трагічно, інші трагічно помирають. Різниця лиш у тім, що життя — безконечна трагедія, а смерть, хоч і трагічна, кладе кінець трагедії. Миттєва трагедія для мене краща, ніж безконечна. І скажу я тобі по щирості: марно час на мене витрачаєш, нічого не вийде. Я був найдою, виріс у дитбудинку, то не варто розповідати мені, що таке трагедія, я це добре знаю. А тим людям дайте спокій, нехай живуть як хочуть. Можу одне сказати: більшість із них — простий, люд, вони прагнуть очищення душі, спасіння, і ця віра на якийсь час відвертає їх від власних знегод і прикрощів, дає змогу хоч на мить відчути себе справжніми людьми. Ось ти вважаєш, що я розбещений, безсовісний. Це не дуже мене обходить. Я прикинув, у чому мене може звинуватити ваш закон. А ні в чому. Справді, я живу з жінкою, яка таким чином сподівається скараскатися диявола. Жоден закон цього не боронить. Інших гріхів я не маю. То що вам від мене треба?

І все-таки молодик нервував: занадто різкими рухами клав фарби на ікону, очі його палали, а на спохмурнілому чолі пролягли дві глибокі зморшки.

— Хто вам правив за модель, добродію? Всі ваші святі схожі між собою.

— Я працюю за шаблоном. Ніколи врізноманітнювати. Шедеврів не створюю. Я живу і хочу жити чесно, отож у кожну ікону вкладаю стільки душі, скільки можу. Тому й моделі в мене немає.

— Ні, добродію Рафаелю, є. Ваш патрон позував тобі.

— Хочеш сказати, ніби знаєш нашого патрона. Певна річ, ти прийшов сюди не заради мене. Я тебе не цікавлю, тобі потрібен патрон. Будь певен, багато води вбіжить, поки ти знайдеш його. Ці люди одержимі, вони вміють берегти таємницю. Без сильного духом, вольового ватага вони неспроможні впасти в самозабуття, а без цього святий дух не заходить у борню з дияволом і вони не можуть стати мужчинами.

— По очах твоїх святих видно, яка сила духу у вашого ватага, навіть не важко встановити, хто він.

— Не може бути! О господи! — вигукнув Рафаель, неначе тільки тепер усвідомив, що це правда.

Відступив від ікони й уважно глянув на неї. Усміхнувся самими губами, а тоді зареготав:

— Як ти мене злякав, добродію! Але дарма — нічого схожого.

— Юначе, в тебе неабиякий талант. Мені здається, ліпше було б користатися ним для серйозних, мистецьких творів. А ти, на жаль, став ремісником.

— Гарним художникам, дідуню, живеться непогано. Та лише ремісники живуть по-царському. Ось поглянь — у мене також є картини, — Рафаель поклав пензлика на мольберт і пішов у куток майстерні.

Відкидаючи вбік газети, він показав Дідові одне по одному кілька полотен, але так швидко, що старий нічого не встиг розгледіти.

— На гроші, виручені від продажу ікон, я купую полотно, фарби і малюю. Для душі. Бо коли твір мистецтва винесеш із майстерні, він уже стає товаром. Невігласи його не куплять, бо не можуть збагнути художньої стійності: їм подавай картини з сіялками і тракторами, ніби мало заводів у реальному житті. Отак і гине мій талант.

— Ваша секта існує незаконно, пане Рафаелю.

— Знаю.

— Одного чудового дня братів і сестер накриють у їхніх халатах, і мені було б дуже прикро побачити й тебе серед них.

— Не хвилюйся, дідуню. Незаконність має свої закони. Ті люди навчилися боронити себе. Це я тобі точно кажу, хоч я і невіруючий.

— Рафаелю, чи не продаси мені цю недомальовану ікону?

— Чому саме цю? У мене вони всі однакові. Тим паче, поки донесеш її додому, всі пречудові фарби обітреш об свій старий плащ. А на моїх іконах мені подобається тільки колорит.

Рафаель пішов у другий куток, відкинув старого рушника, і Дід побачив штук двадцять ікон.

— Дерево, дідусю, не дуже давнє, це тепер у нас дефіцит. Я купую при нагоді старі паркани, але їх уже ніде немає. Бери оцю. Дерево справді старе — двісті років. Я вирізав із церковної балки.

— Скільки ти хочеш за неї?

— За те, що ти перший покупець і не полінувався забрести до моєї вбогої майстерні, дарую тобі цю ікону. І мені байдуже, що ти сищик. У тебе обличчя старого аскета — я намалюю з нього штук вісімдесят святих апостолів.

Дід здригнувся. Мовчки вийняв з кишені гаманець.

— Я ж тобі сказав: грошей мені не треба. Будеш наполягати — залишишся без ікони.

— Дуже тобі вдячний.

— Приходь, будь ласка. Буду радий. Тільки без ніяких запитань. Я бачу: ти людина порядна. Дивно, що у вас там тримають таких.

— Звідки у тебе ця упередженість, Рафаелю? Адже тобі не доводилося мати діла з синіми. Запевняю тебе, серед них дуже багато порядних людей.

— Не сумніваюся. Але поки в суперечці між водієм і міліціонером правда завжди на боці міліціонера, для мене миру під оливами немає.

Дід загорнув ікону в газету й простягнув юнакові руку. Рафаель глянув на кістляву правицю, щиро всміхнувся, міцно потиснув її.

— Бувай здоровий, дідуню. Повісь ікону так, як у мене, щоб світло на неї не падало. Тоді кольори тепліші й зображення благородніше.

— Гаразд, скористаюся з твоєї поради. Сподіваюся, нам не доведеться зустрітися за гірших обставин. Мені було б дуже прикро.

— Обіцяю бути обережним.

27

Алексіу був у своєму кабінеті на четвертому поверсі. Перед ним лежала особова справа Петрашку, він уважно перечитував її.

Хтось постукав у двері, чемно, обережно. Так міг тільки Дід.

— Увійдіть! — гукнув капітан, дивлячись у вікно.

Унизу вирувала велелюдна Каля Вікторієй, і в Алексіу ворухнулася заздрість до тих людей, які безтурботно собі гуляють, займаються своїми справами. А тут уже сьома година, а він не може піти додому.

Дід розгорнув газету, вийняв ікону і повісив її на стіну, знявши естамп.

— Перепрошую, товаришу капітан, може, ви все-таки обернетесь?

Алексіу спочатку не звернув уваги на ікону, та, придивившись до неї, одразу спохмурнів.

— Це вам нікого не нагадує? — спитав Дід.

Алексіу підійшов до ікони, розглянув її, потираючи підборіддя, тоді повернувся до столу і взяв кілька аркушиків зі своїми нотатками.

— Ти підтверджуєш мої здогади. Але вони ще не докази, бо мало чого варті. Проаналізуймо факти. Петрашку ніколи не закінчував медінституту в Бухаресті. Між тисяча дев'ятсот сорок сьомим і сорок восьмим роками був священиком десь у районі Дельти. Переховувався, його підозрювали в належності до залізної гвардії, але він зумів довести, що не тільки не був з легіонерами, а навіть боровся проти них. Має кілька рекомендацій від впливових осіб. Завдяки їм і дістав посаду лікаря. Диплом у нього фальшивий, але він зумів уникнути ґрунтовної перевірки. Вступив до партії. Йому пропонували аспірантуру, але він відмовився, посилаючись на те, що можна бути гарним лікарем і без наукового звання. Насправді ж перестрахувався, бо в цьому разі без перевірки не обійшлося б. його дружні стосунки з Камелією Скурту мають тільки престижний характер. Усе це чудово, але де ж докази злочину?

Дід сів, узяв із цигарниці Алексіу сигарету і спитав:

— Чи не можна попросити кави?

Алексіу двічі натиснув кнопку дзвінка, вмонтовану під столом. Це був умовний сигнал, щоб принесли каву.

— Ваша правда, товаришу капітан. І все-таки я певний, що сьогодні вранці він хотів залякати Дойну. Тільки залякати, а не вбити.

— Не розумію.

— Дуже просто. Зателефонував на фабрику. Шукав Дойну, а головне — хотів мати алібі. Інакше б не повторював мені кілька разів, з ким він розмовляв. Прийшов на квартиру Дойни. його стривожив мій візит до мадам Боздог. Він зрозумів, що лише Дойна могла якось обмовитись, і не помилився. Але що саме дівчина сказала, він не знав. Йому доконче потрібно було довідатись про це і дати їй добру науку. У секти свої закони. Хто розголосить таємницю, кари не мине. І він, як керівник секти, має право покарати іменем божим. Петрашку застав Дойну вдома. Послав її знайти Вінченціу й привести до себе. Дойна ніколи не гуляла з Вінченціу, тим паче не маля причин влаштовувати прогулянку сьогодні. Поки Вінченціу був у кімнаті, лікар ховався у ванній. А коли хлопець пішов, Петрашку вчинив Дойні екзекуцію, зобов'язавши її держати язик на зашморзі, бо інакше їй буде погано. І дівчина не зізналася, хто її душив. Отже, вони розраховували, що ми запідозримо Вінченціу. Петрашку знав особливість уяви хворого хлопця: той ніколи не бачив різниці між манекенами і манекенницями. І мушу сказати, блискуче використав цю особливість. Збив мене з пантелику. Я спочатку повірив, що винен Вінченціу. Гадаю, Петрашку помітив мою розгубленість і постарався посилити її. Він легко переконав Камелію, ніби зустрів Вінченціу, коли той виходив від Дойни, і теж саме сказав мені. І ми заарештували хлопця.

— Гаразд. Але для чого такій людині, як він, ота смердюча секта? Та ще бути її ватажком?

— Я це збагнув, прочитавши дисертацію Камелії Скурту і побесідувавши з нею. Петрашку завжди хотів мати владу над людьми, але як медикові це йому було не під силу. І він вирішив спробувати в іншій сфері. Завдяки красномовству й ораторському хисту, а також здатності трохи гіпнотизувати він досяг цілковитого успіху. На таких збіговиськах це не важко. Що дає йому секта? Передусім юних і вродливих дівчат для любощів, а по-друге, ці ж дівчата-сестри згодом стають його клієнтками і дорого платять, коли настає потреба зробити аборт. На зібрані таким робом гроші він купив машину, розкішно вмеблював квартиру і живе по-царському. Сувора таємниця, якої фанатично дотримуються всі члени секти, надійно забезпечує йому мовчання клієнтури. Грішили всі, ніхто не має права розповідати про це, а зиск — тільки йому.

— У нас досить доказів, щоб заарештувати його.

— І він дістане по закону щонайбільше шість років. А я хочу, щоб заплатив головою.

28

Близько сьомої ранку Панаітеску привіз Діда на вулицю доктора Лістера. Про вчорашню образу водій уже не нагадував, і Дід остаточно задобрив його, пообіцявши, що запросить на сенсаційне викриття злочинців, яке відбудеться найближчим часом. Панаітеску був у новому костюмі. Широкі плечі піджака, щедро підбиті ватою, робили його схожим на штангіста.

Залишивши водія в «б'юїку», Дід перейшов на той бік вулиці. Вартовий був на місці.

— Щось помітив, товаришу Оприш?

— Нічого, Діду. Можна йти додому?

— О котрій годині ти заступив?

— Опівночі.

— Дякую. Іди, будь ласка, відпочивай. А я й очей не склепив за ніч.

Оприш протер очі, засунув руки до кишень і повільно пішов додому.

Дід піднявся на мансарду. Дойна лежала в ліжку одягнена. Вона помітила, що за нею стежать, і цілу ніч не могла заснути. Біля неї стояла чашка з недопитою кавою.

— Занапащаєш собі здоров'я, Дойно. Така, як ти, манекенниця мусить завше бути свіжою і красивою, — добродушно зауважив Дід.

— Чого ви прийшли? Коли ви дасте мені спокій? Що я зробила?

— Не дамо тобі, дівчино, спокою, бо ти погано поводишся і приховуєш важливі речі. Ну, це я жартую. Я прийшов сказати, що вже настав кінець твоїм мукам. Віднині можеш жити спокійно.

Дойна недовірливо зиркнула на нього, її щоки трохи порожевіли. Ніяк не могла повірити Дідовим словам.

— Так, так, дівчино. Як бачиш, ми встановили істину і без твоєї допомоги. А щоб ти переконалася в цьому, доведеться виконати деякі формальності.

— Які ще формальності? — злякано спитала Дойна.

— Нам ти нічого не хотіла говорити, а від мене хочеш негайно довідатися про все. Це не зовсім чемно. Думаю, ти в змозі проїхати зараз зі мною до міліції?

Дойна хотіла щось відповісти, але враз гірко заплакала.

— Я так і знала, що заарештуєте мене.

— Лише той, хто відчуває за собою провину, чекає на арешт. Людина з чистим сумлінням спокійно спить, хоч і знає, що вона під наглядом. А ти, навпаки, цілу ніч не спиш, та ще й признаєшся, що ждеш арешту. Не бійся, проїхати зі мною до міліції ще не означає бути заарештованою. Десятки людей бувають там, і нічого з ними не трапляється.

Дойна влаштувалася на задньому сидінні, старий біля неї, хоч любив сидіти спереду — там не так трясло.

До міліції доїхали за п'ятнадцять хвилин. На звичайному автомобілі й п'яти хвилин було б забагато, але «6'юїк» Панаітеску мав свою швидкість, і водій не перевищував її, особливо ж після недавнього штрафу.

Дід провів Дойну до білостінної кімнати. Тут нічого не було, крім двох чорних табуреток. На одній з них сидів Вінченціу. Коли дівчина оглянулась, то не побачила дверей, що встигли безшумно зачинитися. На білій гладенькій стіні — жодного знаку. Не помітила вона й замаскованого вічка, крізь яке працівники міліції стежили за кожним її рухом.

Дойна здригнулася: Вінченціу не зводив з неї очей, і на його обличчі з'явилася крива, зловісна посмішка. Дівчина хотіла крикнути, але не змогла — горло перехопила спазма, і з нього не вирвалося жодного звуку. Немов підтята, впала на табуретку.

— Що ти тут робиш, Дойно? Прийшла подивитися на мене?

Дівчина не відповіла.

— Це ж ти сказала? Ти вигадала, ніби я схопив тебе за шию? Та мені вже байдуже. Я признався старому інспектору, розповів, як убив Йоану…

Дойна скочила на ноги.

— А тебе я не зачіпав. Навіщо ти збрехала? Чому сказала, ніби я тебе…

— Я нічого не казала, Вінченціу… Не казала… Ти ж сам добре знаєш, що не чіпав мене…

Вінченціу поглянув на свої великі сильні руки, оскалився ще дужче. Встав з табуретки й підійшов до дівчини. Вона відступила до стіни.

— Вінченціу, прошу тебе, я нічого тобі не зробила, Вінченціу, я…

— Ви всі це зробили, ви всі відняли в мене Йоану. І я ненавиджу тебе, Дойно. Ти ніколи не потрапиш туди, в кращий світ, де зараз Йоана, ти не гідна…

Вінченціу зціпив зуби й замахнувся, але в цей момент у нього за спиною щось клацнуло. Він обернувся й почав уважно розглядати стіну, забувши на мить про свій жахливий намір. Тоді знову всміхнувся й підійшов до дівчини.

— Вінченціу, я не бажала Йоані зла, я тільки порадила їй зробити аборт, я ж не знала, що…

— Брешеш, знала. Дуже добре знала. Ти сказала, що того вечора була в Сінаї, а сама нікуди не їздила. Ти прийшла до мене і сказала, що Йоана вже не любить мене, що вона вагітна, і коли я хочу пересвідчитися в цьому, то треба поїхати в Колентину й побачити її. Я поїхав. Знайшов її. Вона лежала в ліжку. Дивилася на мене, — Вінченціу заскреготів зубами і впритул наблизився до Дойни.

— Я вбив її. Так само, як і свою ляльку-манекен, коли перестала любити мене.

— Вінченціу, присягаю тобі, я нічого не сказала. Ну як би я сказала, коли це був не ти?

Вінченціу схопив її за горло. Дівчина дико закричала, двері відчинилися, і два міліціонери скрутили Вінченціу руки. Дойна важко дихала, в її очах з'явився смертельний переляк.

— Врятуйте мене! Врятуйте! Я все розповім!

У прилеглій кімнаті сиділи капітан Алексіу, лікар Добреску, полковник і Дід. Вони все чули й бачили. Розмову Дойни з Вінченціу було записано на плівку.

Алексіу витер піт з обличчя.

— Пошліть один наряд у Колентину, другий — у лікарню по Петрашку. І нехай хто-небудь з'їздить по Камелію Скурту, — сказав Дід, запалив сигару і звернувся до лікаря Добреску: — Ви були в морзі? Що там?

— Розтин тіла було зроблено. Але Гогу забув сказати вам те, що сам занотував у протокол. Зупинку серця спричинила ін'єкція.

— Я це знаю, він мені казав. Забув повідомити, що параліч серця настав унаслідок анестезії. Ось погляньте! — Дід вийняв з кишені медичну довідку. — У дівчини був міокардит, а їй дано велику дозу знеболювального. Побачивши, що вона вмирає, лікар зробив спробу врятувати її — ввів прямо в серце адреналін. Не помогло. В нормальних умовах, під наглядом фахівця, цього б не сталося.

— Гаразд, але тоді… — почав Алексіу.

— Але кваптеся, товаришу капітан.

29

Лікар Петрашку, Дойна Чумедря, Вінченціу і Камелія Скурту сиділи в суміжній з кабінетом Алексіу кімнаті. У кабінеті Дід закінчував розмову з капітаном. Він занотував на картку інформацію, одержану після обшуку в Колективі на квартирі мадам Боздог. Виходячи з кабінету, Дід почув голос Петрашку. Той звертався, напевне, до чергового сержанта міліції:

— Я протестую, протестую, це протизаконне…

Дід відчинив двері:

— Не протестуй, Петрашку! А то ми допоможемо тобі заспокоїтися.

Дід сів за стіл, обвів усіх поглядом, розклав картки й почав:

— Через дві години відбудеться похорон Йоани Рареу. Здавалося б, у нашому суспільстві, заснованому на гуманних засадах, уже немислимі такі злочини, як той, що стався тут три дні тому. І ви всі морально і юридичне відповідальні за смерть дівчини. Наперекір законам, покладеним в основу нашого суспільства, ви сприяли вбивству, за яке кожен із вас, за тими ж законами суспільної справедливості, мусить бути суворо покараний. Почнімо з вас, добродійко Камеліє. Я не стану повторювати того, що було правдивим у ваших зізнаннях. Зупинюся лиш на тому, що ви приховали або перекрутили. По виїзді Петрашку з Клужа ви з ним зустрічалися, хоч переконували мене в протилежному. Ви їздили до нього в Дельту, де він був священиком у Журилівській церкві. Ви сумнівалися, чи в Петрашку справжній диплом, але все-таки протегували йому і не зробили жодної спроби перевірити його. Замість ґрунтовної перевірки ви дали Петрашку дві позитивні рекомендації, атестуючи його як фахівця-невропатолога, хоч ця галузь медицини вимагає особливо високої кваліфікації і серйозної відповідальності.

— Я не знала, що в нього немає диплома! — підскочила Камелія.

— Прошу вас, не перебивайте. Ви матимете змогу виправдовуватись на суді. Але я не суддя. Я викладаю вам тільки факти.

Камелія з ненавистю глянула на Петрашку, і в його очах застиг переляк.

— Вам не раз казали, що Вінченціу слід покласти в клініку, а не лікувати вдома, — вів далі Дід. — Ви заперечували. Як фахівець у галузі психіатрії, вирішили проводити лікування самі, в домашніх умовах. Я можу висловити лише захоплення вашою самовідданістю. Але вона могла призвести до трагічних наслідків. Від манекенів-ляльок ви перейшли до живих манекенниць. Ви не тільки раділи закоханості Вінченціу в Йоану, а всіляко заохочували її, незважаючи на почуття Василе, — він щиро кохав дівчину і хотів одружитися з нею. Закоханістю Вінченціу, яка стала вже хворобливою, скористався Петрашку. Коли він зрозумів, що вже не молодий і життя минуло даремно, почав шукати сильних відчуттів. Організував релігійну секту, назвався братом Партеніє і, згуртувавши навколо себе досить обмежених, довірливих і наївних людей, почав користатися їхніми вадами. Зустрівши Йоану, Петрашку став залицятися до неї. Але він був уже знайомий із Дойною, мав з нею інтимні зв'язки під прикриттям релігійного ритуалу секта. Дойна Чумедря повинна була вербувати в секту інших дівчат. Вона привела до себе на квартиру Йоану і зарекомендувала себе справжньою пуританкою, не дозволяючи жодному чоловікові переступити поріг своєї кімнати. Чудове моральне алібі в очах сусідів, а потім і наївної, недосвідченої Йоани. До того ж Дойна постійно твердила про свою віру. Брехлива святість і фальшива невинність подруги ввели Йоану Рареу в оману. Під впливом Дойни вона вступила до секти, і ніхто не допоміг їй вирватися звідти. Після того як вона стала одною з сестер у секті, Йоана зв'язала себе з цими людьми страшною клятвою, порушення якої могло коштувати їй життя. Петрашку легко домігся від неї того, чого ні за яких інших обставин йому не вдалося б. Йоана завагітніла, і Петрашку взявся зробити їй аборт за дві тисячі лей. Навіть її не звільнив від платні, хоч сам спокусив і запевняв, що кохає. Але оскільки співжиття в рамках секти не покладає на її членів ніяких обов'язків, він вважав себе вільним від усякої моральної і матеріальної відповідальності. Так званий лікар Петрашку привіз Йоану в Колентину, в колишнє помешкання громадянки Боздог, яка вчора втекла з Бухареста, там упорснув їй у вену завелику дозу знеболювального препарату. У Йоани був міокардит, тому від такої дози вона відразу померла, не допоміг і адреналін, введений прямо в серце. Та Петрашку не розгубився. Він знав, що син його приятельки хворий і в нього патологічна прихильність до жіночих манекенів, А під час кризових періодів хлопець перестає бачити різницю між картонними манекенами і живими манекенницями. Петрашку підступно навіяв Вінченціу думку, що Йоана його не любить. Дойна стала маріонеткою в руках ватага секти і сподівалася бути його єдиною коханкою в разі смерті Йоани. Камелія Скурту не знала, що Вінченціу тікає ночами з дому, вилазячи з вікна по вірьовці. Пізно ввечері, після того як померла Йоана, Дойна прийшла до Вінченціу і сказала йому, що Йоана живе з Петрашку, мовляв, Вінченціу може поїхати в Колентину і переконатися на власні очі. Хлопець виліз у вікно і пішов туди. Він не зрозумів, що Йоана вже мертва, — у його хворій уяві вона перетворилась на манекен, — і схопив її за горло. Тоді Дойна сказала, що він задушив Йоану, і вдала, ніби хоче допомогти йому. Для цього вона побігла по машину. Ключі від автомобіля Скурту в неї були — ще раніше замовила для себе в майстерні. Пригнавши машину, допомогла Вінченціу посадити в неї мертву Йоану. Це здається дуже дивним, але так було насправді. Свого часу Камелія Скурту вчила Вінченціу водити автомобіль, вважаючи, що це сприятиме його розвиткові. Навіть примусила його складати екзамени, діставши необхідну медичну довідку в поліклініці четвертого сектора. Але в міліції помітили якусь неточність в оформленні документів і скасували екзамен. Ось довідка, — Дід показав присутнім папір, — вона засвідчує, що він складав екзамен. Я знайшов її к кімнаті Вінченціу. Отож він вивіз Йоану за місто. Дойна знала, що. бензину зовсім мало, але це її влаштовувало: хотіла, аби Вінченціу попався на місці злочину. Мотор заглух посеред шосе. Вінченціу кинув Йоану під колеса свого автомобіля, тоді злякався, побіг додому і вліз по вірьовці у вікно. При першому погляді на труп Йоани я відразу зрозумів, що вона померла не від удару. Крім того, автомобіль зовсім не пошкоджений, на буфері немає жодної подряпинки. Зустрічна машина теж не могла збити дівчини, бо на тому відтинку шосе руху вночі майже не було. А Петрашку тим часом відсиджувався вдома, знаючи, що всю брудну роботу виконає за нього сестра у Христі і в гріху Дойна Чумедря. Вранці Дойна також повернулася до свого помешкання. У Синаю вона, певна річ, не їздила, і якби була трохи розумніша, вигадала б собі краще алібі. Хатня робітниця з нижнього поверху чула ранком чиїсь кроки на мансарді і подумала, що то Йоана, бо Дойна ввечері сказала їй, ніби їде в Синаю. А Йоана в той час лежала мертва на шосе. Петрашку страх розхвилювався, що немає ніякої звістки, і вдосвіта поїхав до будинку Скурту на своєму «фіаті», такого ж кольору, як і їхній автомобіль. Дойна розповідала йому про нічні вилазки Вінченціу через вікно, і він передусім поглянув, чи звисає по стіні вірьовка, її не було, отже, хлопець удома, його на шосе не заарештували. Саме в цей час прокинувся Василе. Увечері він повідомив у міліцію про викрадення машини, а через годину мама дорікала йому, що він втручається не в свої справи, що вона позичила автомобіль Петрашку. Виглянувши у вікно, Василе побачив «фіат» і заспокоївся. Але насправді це був не їхній автомобіль. Переконавшися, що Вінченціу повернувся додому, Петрашку заходився коло нового плану. Він розбив вітрину в крамниці готового одягу і наказав Дойні у будь-який спосіб заманити Вінченціу до свого помешкання. Він хотів покарати і залякати Дойну, бо вона обмовилася мені тіро секту. Синці на її шиї були потрібні йому й для того, щоб значливо повідомити Камелії про зустріч із Вінченціу, коли той виходив від Дойни. Це ж саме Петрашку сказав потім і працівникам міліції. Зашморг на шиї Вінченціу затягувався все дужче. І саме в той момент, коли я був майже певний, що Вінченціу не винен, я вирішив заарештувати його. Вразливий і наївний хлопець швидко в усьому зізнався. Я сказав йому, ніби Йоана повернулася від своєї матері, де кілька днів лежала хвора, і хоче провідати його. Інсценував на магнітофонній плівці розмову з нею, де згадувалося деякі факти, відомі Вінченціу. Слухаючи цей запис, він розплакався і сказав, що то не може бути Йоана, бо вона мертва. Він задушив її своїми руками. Вінченціу розповів мені, як це сталося. Але він хворий, і суд міг би визнати його свідчення недійсними, а Петрашку мав би право опротестувати їх. Тоді я влаштував ставку віч-на-віч Дойни і Вінченціу. Злякавшися Вінченціу, вона викрила себе з головою. Сама бачила, як він душив Йоану, і знала, що те саме може спіткати і її. Дойна розповіла про все. На колентинськііі квартирі знайшли імпровізований операційний стіл, а в помийному відрі навіть ампулу, якою користувався Петрашку, коли робив Йоані укол. Громадянка Боздог, вона ж Марта Каранфіл, зникла, наївно сподіваючись, що її не знайдуть.

А тепер про лікаря Петрашку. Яким чином я з'ясував, що він і брат Партеніє — та сама особа?

У докторській дисертації Камелії Скурту є кілька цікавих розділів, присвячених одному з досліджуваних випадків. Ідеться про Петрашку. Він іще студентом вважав себе за надлюдину. А старіючи, все більше й більше цінував матеріальний добробут. Тому й згодився позувати за великі гроші художникові Рафаелю Пуцінтелу. Той малював його обличчя на іконах і видавав їх за старовинні. В громадянки Боздог знайдено під час обшуку реєстраційну книгу з обліком проданих ікон. Там-таки зазначено їхню ціну й частину прибутку, отримувану братом Партеніє. В помешканні Петрашку я побачив ікону, де зображено святого з явно вираженими рисами обличчя господаря. Петрашку тоді не збагнув, що я викрив його. А Дойна Чумедря обмовилася тільки про свій візит до брата Партеніє, більше нічого не сказала. Якби була зі мною правдивіша, то не мала б синців на шиї від рук Петрашку.

Дід запалив половинку сигари й обвів поглядом присутніх. Дойна кусала нігті, Камелія втупила очі в підлогу, Вінченціу малював манекен. На обличчі Петрашку застигла фальшива усмішка, але Дід не став дошукуватися її причини. Він поспішав. Хотів побувати на похороні Йоани Рареу, а часу зоставалося обмаль.

— Тепер залишається з'ясувати, — вів далі Дід, — чи була смерть Йоани Рареу нещасним випадком, чи заздалегідь підготовленою. У Колентині ми знайшли оцього листа. Він написаний рукою Йоани й адресований її братові. З листа видно, що дівчина збагнула, в яку пастку попала. Вона пише про секту, брата Партеніє і свою присягу. Лист не потрапив до адресата. Без сумніву, його викрала Дойна й передала Петрашку, бо хотіла помститися Йоані за те, що брат Партеніє приділяє їй значно більше уваги. Лист датований першим квітня, а п'ятого квітня Йоана померла. Отже, це могло бути й навмисне вбивство. Петрашку зрозумів з листа, що рано чи пізно Йоана порушить присягу, дану сектантам. Безперечно, Йоана не відразу повідомила йому про свою вагітність. Свідченням цього є спроби самогубства — вона двічі кидалась під колеса машин, і лише уважність водіїв рятувала її від смерті. Потім вона мусила признатися Петрашку, що вагітна. Той насамперед зняв із себе всяку відповідальність, мовляв, не може вважатися батьком дитини, бо вигнання диявола в секті — справа гуртова. Хоч Петрашку взяв Йоану тільки для себе і ніхто не мав права доторкатися до неї. У листі до брата Йоана пише, що, можливо, стане матір'ю і їй доведеться одружитися з одним лікарем, який далеко старший за неї.

Дід знову глянув на Петрашку. З обличчя лікаря ще не зійшла зловтішна усмішка. У старого промайнула підозра, він устав із-за столу, підійшов до нього і торкнув за плече. Той безвільно схилився набік, так само презирливо всміхаючись. У куточках його рота Дід побачив червонувату пінку і все зрозумів: ціаністий калій. Петрашку тримав капсулу за щокою, З коли стало ясно, що все пропало, роздавив її зубами. Цього ніхто не помітив, навіть Алексіу, який сидів майже поруч.

Петрашку винесли з кімнати.

— А що мені робити? — спитала Камелія. — Я тепер бачу — мій син не винен.

— Так, добродійко, прямої вини немає ні за ним, ні за вами. Але, окрім законів кримінального кодексу, існують ще й інші закони. Ви вільні, можете йти додому. Поглянете у вічі молодшого сина і чоловіка, а також подивитесь на Вінченціу. І, може, тоді, шановна добродійко, зрозумієте, яка частка провини не знімається особисто з вас.

30

На цвинтарі Святої П'ятниці біля свіжої могили зібралося небагато людей. Труна з тілом Йоани Рареу стояла на дерев'яній підставці. Священик, маленький застуджений чоловік, правив панахиду, безперервно шморгаючи носом. Профіра Рареу, низенька, худа, схожа на привид у чорній одежі, схилилася над труною і вдивлялася в прозорі зеленаві очі Йоани, звернені кудись удалечінь крізь розкішну крону старого горіха. Поруч із матір'ю стояв Йоанин брат у військовій формі і плакав, немов дитя. Був тут і Василе. Абияк одягнений, він тремтів, наче в лихоманці, й силкувався відвести погляд від широко розплющених очей Йоани, напрочуд чистих для померлої людини. Справа стояв Гогу Помішор і підспівував священику, так само, як і той, весь час витираючи ніс білою хустинкою. Здавалося, він ураз постарів.

Перед тим як забили труну, Профіра попрощалася з дочкою:

— Коли тобі, моє дитятко, так на роду написано, прощай навіки.

Труну опустили в могилу. Біля горіха хтось у відчаї скрикнув. Дід побачив, як стинається в риданні Василе, припавши до старого стовбура. Хлопець оплакував своє втрачене кохання, перше кохання. Ніхто не підійшов утішити його.

Могильники засипали яму, люди розійшлися, а Василе самотньо стояв під деревом.

Сумний, згорблений виходив з кладовища Гогу Помішор.

— Як справи, друже? — спитав його Дід.

— Ти знаєш, маестро, у мене таке передчуття, що й мені вже скоро на той світ, — відповів патологоанатом, ніби жартома.

Але з того, як затремтів у нього голос, Дід зрозумів: його друг починає відчувати трагедію самотності, яку рано чи пізно доведеться пережити і йому.

— Хочу поїхати на село. Не був там уже років тридцять. Здається, там є в мене якісь родичі. Ти не гнівайся, що я забув сказати тобі про… Такий тоді в мене був стан…

— Облиш, Гогу, все гаразд. Можеш вважати, що відразу сказав мені, бо я, коли побачив її в тебе на столі, збагнув, у чому річ. Я помітив слід на руці — хтось дуже невміло зробив їй укол у вену. Параліч серця стався внаслідок занадто швидкого введення наркотика. У своїй практиці я десятки разів бачив такі випадки. Через те в неї очі не заплющилися і подив у них застиг, який навіть тебе приголомшив. Але тримайся, друже! Нам іще треба зробити багато в цьому далеко не досконалому житті.

— Я подав заяву на пенсію. Постарів я, Діду, — сказав Гогу.

Почувши з вуст свого друга звичне прізвисько, Дід відчув, як його вмить охопила невимовна туга, адже ніколи ще Гогу не називав його так.

— Завітай до мене, Гогу. Погомонимо, кави вип'ємо. Для нас уже дні стають коротшими, а ночі все довшими й довшими.

— Хоча б у мене діти були або ще хто-небудь… А то ж сам-самісінький… Учора я намагався пригадати своїх родичів. Здається, зовсім нікого з близьких немає. Мушу неодмінно поїхати на село. У мене заощаджено трохи грошей. Кому їх лишити? Вони ж мені нелегко дісталися, а лишити нікому. Ну, скажи сам, хіба не прикро?

— Та що тобі в голову лізе, чоловіче добрий? Ця дівчина не була твоєю дочкою, вона тобі зовсім чужа.

— Я думав, що саме таку дочку хотів би мати. Ти ж бачив, Діду, які в неї очі? Боже мій, що за очі!

Дід попрощався з Гогу на розі якоїсь вулиці. Він хотів провести його аж додому, але тяжка зажура товариша краплина по краплині просочилася і в його душу, йому стало дуже гірко, відчув гнітюче безсилля.

Недалеко від ломбарду Дід побачив Рафаеля Пуцінтелу. Той ніс за спиною в'язку ікон.

— Привіт, дідуню! Я вже чув новини. Сподіваюся, особисто я анітрохи не сприяв тому, що втратив свій хліб? Ще тол? як побачив тебе в мадам Боздог, зрозумів: мене чекають важкі часи й голодний пайок. Але для художника злигодні доконечні. Може, підшукаєш для мене клієнтів? Я певний: ти розумієшся на справжньому мистецтві. Інакше б я не дав тобі ікони.

— Я спробую допомогти тобі. Вірю в твій талант, юначе.

— Ліпше б ти не відкривав його, — сказав Рафаель і пішов геть.

1

Моя люба (франц.).

2

Напевне, друкарська помилка — тут повинно бути інше речення (прим. OCR’ника).

Content

Селкудяну Петре Смерть манекенниці

Петре Селкудяну СМЕРТЬ МАНЕКЕННИЦІ

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

1