Григоренко Анатолий Кириллович

Кузьменко Олег Андреевич

Запізнілий цвіт валінурії

Анатолій Григоренко, Олег Кузьменко

ЗАПІЗНІЛИЙ ЦВІТ ВАЛІНУРІЇ

Післямова Олекси Мусієнка

Художник Ж. Б. Цимовська

ПРОЛОГ

У ті часи, про які йтиметься далі, на вулиці Жюля Верна, котра лежала на околиці міста і одним кінцем виходила до приміського лісопарку, в невеликому триповерховому будинку, спорудженому із скла і бетону, який здалеку нагадував акваріум, що загубився серед буйнолистої зелені, розташовувалася спеціалізована бібліотека. Мало хто знав про її існування. Власне, стояла вона не на самій вулиці, а поодалік од неї — за невеличким закільцьованим майданом, по якому розвертався міський транспорт, а від нього неширока, вимощена бетонними плитами доріжка, що пірнала в зелений тунель, утворений схиленими над нею віттями плакучих беріз, вела до цього чудернацької архітектури будиночка.

Перед входом у тунель на розлогому старезному дубові висіла табличка: “Футурологічна бібліотека”. Нижче інша — з назвою вулиці, до якої була прописана бібліотека, та номером. Такі самі таблички були прикріплені й на фасаді будинку.

Бібліотека не була розрахована на широке коло читачів, тому-то тут було завжди тихо і затишно. У ній зберігалися й вивчалися книги, статті, реферати, різні бібліографічні довідники, які стосувалися науково-популярної літератури та фантастики. При бібліотеці діяв спеціальний сектор прогнозування та оцінки розвитку різних галузей знань. Особлива увага приділялася електронній і лазерній технологіям, фізиці плазми, біології, біофізиці, генетиці, ядерному синтезу… В обробці інформації широко використовувалися спеціальні математичні та лінгвістичні методи, а також комп’ютерна техніка, фотофони, відеомагнітофони, дисплейні установки. Не цуралися співробітники сектора й культурологічних проблем. Очолював сектор уже літній, з великим досвідом роботи вчений Павло Максимович Шатров. Його правою рукою, надійним помічником і однодумцем У багатьох починаннях був молодий учений-прогнозист Станіслав Станіславович Однорічко — людина широкої ерудиції, вихована на кращих зразках зарубіжної та вітчизняної науково-фантастичної літератури, тому-то його голова завжди була переповнена найфантастичнішими гіпотезами, прогнозами, теоріями, проектами… Шатров з великою шаною ставився до свого молодшого колеги, завжди підтримував його найневірогідніші починання, працювати їм було легко, цікаво, захоплююче. Станіслав був людиною своєрідною. Працею захоплювався до самозабуття, здавалося, крім неї, для нього не існує нічого, до того ж не міг виконувати її абияк, механічно, без зацікавлення. Він або не брався за справу зовсім, а вже коли брався, то заглиблювався в неї, осмислював усе до найдрібніших деталей.

У найсерйознішій справі для нього був присутній елемент своєрідної гри. Стосовно до цього ним навіть була розроблена своя філософська система, яка, врешті-решт, зводилася до відомого вислову Геракліта “Вічність — дитя, що грається”. Ці слова, написані на ватмані великими літерами готичним шрифтом і вправлені в масивну багетову рамку, висіли на стіні в робочому кабінеті Однорічка, заставленому книжковими шафами, заваленими старовинними книгами, рукописами, журналами, довідниками, різними гросбухами — в усьому цьому паперовому хаосі легко міг зорієнтуватися тільки він, прогнозист Станіслав Однорічко. “Вічність — дитя, що грається”… Обов’язки секретаря сектора виконувала ще зовсім молода дівчина, студентка вечірнього відділення футурологічного факультету університету Ніна Андріївна Заліська, яку за блондинисте волосся, бездоганну білизну шкіри та гнучку тендітну поставу охрестили Офелією. Це ім’я, либонь, імпонувало дівчині, — принаймні коли її кликали так, вона сприймала це як належне. Відразу зазначимо, що на відміну від героїні уславленої шекспірівської трагедії нічого трагічного і фатального в Офелії не було, крім тієї неуникної трагедії, яку кожна людина мусила зазнати після відпущеного їй життя — смерті. Та про це Офелії думати було ще рано, і дівчина завжди була веселою, життєрадісною, безтурботною, що так імпонувало її найближчим наставникам — Станіславу та Павлу Максимовичу. Її присутність була для них тим постійно діючим каталізатором, який у будь-якій ситуації додавав снаги. Природа наділила Офелію неабияким даром уяви і якоюсь особливою поетичною одухотвореністю — тихою і непомітною, мов у польової ромашки. Вона вся світилася ізсередини урівноваженим внутрішнім світлом, наче китайський паперовий ліхтарик. Здавалося, усе її єство було зіткане з багатьох різнопланових мелодій, що підпорядковувалися одній провідній темі. Це щось подібне до музичного контрапункту — одночасного звучання різних мелодій. Слух розрізняє окремо рух кожної з них, співвідносить їх у своєму сприйнятті, сплітаючи в єдине ціле. Чути кожну тему, але вона невіддільна від цілого, організована і підпорядкована чимось загальним, що домінує над усім. Основною ж темою серед постійних варіаційних сплетінь Ніниної вдачі, характеру, темпераменту, думок, почуттів, устремлінь — усієї конституції, усієї музики її душі поставав глибоко прихований у підсвідомості лейтмотив, пісня її життя: “Excelsior… amans amare! Excelsior!” — вище, все вище вперед, в ім’я Любові, — через любов до Любові! В одухотвореній високим смислом буття підсвідомості дівчини все підпорядковувалося цій провідній темі. Все для цього: життя, пізнання, творчість… Все, як шлях до одного, в чому конкретно розкривається повнота Людини: до Людини, до зірок майбутнього, до зірок любові й свободи.

На нерший погляд Ніна — Офелія видавалася такою собі простачкою, безтурботним дитям віку — в міру екзальтованим, в міру самовпевненим, пустотливим і вередливим… Але такою була лише зовнішня оболонка, за якою приховувався величезний незбагненний світ внутрішніх борінь і пристрастей — чистий, безкомпромісний, прекрасний…

Робочий день сектора починався о дев’ятій ранку. Ніна — Офелія приносила пошту і напередодні оброблену інформацію. Першим нові надходження переглядав Станіслав Станіславович, потім передавав їх Шатрову, той належно оцінював їх, гамуючи буйний політ фантазії свого помічника, якому в найнезначнішій текстовій недомовленості мерещилися крапки й тире азбуки інопланетян.

Павло Максимович завжди починав свій робочий день з вивчення спеціальних бібліографічних бюлетенів і довідників з футурології та окремих наук: особливо його цікавили праці із загальної теорії комунікації, космонавтики, семіотики, космогонії, генетики, аказуального синхронного зв’язку.

Так було і того дня. Об одинадцятій Шатров разом із Станіславом почали обговорювати нову інформацію. Вони мали правильно класифікувати нові надходження за тематикою і розкласти їх відповідно до рубрик. Коли ця робота була закінчена, Однорічко поклав перед Шатровим стіс пожовклих журналів і несміливо, либонь, відчуваючи, що завдає своєму шефу зайвого клопоту, сказав:

— Павле Максимовичу, хотілося, щоб ви познайомилися ще з цими матеріалами. На мій погляд, цікаво. Щось тут є…

— Що це? — Шатров хитро подивився на Станіслава. — Знову якась неймовірна ідея? І, як завжди, — в підтексті? Ох Станіславе, Станіславе… Біда мені з тобою. Футурологічний Шерлок Холмс. Здається, так зве тебе Ніна?

— Прочитайте, — наполягав Однорічко. — У цих журналах надруковано одну науково-фантастичну повість. Нічого особливого, так собі повість як повість, таких нині друкується багато, але в ній є й таке, що наводить на оригінальні роздуми. У мене склалося враження, що це особлива повість-блеф, мета якої не розкрити перед читачем щось нове, а, навпаки, приховати, завуалювати, як ви говорите, залишити в підтексті якусь таємницю, відому тільки авторам.

— Чергова фантазія, мій дорогий друже, — розвів руками Шатров. — Де ти бачив таких авторів, які б приховували щось від свого читача? Навпаки. Хизуючись своїм всезнайством, автор намагається викласти читачеві все, що знає, і навіть те, чого й не знає.

— От, от… — перебив його Станіслав. — Саме натяки на оте, чого вони, може, й не знають, або знають, та не говорять до кінця, мене й зацікавили. Адже за будь-яку ідею можна схопитися, розвинути, а потім уже викристалізувати, перетворити у струнку теорію.

— Отак-таки будь-яку? Навіть абсурдну?

— Навіть абсурдну, — розпалювався хлопець. — Так би мовити, від абсурду — до істини. До того ж один і той самий текст різні люди читають і розуміють по-різному. Не кажучи вже про підтекст.

— Наприклад? — підтримав гру Шатров. — Знову “Три сестри” Чехова?

— Хоч би й так. Адже те, що говорять і роблять три сестри в цій п’єсі, — суцільний блеф, за яким приховується прірва, яма, провал у пустоту. Вони й говорять так багато про майбутнє життя, про роботу, аби приховати свій відчай. І ми все розуміємо, хоч прямо про це в п’єсі не сказано. Ця п’єса про безнадійність становища і безпомічність взагалі гарних, добрих людей, які повністю розчарувалися життям, втратили орієнтири, віру. І прикриваються словами, запальними промовами, сповненими високого пафосу та пристрасного бажання повірити в те, що виголошується і захищається, але… віри немає. Саме в цьому трагедія героїв п’єси.

— Оригінально. Ти хочеш сказати, що ми читаємо одне, а бачимо інше?

— Саме так.

— Припустімо, твоє трактування п’єси Чехова “Три сестри” заслуговує на увагу, як одне з можливих. Але на чому базується твій підхід до тієї повісті — як там її?.. — Шатров показав на журнали.

— “Запізнілий цвіт валінурії”.

— Нехай буде так. Зрештою, назва не має значення.

— Звичайно, — вів далі Станіслав, — повної впевненості, що це саме так, як мені здається, я не маю. Але в тексті повісті є стільки недомовок, футурологічних недбалостей, які наштовхують на різні роздуми, що, на мій погляд, за неї треба взятися, проробити всі можливі варіанти отих авторських огріхів.

— Наприклад…

— Візьмемо насамперед заголовок повісті. “Запізнілий цвіт валінурії”… Вже тут є недоречність.

— Цікаво яка?

— Хоч би та, що слова “валінурія” в жодному словнику ви не знайдете.

— То й що ж тут такого? Автори самі вигадали його.

— От, от… Вигадали. Але навіщо? З якою метою?

— Не знаю. Я не читав твору.

— Зате я читав і можу сказати, що під валінурією автори мають на увазі назву водяної рослини, яка відома ботанікам років двісті під назвою валіснерія.

— Зачекай, зачекай… Щось знайоме. — Шатров замовк, потираючи лоба. — Валіснері… Валіснері… Згадав. Це ім’я італійського природодослідника.

— Цілком правильно, Павле Максимовичу. Антоніо Валіснері був відомим падуанським природодослідником і лікарем. На його честь і було названо цілий вид водяних рослин “валіснерії” тому, що він часто експериментував з ними.

— Тож невже автори цієї повісті такі невігласи? Переплутали ім’я.

— Спершу і я так думав, але після деяких міркувань побачив, що це не так. Згоден з вами, що навіть школяр мусить пам’ятати імена великих природодослідників минулого, таких, скажімо, як Свамердам, Марія-Сібілла Маріан, Валіснері, абат Спалланцані, Реомюр, Бюффон, Левенгук… І автори повісті знають ці імена не згірше нас. Не такі вже вони простачки.

— Ти впевнений в цьому?

— Цілком. У підзаголовкові до своєї повісті вони вказують на її жанрову форму: меморабілія…

— Цікаво, цікаво. Перший раз чую про такий жанр.

— Нічого дивного. Навіть не всі маститі літературознавці знають про існування цього літературного жанру. В ліпшому випадку вони вкажуть на твори Ксенофонта, який так визначає жанр своїх розповідей про життя Сократа. Але й тут неузгодженість. Автори повісті вживають слово “меморабілія”, дещо міняючи його зміст. Воно аж надто віддалено суголосне з тим, що розумів під ним Ксенофонт. А ви говорите — простачки, невігласи… Е, ні. Тут щось не те. Так і напрошується висновок, що вони свідомо змішують карти.

— Як завжди, ти заінтригував мене, — озвався Шатров. — Ти це вмієш. Будь ласка, що далі?

Станіслав пройшовся по кімнаті, розчинив вікно, знадвору хлюпнулося свіже повітря, настояне на пахучих віддихах різнотрав’я, почувся щебет лісового птаства. Сів.

— Так ось, — почав неголосно, ніби розмірковував сам із собою. — У першій половині двадцятого сторіччя в Голландії жив літературознавець Андре Иоллес. Разом з вивченням романських літератур він займався також простими літературними формами, такими, як загадка, легенда, сага, казка, міф… 1930 року він опублікував результати своїх досліджень у малодоступних широким колам читачів спеціальних журналах з романської філології. Одну з літературних форм він назвав “меморабіле”, вказавши, що це слово вводиться для позначення специфічного жанру, який був відомим ще стародавнім грекам за назвою “апомнемонеумата”. Перший твір цього жанру належить Ксенофонту, який з пам’яті переказав життя Сократа. Отже, в трактуванні Андре Йоллеса меморабіле — це переказ з пам’яті, але основне, що привертає увагу вченого, є не сам переказ, а ті відхилення від істини, які виникають кожного разу при повторному переказі. А це вже не стільки літературознавча проблема, скільки проблема достовірності історичних даних.

— Ця проблема нині широко обговорюється і філософами, й істориками. Але цікаво, на якім історичнім матеріалі розглядає її Андре Йоллес?

— Природно, на матеріалі з історії Нідерландів. Зокрема на матеріалах, в яких ідеться про вбивство принца Вільгельма Оранського. І тут перед дослідниками виникає безліч варіантів. Та про це ви почитаєте самі. Я обов’язково принесу вам завтра цей журнал. А тепер з вашого дозволу хотілося б провести невеличкий експеримент, так би мовити, проілюструвати те, про що мовилося. Не заперечуєте?

— Навпаки, — підтримав Шатров.

— Але для цього нам потрібна буде Офелія. Без неї нам не обійтися.

— Та не називай ти її так. Ще, чого доброго, образиться.

— Хто, Офелія? Погано ви її знаєте, Павле Максимовичу. Вона, здається, навіть хизується цим.

— Ну гаразд. То — ваша справа. — Шатров натиснув кнопку селектора: — Ніно Андріївно, чи не могли б ви допомогти нам?

— Іду-у, — почулося у відповідь, і незабаром Ніна, мов справжня тобі Офелія, що тільки-но зійшла зі сцени і не встигла ще зняти із себе гриму, легко впурхнула в кімнату, стала біля дверей. — Чим можу бути корисною?

— Сідайте, Ніно Андріївно, — запросив Шатров. — Послухаємо Станіслава Станіславовича.

Ніна сіла в м’який фотель, недбало перекинувши ногу на ногу, багатозначно підморгнула Станіславові: давай, мовляв, послухаємо.

Станіслав узяв зі столу газету, відкашлявся.

— Слухайте уважно, що я буду читати, і запам’ятовуйте.

“Самогубство комерційного радника, — почав читати. — Мотиви самогубства комерційного радника Хорхе Б., який застрелився вчора увечері в своїй квартирі, вулиця Кайзералея, 203, треба шукати в грошових обтяженнях. Хорхе, виходець із Нікарагуа, був власником тютюнової фабрики, яку довгий час намагався продати, але це йому не вдалося. У 62-річного Хорхе давно визріла думка про самогубство, та тільки вчора увечері, скориставшись відсутністю дружини, яка пішла в театр, він зміг здійснити свій намір. Револьверний постріл почула Аста Пауліна, що знімала квартиру поверхом нижче. Саме фрау Пауліна викликала лікаря й поліцію…”

Станіслав поклав газету і звернувся до Шатрова:

— Павле Максимовичу, а тепер постарайтеся якомога ближче до прочитаного мною тексту переказати те, що почули.

— Отже, так, — почав Шатров. — Шістдесятидвохрічний комерційний радник Хорхе застрелився вчора увечері в своїй квартирі, Кайзералея, 203. Народився він у Нікарагуа, тримав там тютюнову фабрику, яку намагався продати, та її ніхто не купував. З грошима було сутужно, і він намислив покінчити життя самогубством. Скориставшись відсутністю дружини, він здійснив свій намір. Постріл почула сусідка і сповістила лікаря та поліцію… Здається, все, — сказав Шатров.

— А тепер твоя черга, Ніно, — Станіслав повернув голову до дівчини. — Перекажи, будь ласка.

Офелія нерозуміюче подивилася на нього великими і зеленими очима з підмальованими віями.

— Моя? — в її голосі прозвучало здивування. — Чого б це я мала переповідати різні дурниці? Яке мені діло до того, що якийсь там недолугий комерційний радник і Хорхе, який утік від законного правосуддя нікарагуанського народу, залишив там свою тютюнову фабрику, і яка, безперечно, не потрібна нікому й за гріш, бо її все одно конфіскує революційний уряд? Яке, запитую, моє діло до того комерсанта, що, вештаючись по закордонах, проциндрив свій капітал, а вже тоді, коли в кишені не залишалося й шеляга, почав задумуватися над самогубством, а вчора увечері, коли його дружина, підчепивши якогось грошовитого коханця, подалася до театру, щоб віддячити своєму нерозважливому супругові за його залицяння до цієї кінозірки Асти Пауліни, яка, і мабуть, не відповідала йому взаємністю, бо навіщо їй потрібен банкрот, та ще й пристарілий, — не витримав наруги долі і на Кайзералея, 203, пустив собі кулю в лоб? А та кінопройда, що жила поверхом нижче, мабуть, ще й зраділа, зачувши постріл, бо нарешті позбавилася такого недолугого залицяльника, тож і не забарилася викликати лікаря та поліцію. Але яке мені, Славку, до того діло? Ну, поміркуй сам. Застрелився — туди йому й дорога. Великий клопіт. Більше б таких пройдисвітів стрілялося… — на одному подихові Ніна закінчила свою тираду і розреготалася. — Мені б його клопоти. Он через тиждень сесія починається, а в моїй голові — порожньо. Це вам не якийсь там пришелепкуватий банкрот зі своєю Астою. Ти б краще, Славку, облишив займатися дурницями і допоміг мені…

— Зачекай, зачекай зі своєю сесією, — Станіслав поклав на стіл газету. — Ти тут наторохтіла такого, що…

— Так, так, — підтримав Шатров. — Звідки ви взяли, наприклад, що сусідка була кінозіркою? Адже в газетному повідомленні про це не сказано.

— У газетному повідомленні про це нічого не сказано тільки тому, що кореспондент розраховував на читача обізнаного, культурного, інтелектуального, словом, такого, як я, і якщо вам невідомо ім’я Асти Пауліни, кінозірки, яка завжди знімається в фільмах, де відбуваються події значно драматичніші, ніж сталася того вечора на Кайзералеї, 203, то вам це не робить аж ніякісінької честі, — не то жартуючи, не то серйозно мовила дівчина. — Саме через таких жінок-вамп стріляються справжні мужчини. Та цього вам не зрозуміти.

— Спасибі за комплімент, Ніно Андріївно. — Шатров відкинувся на спинку крісла і закинув руки на потилицю. — Мужчини — це вже справді по вашій лінії. Я в них мало розбираюся.

— У жінках, по-моєму, також. Вас обох більше цікавлять міжгалактичні лазерні модуляції і голографічні фантазії. Чи не так, Славку?

— Павле Максимовичу, — знову заговорив Станіслав, намагаючись повернути розмову в потрібне для себе русло, — зверніть увагу на те, наскільки ваш переказ відрізняється від Ніниного. У вашому викладі, до речі, як і в газеті, основною причиною самогубства комерційного радника фігурує банкротство. Ніна ж висловлює й інші версії. І можливо, серед них є й така, що найближча до істини. Адже цілком може бути, що радник застрелився зовсім не через банкротство, а причиною того були мотиви глибоко особисті, інтимні. Або комплекс таких причин. Неважко уявити, що має відчувати вже літній чоловік на грані банкротства, дружина якого в такі хвилини пішла в театр. Що таке театр? Це не тільки мистецтво, а й громадське місце, де відбувається самоствердження людини серед інших людей. Тут панує атмосфера незалежності, невимушеності. Театральне фойє для багатьох важить більше, ніж сама вистава. Відомо також, що жінка не може з’являтися туди сама, тому легко здогадатися, що з нею був її близький знайомий, людина, як припускає Ніна, вдатливіша, розторопніша в поводженні з фінансовими документами і банкнотами, ніж її чоловік. Саме ці два факти — дружина в театрі, а її чоловік удома у самотині — виявляють основний конфлікт ситуації…

— До того ж, — підхопила Ніна, — якщо згадати про червоний плащ на чорній підкладці жінки-вамп Асти Пауліни, що перебуває поруч, варто тільки спуститися поверхом нижче, натиснути кнопку дзвінка — і ось вона перед тобою, відома кінозірка, не на плівці, не на екрані, а жива-живісінька, во плоті і крові. Але така думка здається комерсантові дикою, абсурдною, бо він знає, що Аста не впустить його й на поріг. Більше того — виставить, здійнявши такий лемент, що весь будинок стане дибки. А це вона, певно, так і зробить, бо він з екрана бачив, на що здатна ця жінка. А черговий раз зіграти відрепетовану в безлічі варіантів роль ображеної, приниженої їй не становить ніяких труднощів. А тут ще в голову настирливо лізе й думка про тютюнову фабрику, яка ще вчора була твоєю, давала тобі прибутки. Так ось, я кажу, коли зважити на це все, то долю нещасного Хорхе можна вважати вирішено. Збіг обставин. Можна справитися з кожною з них окремо, але все разом… Бррр… Словом, не заздрю я комерсантові, хоч, повторюю, він мені ні до чого і тут я спокійна, та й вам раджу не копирсатися в цій брудній справі, а зайнятися чимось іншим, наприклад, запросити мене до кафе і почастувати морозивом.

— Зачекай, зачекай, Ніно. Ми не довели до кінця нашого експерименту, а ти…

— Надокучила мені ця гра. Хочу іншої, — примхувала Офелія. — Хочу морозива, хочу посидіти десь у затінку дерев і щоб моїм волоссям бавився вітер, обвівав шию, ноги, обличчя. Тут задушливо. І справді: навіщо вам потрібен той самовбивця? Не розумію.

Станіслав вів своє:

— Так от, чому покінчив із собою радник комерції? Тому, що він народився в Нікарагуа і там відбулася революція, від якої йому довелося тікати, чи тому, що він не міг продати тютюнової фабрики і влаштувати свої фінансові справи, чи тому, що його дружина пішла в театр і залишила його самого, чи, може, тому, що він поселився на Кайзералеї, 203, де поверхом нижче мешкала актриса Аста Пауліна, яку…

— …він часто бачив у фільмах, — знову втрутилася в розмову Офелія, — і йому особливо вкарбувалися у підсвідомість сцени самогубств, свідком яких вона була, її показували завжди в таких випадках великим планом — красиве обличчя спотворювалося від жаху, очі кольору фіалкової ночі розширювалися, від чого робилися застиглими і дурнуватими, мов у порцелянової ляльки, густо намальовані губи розтягувалися пронизливим криком, а довгі білі пальці з яскраво-червоним манікюром на нігтях, ніби вони були вмочені у кров, хапалися за довгі патли відбіленого пергідролем волосся — і все це мало донести глядачеві трагічну жахливість ситуації, коли смерть і любов настільки близькі й відчутні, так злиті в одне ціле і такі незрозумілі, що… Ніна замовкла.

— Далі, ну Ніно, — заохочував Станіслав, — далі. Що…

— Ні. Не знаходжу порівняння. До того ж я хочу морозива. Ви собі як знаєте, а я вибуваю з гри. Павле Максимовичу, оце ви задля цього мене кликали? Щоб повідомити про самогубство отого придурка? Не інакше, ви мене розігруєте. Але навіщо?

— Ні. Зовсім ні. Отже, ваша версія щодо самогубства радника, наскільки я зрозумів, зводиться до факту його сусідства з кінозіркою Астою Пауліною?

— Правильно, — вигукнула Ніна і збуджено вела далі: — Цілком імовірно, радник комерції Хорхе покінчив життя самогубством тому, що хотів бути оплаканий своєю кумиршею Астою Пауліною, а ще… — тут Ніна зробила паузу, її зелені очі зайнялися іскристими бісиками, — а ще — аби виявити… акаузальний синхронний зв’язок, якого ви так безнадійно дошукуєтесь у цій банальній історії, — вона вже відверто глумилася над своїми колегами.

— Ти хоч знаєш, що воно таке, отой акаузальний синхронний зв’язок? — починав гніватися Станіслав на нерозважливі випади Офелії.

— Про це, дорогий мій, знали ще Арістотель і його учень платонізуючий стоїк Посідоній із Апамеї, що жив приблизно в 135-50 роках до нашої ери. Його, до речі, бачив (я акцентую — ба-чив) і дідуган Гомер, незважаючи на те, що був сліпий. Це — таємничий зв’язок усіх речей, як вони зволили висловлюватися — “всесвітня симпатія”, що одухотворює природу. А Всесвіт — живий організм, подібний до твого, Славку. Він пронизаний трепетним, ледь вловимим випромінюванням вогню, і кожна часточка цього організму наділена порухами співучасті до долі інших часточок, чого аж ніяк не можна сказати про тебе, Славцю, хоч ти і живеш у цьому шаленому Всесвіті. Інакше ти б не морочив голову і собі й іншим. От тобі й аказуальний синхронний зв’язок. Утямив?..

Станіслав безнадійно махнув рукою, — мовляв, що з неї візьмеш, — і сказав сердито:

— Облиш ти нарешті свої екзальтовані пасажі, Ніно. Тут розмова серйозна.

— А я хіба що? І коли це ти став таким серйозним? Дива!

— М-гу… І ти, Станіславе, стверджуєш, — запитав Шатров, — що цю жанрову форму винайшов якийсь Андре Йоллес? Ловко вигадано.

— А це ще що за один? — Ніна знову впала у фотель, вдаючи запаморочливе безсилля. — Ви справді вирішили мене доконати, — видихнула з удаваною втомою і пустила очі під лоба.

— Ні, дорогий Павле Максимовичу, — не зважав на Ніну Станіслав. — Він її не винайшов. Вона була відома ще стародавнім грекам і називалася апомнемонеумата. Він її описав. Мені відомо принаймні кілька сучасних письменників, які успішно користуються цією формою.

— Он як! Хто ж ці письменники?

— Поляк Теодор Парницький і покійний російський письменник Алданов. Вони писали історико-фантастичні романи, в яких події розвиваються так, ніби та чи інша історична подія не відбулася. Теодору Парницькому належить ідея роману-коментаря, де герої правлять суд над автором, детально розбираючи всі вчинки, приписані їм автором.

— Парницького я читав, — мовив Шатров. — Особливо мені подобається його дилогія “Інше життя Клеопатри” і “Хто вбив Клеопатру” та шеститомна епопея “Нове сказання”. Але не будемо чіпати Парницького. Давайте вже займемося чимось одним. Отже, ти, Станіславе, стверджуєш, що в цій повісті, — Шатров поклав руку на журнали, — як там її в біса, все забуваю заголовок…

— “Запізнілий цвіт валінурії”, — підказав Станіслав і, не дочекавшись закінчення запитання, вів далі: — Так, я стверджую, що коли діяти вміло, нам пощастить довідатися багато дечого цікавого і ми…

— Зачекай, зачекай, — перебила його Офелія. — Про яку повість ідеться? “Запізнілий цвіт валінурії”? Чи не почулося мені?

— Саме так, — відповів Станіслав. — Ти що, читала її?

— А що тут дивного? Свого часу нею зачитувалися всі. Журнальним варіантом. Окремою книгою повість так і не вийшла.

— Але чому?

— Не знаю. Хоч нічого такого там і немає.

— Якого такого?

— Ну, як тобі сказати… Словом, повість як повість. Банальщина, але щось у ній є.

— Ну, ось, щось є, бачте, Павле Максимовичу. Я радий, що це не лише моя думка. А на Нінин смак можна покластися.

— На мої смаки покладайся, але май і свої, Славку, — вщипнула Офелія. — От, приміром, що привернуло в цій повісті твою аналітичну увагу? Друге життя Євгена Терена? Муки нерозділеного кохання? Психологічна несумісність цього відщепенця двадцятого сторіччя серед людей, котрі живуть у вигаданому авторами ідеальному суспільстві космічної єдності? Чи, може, психорадарні установки? Що?.. — І не встиг Станіслав відповісти на жодне з цих запитань, як Офелія, так, ніби між іншим, повідомила: — До речі, я знаю одного із авторів цієї повісті. Антона Гаркуна. Дивакуватий чоловік.

— Он як! — аж підскочив Станіслав. — Та ти у нас золото, Офеліє! Чистісінької проби золото. Без домішок. Розповідай, розповідай, що ти про нього знаєш?

— А морозиво?

— Буде тобі морозиво. Розповідай, — нетерпеливилося Станіславу.

— Шоколадне? З полуничним сиропом? — вела своє Офелія.

— Шоколадне. З полуничним сиропом. Сто порцій.

— Дев’яносто дев’ять. Одну дарую тобі. Значить так… Кажу ж: дивакуватий чоловік. Я маю на увазі не тебе, Славку, а одного з авторів повісті Антона Карповича Гаркуна, — почала Офелія. — Він мешкає зі мною по сусідству. Чим займається, сказати важко. Відлюдкуватий. Але його увесь наш мікрорайон знає. Кажуть, він схибнувся на шахах. Днями просиджує за шахівницею. Буцімто розробив якусь свою систему гри і виграти в нього — безнадійна справа. А оце недавно, чула, автомобіль виграв у лотерею. Подейкують, що теж заздалегідь розробленою системою гри. Вирахував математично щасливий номер. Або взяти хоч би таке… — Офелія перейшла на звичну для неї манеру оповіді: — Якось я вийшла з дому, думаю, трохи погуляю, подихаю свіжим повітрям, подивлюся на людей, та й себе комусь покажу, іду, значиться, і цікавості задля підійшла до натовпу вболівальників, що зібрався у скверику біля нашого будинку, оточивши шахові столики, які стояли тут під деревами, де наш герой, виявляється, давав сеанс одноразової гри на двадцяти шахівницях. Партнери мінялися швидко, серед тих, хто чекав своєї черги, точилася жвава дискусія, я теж прилаштувалася до черги біля одного із столиків. Наш герой ходив від однієї шахівниці до іншої — ставний, неквапний в руках; обличчя засмагле, вольове; густе з просивиною волосся — розкуйовджене. Одягнений недбало, але з претензією на моду: вичовгані на колінах джинси, сірий светр, що туго облягав атлетичні груди і плечі, в руці на золотому ланцюжку, намотаному на зап’ястя, тримав секундомір. Погляд його зосереджений, ніби він нікого і нічого не помічав, витав десь там поза сферою осягання. Словом— людина не від світу сього. Не замислюючись, переставляв фігури. Незабаром надійшла і моя черга. Мій попередник вилетів, мов корок з шампанського, не встигнувши розгорнути свої позиції. Я сіла на його місце, розставила фігури. Я люблю шахи і граю в них не так уже й ганебно. Скажімо, ти, Славку, ніколи не виграєш у мене. От давай хоч зараз позмагаємося, я навіть дам тоб] фору. І що б ви гадали?.. Тільки-но я зробила перший хід білим пішаком, як зараз пам’ятаю, це був хід Ж2-Ж4, аж підійшов наш “чемпіон”, уважно подивився на мене і категорично заявив: “Після тринадцятого ходу вам, мадемуазель, доведеться звільнити це місце”. Я оторопіла. “Чому саме після тринадцятого, а не, скажімо, після десятого чи п’ятнадцятого?” — насмілилася запитати, і він сказав: “Можна й на десятому, але тринадцять — нещасливе число, і я знаю, що такі інфантильні особи, як ви, а про те, що ви саме така, видно відразу, бувають схильними до всіляких забобонних містифікацій, отже, прошу підготувати себе морально до мата після тринадцятого ходу”. Сказав, зробив хід конем і пішов далі, поглянувши на секундомір. Більше я не почула від нього жодного слова і, безперечно ж, після тринадцятого ходу одержала мат. А ви кажете, в наш час див не буває. Бувають, ще й які! Та про його витівки можна розповідати довго. Але ж… — Ніна зиркнула на годинник, потім благально подивилася на Шатрова: — Справді, Павле Максимовичу, давайте зробимо перерву.

— Ну що ж… Веди, Станіславе, частуй її морозивом. Ідіть.

— Ура! — Офелія підхопила Станіслава під руку. — Ходімо, Славку.

Вони йшли асфальтованою доріжкою, що в’юнилася поміж деревами, лісопарк був нелюдний, присмирілий, оповитий полуденною задушливою млостю, на деревах не ворушився жоден листочок. Тиша. Ніна горнулася до Станіславового плеча, зазирала йому в очі, була схвильованою, збудженою.

— Початок непоганий. Правда, Славку?

— Непоганий. Але нам треба гарненько продумати план наступних дій. А ти молодчина, Офелійко. Гарно зіграла роль. Просто таки майстерно.

— Справді? Хто б мене й похвалив? Та й ти сьогодні був на висоті. Справжнісінький футурологічний Шерлок Холмс. Дай-но я тебе поцілую за це, Славцю, — розчулилася Ніна і потяглася на носках до Станіславового обличчя, але він відхилився і прикрився долонею.

— Зовсім з глузду з’їхала… І додумалася ж… Серед білого дня… Он Шатров у вікно дивиться.

— Шатров? Яке йому до нас діло? Він, напевне, уже засів за журнали. Спробуй витримати після такої артпідготовки, — сказала вона. І, перенаджуючи, додала: — “Серед білого дня”. Смішний ти, Славку… Ну й що? А втім — буду чекати вечора. А тепер — по морозиво. Сто порцій. І ні жодної менше.

— Дев’яносто дев’ять.

— Дев’яносто дев’ять. З полуничним сиропом. Ходімо хутчій. А то не вистачить. Бачиш, який там натовп. — Офелія повисла на його руці, прискорюючи ходу.

Коли Ніна із Станіславом вийшла з кабінету, Шатров справді узяв журнал, що лежав зверху на стосі, погортав, заглянув у зміст, знайшов потрібну сторінку і почав розглядати малюнки, якими була ілюстрована повість: портрет атлетичної статури юнака з натренованими біцепсами і вольовим обличчям; голих, закоцюблих, в горизонтально розпростертих позах людей у саркофагах і граційну дівочу постать з довгим розпущеним волоссям, що спадало донизу, закриваючи обличчя і оголюючи майстерно виписану художником шию і плечі. Дівчина схилилася в жалобі над саркофагами, заломивши над головою руки.

На чорному тлі заставки білими вензелюватими літерами було виведено заголовок:

ЗАПІЗНІЛИЙ ЦВІТ ВАЛІНУРІЇ

Меморабілія

І прізвища авторів збоку:

Аніон Гаркун

Олесь Козир

Шатров зручніше вмостився у фотелі, взяв гостро заструганого олівця і почав читати.

ХТО ЦІ ЛЮДИ?

Цілу ніч Дельфа непокоїли якісь незрозумілі передчуття. Під тугими крилами вітру над головою тривожно лопотів намет, лячно, ніби перед бурею, тужили верховіття ялиць, ніжні листочки трепети перешіптувалися невиразно і заклопотано, по-осінньому, хоч на порі стояла весна. Тремтлива, вистояна на згірклому присмакові чебрецю та кашки прохолода нишпорила по намету, крадькома лізла у теплу схованку спального мішка, виганяючи з нього і без того запізнілий сон. Дельф повернувся і штовхнув у бік товариша, що лежав поруч.

— Андре, чуєш, Андре, — сказав він.

— Чого тобі? — сонним невдоволеним голосом буркнув той.

— Як ти гадаєш, до чого ми докопаємося? Андре хропів.

— Андре, чуєш, Андре…

Намет, наче човен, погойдувався у бездонному, розбурханому таємничими шерхотами океані ночі. Напливали гнітючі думки. Дельф марно намагався вгамувати їх, сон не брав. Тепер Дельф лежав горілиць і широко розплющеними очима вдивлявся у грубе лопотливе полотнище намету, намагаючись розібратися у причині свого безсоння. Думки роїлися навколо загадкової споруди, яку вони розкопують ось уже котрий місяць.

Цікаво, хто і коли побудував її тут, на мальовничій галявині приміського лісу? І якою потужною мала бути повінь, що дісталася аж сюди, так безжально розпорядившись із витвором людських рук, розтрощила, мов паперову коробочку, затягла болотяним мулом, який, перемішавшись із піском та глиною, зцементувався, перетворився на суцільну застиглу масу, що їм тепер доводиться длубати по крихтах, щоб докопатися… До чого? Може, всі їхні потуги намарні і під уламками цих бетонних плит їм не знайти нічого цінного. Що ж… Така вже в них професія. Копатися роками, і нерідко даремно. Але ж яка радість переповнює єство, коли під отим нікому непотрібним брухтом, який вони витягають потужними кранами, пощастить натрапити на щось таке, що кине хоч мізерний промінчик світла на минуле, доповнить знання про життя далеких предків.

Дельф виразно уявив ту жахливу ніч, коли в цих, здавалося б, далеких від сейсмічної зони широтах розігрався потужний землетрус, який завдав непоправної шкоди їхньому красивому місту, що віками вибудовувалося на берегах великої ріки. Власне, шкоди завдав не сам землетрус, адже споруди, що стояли на правому високому березі, майже не постраждали, вони простояли віки і ще й досі як пам’ятки архітектури прикрашають місто. А от лівобережжя перетворилося на суцільні руїни, що засмокталися багнюкою. Те, що не піддалося землетрусу, знищили вали води, які, вируючи, прокотилися тут після перших підземних поштовхів.

І винні в усьому самі люди.

Бездумно спорудили колись за містом уверх по річці греблю ГЕС, зупинили течію ріки, наповнивши водою котлован величезного штучного моря. Спершу, як свідчать архівні документи, ним пишалися, мовляв, бач на що ми спроможні, немає таких природних сил, які не підкорилися б нам, хоч найзапекліші оптимісти все ж на свій витвір дивилися з острахом.

Справді, море, мов дамоклів меч, висіло над містом, яке розбудовувалося вздовж лівобережжя на непридатних для аграрного господарювання землях. Ніхто не знав, коли той меч обірветься і страшною покарою впаде на нерозважливі голови безпечних.

Не одне покоління намагалося знешкодити той меч, розроблялися різні проекти, як ліквідувати море, та всі вони чомусь лишалися на папері. Лежать он у архівах ще й досі. Мабуть, кожен гадав, що на його вік вистачить греблі, адже будівельники, певне, зробили надійні розрахунки, перш ніж приступити до її спорудження. Так воно й велося. Народжувалися нові покоління і займалися своїми важливішими справами, а меч висів, а меч все ще не падав, заклопотаність, підсилювана безоглядною безпечністю, присипляла пильність, отак воно й велося, аж раптом… ота страшна Варфоломіївська ніч.

Сильний підземний поштовх розломив стареньку греблю, мов шкаралупу горіха, вода ринула в тріщини, вивільнилася колись так необачно приборкана сила і понесла, мов тріски, важенні бетонні уламки, вируючи, розливалася по лівобережжі шквальними валами скрізь, куди мала доступ, і не було перепони, котра б устояла проти розгніваної застояної сили.

Мов тоненькі стеблинки, з коріннями виверталися дерева, падали ліси і пригачували річки, що потекли тепер проти своєї течії, зносилися будинки, і люди, захоплені стихією зненацька, гинули, так і не зрозумівши, що з ними діється. Содом і гоморра.

Такою уявлялася ця ніч Дельфові. Від цих думок хлопцеві стало не по собі. Намагаючись уникнути їх, він свідомо почав думати про споруду, яку вони розкопували. Цікаво, що тут було? Уламки приладів, колб, різноманітні скляні трубочки, що траплялися у спресованому пісковику, свідчили: тут стояла якась наукова установа, може, навчальний заклад, лабораторія або конструкторське бюро.

Гув вітер. Дельфу було приємно слухати його марні потуги, все одно тут, у спальному мішку, що підігрівався електрострумом, зберігається вдосталь тепла, і ніякі вітри не спроможні забрати його, як би вони не лютували там вгорі, у гнучких верховіттях високих ялиць. Це трохи заспокоїло хлопця, і перед його очі з мороку виразно виплив образ Ілонки. Дельф подумав, що нині уже пізня година і вона, певно, давно спить, зігріта лагідним затишком кімнати, не дослухаючись, подібно йому, до тужливих нічних вітрів, які так невчасно розігралися осіннім квилінням. Очі, великі гарні очі Ілонки заблисли йому усміхненими вогниками, і він остаточно заспокоївся. Але ненадовго.

Думки знову повернулися до землетрусу, загадкової споруди.

Увечері, коли стомлені за день археологи поверталися до табору і Дельф останнім виходив із підземелля, його увагу привернула блискуча, місцями побита іржею ляда, що виступала з підлоги коридора. Що там?.. Постигаючи за товарищами, він так і не спромігся відчинити її, і, можливо, саме ця загадка відганяє сон, не дає спокою. А якщо?..

Довга тривожна ніч близилася до світанку. Дельф інтуїтивно відчував його в’ялі, ще не зовсім окреслені порухи.

— Андре, чуєш, Андре…

Товариш спав міцним передсвітанковим сном.

Вовтузячись у темряві, Дельф виліз із спального мішка і навпомацки почав одягатися. Відволожений за ніч одяг неприємною прохолодою торкнувся розігрітого тіла, по спині побігли мурашки, шпигнули його колючими, мов їжаки, дрижаками. Босоніж вискочив з намету, ноги ступили на пухкий холодний від роси трав’яний килим. Вранішньою свіжістю пахло різнотрав’я, ніжні, білі, аж сизуваті хвилі туману стелилися по землі, огортали важкі, набряклі росою опудала кущів, віття дерев струшували дрібні крапельки, світанок наближався невтримно, впевнено, заливаючи теплим блакитним світлом свіжу лісову розкіш.

Довкруж розігралася боротьба кольорів: сіре змагалося із зеленим, огорнутим легким сизуватим тюлем туману, а там, ген віддалік, крізь широкий коридор просіки виднілося мляве голубе марево застиглих у непорусі дубів-велетнів; стрункі білокорі берези, вихваляючись дівочою цнотливістю, повискакували на галявину і, взявшись у боки, застигли перед темно-чубими кленами-парубчаками, — а над усім, згори, відбившись від синьооких сльозинок роси, хлюпалося тепле жовто-золотаве сяйво, забивало всі інші кольори і водночас посилювало їхню розпливчату тональність: сходило сонце.

Під лісом, по той бік галявини, наче кістки якоїсь давно вимерлої потвори, заперечуючи світанкову лісову ідилію, із кучугур розкритого грунту та мулу стирчали залишки розкопаної ними споруди: купи цегли, бите скло, погнуте арматурне пруття, бетонні плити, потрощені балки перекриття, перетрухлі віконні рами. Закотивши холоші, Дельф побрів до них, залишаючи на столоченій траві світло-зелений слід.

Зупинився перед уламком бетонного перекриття. Хвилину стояв, щось розмірковуючи, потім виліз на купу розритого грунту. Ноги грузли у пухкому місиві, маленькі затверділі грудочки глини лоскітно липли до мокрих підошов. Дельф опустив очі, і його погляд упав на рожевощоку головку тюльпана, що осиротіло тріпотів біля почервонілої ноги у виверженій грудці чорнозему. Квітка ніби заперечувала своєю живучістю непривабливу картину руйнації, а водночас дорікала людям: навіщо, мовляв, ви прийшли сюди і порушили звичайний ритм нашого лісового життя? Дельф дбайливо обгорнув рослинку чорноземом і затрамбував його долонями. Стебло випросталося, тюльпан привітніше захитав головкою, мовбито дякуючи людині за ласку.

По бетонному уламкові Дельф спустився у напівзруйнований, засипаний землею склеп коридора. Сутінь закутків дихнула на нього стародавнім тліном, затхлою сирістю і цвіллю.

Навмання дістався до комірчини, де зберігався археологічний обладунок. Довго нишпорив по темних закутках, вибираючи одіж: теплі вовняні панчохи, довгі, аж за коліна, прогумовані чоботи, нейлонову, трохи завелику, замурзану глеєм штормівку з каптуром, що прикріплявся до коміра замком-блискавкою. Одягнувшись, узяв електричний ліхтарик та маленький лом і довгим коридором, який розгалужувався на кілька ходів, пішов у глиб підземелля. Над головою бриніла непроглядна темрява. Дельф увімкнув ліхтарик. Наче контраст стійкій непорушності, його кроки відбивалися від облицьованих керамічною плиткою стін, кришили на дрібні ритмічні шматочки оманливу тишу, глухим відлунням згасаючи у пітьмі. У цій довгій, пропахлій пліснявою пустці він відчував себе мандрівником, якого підхопила швидкоплинна течія часу, закрутила, понесла, перекинула на багато століть назад у нетрі минувшини. Стіни коридора дихали чимось непривітним, настороженим, на кожному кроці обіцяючи підступність. Однак Дельф не відчував страху, він просто не розумів цього відчуття: страх назавжди облишив людей його суспільства. Світло ліхтарика нишпорило по стінах і слизькій, покритій пліснявою підлозі, аж поки не зупинилося, спіткнувшись об круглий виступ металевої ляди. Відбившись від нього, воно розкололося на безліч миготливих свічок, навіжено затанцювало по стелі і гострими блискітками посипалося на підлогу. Дельф нахилився над лядою. Тремтячою рукою намацав укриту холодним підвальним слизом ручку, повернув її раз, удруге — внизу щось заскрипіло, клацнуло, ляда ожила, ворухнулася і, дмухнувши спресованим холодом, неквапно розкрила свою непривітну пащеку. Промінь ліхтарика лизнув її внутрішню поверхню, застрибав по мармурових східцях, які вели вниз, і впав на біле, вистелене керамічною плиткою дно підземелля. Обережно, щоб не посковзнутися, Дельф почав опускатися. Неймовірний холод огорнув його. Тіло затряслось у пекельній пропасниці. Промені ліхтарика обмацали стерильно білі стіни, наткнулися на якісь дивні установки з безліччю трубочок, ручок, приладів, пробіглися по невисокому мармуровому постаменті і, переломившись на прозорому сферичному ковпакові, вихопили з пітьми… Дельф не повірив своїм очам. Від несподіванки він заплющив їх і відсахнувся назад. Мов дзвін, який кличе на сполох, у грудях закалатало серце. На голові їжакувато ворухнулося волосся. Гостра судома стисла тіло. За мить на думку спливли — і ніч, неспокійна, вітряна, насичена тривожними шумами та незрозумілими передчуттями; і спогади про землетрус; і сонний спокій Андра; і ранок, наповнений свіжим світанковим одкровенням; і табір, закутаний у тоненькі молочно-сизі хвилі туману; і вдячна головка тюльпана; і великі усміхнені очі Ілонки…

“Заспокойся, любий, чуєш, заспокойся”, — благали вони.

Зосередившись, Дельф застиг перед постаментом і силою волі змусив серце битися нормально. Це йому вдалося. За хвилю відчув, як воно, ритмічно пульсуючи рівними порціями, виштовхує кров у вени і легко та вільно розганяє її у найвіддаленіші куточки тіла. Дельф розплющив очі. Світло знову впало на постамент, ковзнулося по прозорому ковпакові і вихопило з-під нього розпливчаті контури людського тіла, що, наче барельєф, проступало із білої інеєподібної маси.

“Що за дивне захоронення?” — здивувався хлопець.

За роки своєї роботи він бачив багато різних поховань, але жодне з них не було схожим на це. Щоб роздивитися незвичайний саркофаг, підійшов ближче до нього. Рука механічно потяглася вбік і раптом наткнулася на щось холодне й слизьке. Жахнувшись, присвітив туди і побачив ще один такий самий плексигласовий ковпак. За ним — ще один…

“Та тут їх ціле кладовище!” — подумав, щодалі більше дивуючись.

Відтак ретельно обстежив підземелля. Саркофагів виявилося три. У кожному з них лежало людське тіло. Двоє чоловічих і одне — жіноче. Густий морок цідився на них, промінням ліхтарика розбивався на гострі тремтливі вигравання, що влаштовували на ковпаках навіжений танок тіней.

“Хто вони?.. Який дивний ритуал поховання! З якою епохою розвитку цивілізації пов’язаний він?” — думка Дельфа не могла спіткати відповідь на жодне з цих запитань. Порожня тиша стискала скроні. Він уважно оглянув мармурові постаменти і побачив у них невеличкі ніші, закриті прозорими, такими ж, як і ковпаки, дверцятами, крізь які виднілися маленькі, відполіровані до блиску металеві скриньки. Дельф витяг одну з них і прочитав на віці:

“Діана Олександрівна Радовська.

1970 рік”.

Задубілими від холоду пальцями хлопець поскладав скриньки одна на одну, взяв під пахву і, присвь чуючи ліхтариком, поліз нагору. Зачинивши за собою ляду, двічі повернув ручку і довгим темним коридором крізь глуху порожнечу попрямував до виходу. Коли дістався поверхні, сонце вже підскочило над лісом, просушило траву, а табірний сурмач грав сигнал підйому. Дзвінкі звуки сурми розліталися узліссям і згасали у густій зелені. Із задухи наметів вискакували заспані колеги. Зустрічаючи новий день, на деревах голосно щебетали птахи. Просиналася обвеснена земля.

ДЕНЬ, ЩО НЕ ОБІЦЯВ НЕСПОДІВАНОК

Ілонка прокинулася рано.

Сонце тільки-но вигулькнуло з виднокола, і по кімнаті, відбившись від гранчастих скелець веранди-квітника, що тулилася до спальні, застрибали різноколірні зайчики: вітер гойдав кватирку. Ілонка примружила очі, пильнуючи, як на стіні погойдується веселково-фіолетова, з жовтогарячим обрамленням по краях кумедна тінь яблуневої гілки, що зазирала у вікно знадвору. Весна пахла медовим цвітом акацій та гіркуватою свіжістю ще молодого, не подзьобаного суховіями листя. Густі жовтогарячі хвилі озонного ранку хлюпалися через кватирку, дихалося легко і чисто, наче після грози.

Дівчина вихопилася з постелі. Пружні загорілі ноги торкнулися м’якого оксамитного килимка, він приємно залоскотав підошви, скісні промені сонця ковзнулися по плечах, грудях, розкуйовдженій густій зливі каштанового волосся — і кинули на підлогу чітко окреслену тінь граційного дівочого тіла.

Ілонка увімкнула приймач. Ефір наповнив кімнату хитромудрими ритмами легкої музики. Незабаром вона увірвалася, і знайомий баритон диктора оголосив хвилину перерви, після якої почалася ранкова гімнастика. Передавали вправи аутогенного тренування. Дівчина любила виконувати цей ранковий ритуал, від якого залежали цілоденний настрій та самопочуття. Вправи були побудовані за методом концентрованого і цілеспрямованого самонавіювання, вони тренували не тільки м’язи, а й психіку, гармонійно поєднували в одне ціле фізичні та психічні надбання людини — тіло і дух. Регулярно займаючись аутотренінгом, який увійшов у побут кожного, люди щодалі більше вивчали “мову” свого тіла і психіки, призвичаювалися свідомо керувати підсвідомим. Так вироблялася загальна психічна культура. Добре натренована людина могла як завгодно регулювати напругу своїх м’язів, роботу серця, нирок, печінки, легень, досягти стану спокою, свободи дихання, а при потребі, за допомогою самонавіювання — цієї могутньої сили, що діє в просторі свободи психіки, — викликати ілюзії будь-яких відчуттів, тобто повністю керувати процесами збудження або гальмування в корі головного мозку, а отже, — і своїми діями та почуттями. Отож, аби люди могли з користю застосовувати свідоме самонавіювання, їх навчали цьому змалечку, так само, як учили ходити, розмовляти, читати або писати. Тому-то психорегулюючі тренування та гімнастика ще з раннього дитинства увійшли в життя Ілонки, стали обов’язковими. Дівчина розуміла, що вправи допомагають тренувати волю, дають змогу керувати всіма життєвими процесами тіла та психіки, що конче необхідно для людини її фаху: Ілонка працювала лікарем-психіатром у науково-дослідному інституті.

Півгодинна зарядка освіжила тіло, сповнила бадьорістю, пружністю і певністю в те, що день пройде вільно і легко, проспівається, як улюблена пісня. Одягнувши легкий халат, Ілонка вийшла на веранду. Над усе вона любила квіти. Для неї вони були чимось одухотвореним, живим, розумним, тому дівчина ніколи не втрачала нагоди поспілкуватися з ними, як з найкращими друзями.

Вона схилилася над ніжно-рожевою чашечкою маку, торкнулася пальцями її пелюстків:

— О, та у вас тут зовсім сухо. Зараз я вас напою.

Взяла поливальницю і вийшла на подвір’я. Там буяло, палахкотіло під промінням сонця зелене полум’я. Довгі батоги винограду щільно обплутали веранду; прив’ялі свічки каштанів струшували на землю вже непотрібні пелюстки цвіту; мов зачарована, у глибокій задумі під вікном стояла яблуня; в акаціях гули бджоли; з гілки на гілку перепурхували полохливі синички, а щебетливі ластівки швидкими стрілами розкреслювали небо. З вулиці долинала повільна милозвучна музика. Ранок глибшав, міцнів, підкоряючи своїй волі достигле зело. Ілонка набрала у поливальницю води і повернулася до квітів. Завжди, коли вона поралася біля них, її єство виповнювалося радістю, і якесь вивершене неповторне раювання переселяло душу у неподільне царство прекрасного, туди, де розум мав нагоду спостерігати споконвічну творчу лабораторію природи. Дівчина так захопилася працею, що не помітила, як до веранди хтось підійшов.

— Доброго ранку, Ілонко! — почувся за вікном голос. — З ким ти розмовляєш так сердечно?

Оглянулася і побачила за розчиненим вікном Миродіта, шкільного товариша Дельфа.

— Доброго ранку!.. Чого це ти, хлопче, спозаранку людей лякаєш?

Він усміхнувся, показуючи рівні зуби.

— Та тут у тебе справжня квіткова оранжерея. А я проходив повз, ану, думаю, загляну.

— Дякую. Заходь.

— Ні, я поспішаю.

— Куди так рано?

— До парку. Хочу ще раз подивитися на своє творіння, власноручно полити квіти, щоб картина мала святковий вигляд. Сьогодні ж змагання,

— Ой, а я й забула. Дякую, що нагадав.

— Прийдеш?

— Намагатимуся, — мовила, щось зважуючи. — А взагалі, тобі пощастить.

— Ти впевнена?

— Так. Сьогодні у тебе гарні очі. Наче у біблійного пророка, — зиркнула грайливо й вийшла набрати води. Повернулася з повною, очевидячки, заважкою для неї поливальницею. Поставила її на підлогу, випросталася, стріпуючи руками. Хлопець стояв серед мальв, зіпершися ліктями об підвіконня, і спостерігав за її рухами.

Ранок глибшав, повнився шумами, що донфсшіися з міста. Легким продувом у вікно залетів пустотливий вітер, пестливо обцілував кожне стебло, кожну квітку, побавився Ілончиним волоссям і згас, розпластавшись синім маєвом на шибках. Ілонка взяла поливальницю.

— Як не замислююсь, а не зрозумію, як природа зуміла створити таку красу? — кінчиками пальців вона підважила набубнявілу від води головку гладіолуса. — Справжнє тобі мистецтво.

— Намарне ти так гадаєш. Будь-якому мистецтвові далеко до цієї краси. Адже воно — лише жалюгідна копія, підробка краси, закладеної в речах. Природа зневажає підробку, а тому найкращим буває лише те, що не спотворене мистецтвом. У боротьбі за існування, за продовження роду, власне, квіти й самі творили свою красу. На одміну від інших живих організмів, вони позбавлені можливості пересуватися у просторі, прикуті до місця. Чи не замислилася ти над тим, яка жорстока несправедливість, закладена самою природою? І тоді перед рослинами постало питання: як вижити у цих довічних кайданах, як зберегти свій рід?

— А вітри, комахи?

— Правильно. Але комахи з’явилися значно пізніше. Еволюція рослин ніби чекала на них, готувалася до бажаної зустрічі, відповідно пристосувавши для неї свій механізм оплодотворення.

— Отож, по-твоєму, бджоли, метелики, джмелі та інші комахи з’явилися на Землі з єдиною місією: рятувати рослини від неминучої загибелі?

— Ніскільки. Якби не було комах, рослини придумали б щось інше, аби вижити. Комахи ж, як і все живе, прийшли, щоб жити, а тому в них свій клопіт: зберегти власний рід. Рослинам довелося думати самим про себе. Щоб приманити комаху, вони розфарбували свої квіти у найяскравіші кольори, які можна побачити здалеку. Цим пояснюється і їхній аромат. А нектар?.. Він зовсім не потрібний квітці, він потрібен комасі. Але вона не може дістати його, не здійснивши отой життєстверджуючий ритуал запліднення. Як бачиш, усе хитро, але доцільно. Саме в цьому суть краси квітів. Та й не тільки квітів. Безпредметної краси взагалі немає. Красиве завжди розумне, довершене…

— Так. Скільки ще незбагненного, таємничого в рослинах. Чи зможуть колись люди розгадати усі ті таємниці остаточно?

— Мабуть, ні. Хоч людина бере на себе дуже багато. Бачиш, всі інші істоти вдовольняються тим, чим наділила їх природа, і лише людина прагне переступити ці межі. Але тільки-но вона переступить одну межу, як з’являється інша, ще привабливіша, але недоступніша. Пізнання безмежне, але ж і таємниць безліч. Так було, так є, так буде. І не видно тому кінця.

Миродіт ширше розчинив вікно, і до веранди разом з легким подувом вітру залетіла золотокрила бджілка. Вона покружляла над квітами і важко впала на мокрий листок дикої ружі.

— Натомилася, сердешна, — сказала Ілонка.

По паузі сказала, дбайливо обриваючи сухі листочки з розкішного стебла орхідеї:

— Мені здається, що ти безмежно кохаєшся на квітах. Чи не так?

— Як і кожний художник. Я люблю вивчати їхнє життя, і це якоюсь мірою допомагає пізнавати самого себе. І взагалі, без квітів наше життя було б ницим, наше щастя неповноцінним. Ми щасливі тим, що маємо здатність відчувати їхню красу, впиватися пахощами, милуватися незбагненною грою кольорів. Все це впливає на наше моральне здоров’я, яке так само важливе, як і здоров’я фізичне.

Миродіт примовк, щось розмірковуючи. Ілонка пильно дивилася на нього. З поливальниці, розливаючись по землі, плюскотіла вода. Дівчина не звертала на те уваги. Засміявшись, Миродіт вивів її із задуми:

— Вода, вода он даремно розливається.

— Заґавилася, — мовила, похопившись.

— Ну працюй, а мені пора. — Він перехилився через підвіконня, зірвав ще не зовсім розквітлу орхідею і пришпилив її до Ілончиного волосся. — Не забувай, сьогодні свято квітів. Цю орхідею ти мусиш носити цілоденно.

— Гаразд, носитиму.

— А цю передай Вілені, — хлопець зірвав ще одну квітку. — Я не прощаюся. Сподіваюся, зустрінемося на святі.

— До зустрічі, — відповіла Ілонка і побігла до кімнати, аби переодягтися.

Їй теж пора було збиратися на роботу.

* * *

До науково-дослідного Інституту проблемних питань біопсихіатрії — півгодини ходьби. Правда, можна скористатися швидкісними тротуарами-ескалаторами і дістатися хвилин за п’ять, але Ілонці звично пройтися парком, помилуватися деревами та квітами, наслухатися щебету птаства, насолодитися мирним спокоєм ранкового міста. Для неї це найкращі хвилини відпочинку перед тим, як зайти до лабораторії і засісти за прилади та діаграми.

У парку — тиша. Снують у безвітрі трудівниці-бджоли, пахне медовим цвітом акацій та лип, ще не зовсім прокинувшись, м’яким туманом дихає озеро, віддзеркалюючи патлаті тіні плакучих верб у своєму чистому лоні.

Ілонка пішла по греблі. Її тінь загойдалася на воді, химерно розпливаючись хвилястими лініями. По той бік озера, на піску, бавилися засмаглі дітлахи-дошкільнята; вже проснулися квіти, дерева і птаство, парк поволі оживав, скидаючи з себе густе сизувато-біле покривало сну.

Поминула озеро та парк і вузенькою порослою травою стежиною вийшла в яблуневий сад, з якого, мовбито велетенський океанський корабель, який ряхтів кришталевими вітражами, випливала ажурна споруда інституту.

Білена була вже в лабораторії. Сиділа за столом і поралася біля колбочок: перемивала їх у спирті, просушувала, потім наповнювала якоюсь каламутною рідиною і перебовтувала її з іншою. Маленькою піпеткою брала крапельку тої рідини, виливала на скляну підставку мікроскопа і, розгледівши зрозумілий тільки їй світ мікроорганізмів, щось записувала у товстелезний журнал.

— Із святом, Вілено, — привіталася Ілонка.

— Тебе теж, — не полишаючи роботи, відказала Вілена і навмання простягла маленьку долоню. — Сьогодні ти чомусь пізніше, — мовила заклопотано. — Щось трапилося?

— Ні, все гаразд. Просто довго поралася біля квітів. Адже сьогодні їхнє свято.

— Так, так…

— До речі, тобі привіт від Миродіта. Запрошував до парку.

— Де ти його бачила?

— Заходив уранці. Поспішав до своєї картини.

— Хвилюється?

— Навпаки. Веселий, життєрадісний, як завжди.

— Це добре, — відірвалася від мікроскопа Вілена. — Гарний настрій — запорука успіху.

— Талановитий художник, — сказала Ілонка. — Якось я бачила його останню картину в парку Диких Троянд. І досі не можу збагнути, як можна все так тонко продумати, ще в насінні підібрати кольори квітів, уявити їхню тональність? До того ж ще й музикою захоплюється. Талант…

— Талант, — повторила Вілена.

— Кажуть, змагання проходитимуть по секціях окремих художніх напрямків. І мені здається, що в жанрі декоративно-квітникарського живопису Миродіт обов’язково переможе.

— Я теж так гадаю, — Вілена знову взялася за працю.

Ілонка підійшла до вікна і, прикривши долонею очі від сонця, виглянула на подвір’я.

— Шеф іде.

— А як там Дельф? — ніби не розчувши її, запитала та.

— Телефонував учора.

— Приїде на свято?

— Мабуть, ні. Замучилися вони із своїми розкопками.

— Є якісь новини?

— Поки що ніяких. Порпаються безрезультатно. — Зачинила вікно і сказала: — А шеф сьогодні святковий, врочистий, — і відійшла від вікна. — Ой, — похопилася раптом. — Я й забула. Тобі тут подарунок.

Хутко підбігла до столу, де лежала валізка, витягла з неї замотану в поліетиленову плівку орхідею і подала Вілені:

— Від Миродіта.

Вілена мовчала, розглядаючи квітку. Потім налила в колбочку води, застромила у неї стебельце і поставила на стіл.

— Смішний він, — мовила, зашарівшись.

— Чому?

Вілена не встигла відповісти.

Розчинилися двері, і до лабораторії зайшов шеф. Це був літній дебелий чоловік з сивою чуприною і добрими, ще зовсім молодими очима, що світилися джерельною чистотою. Світлий, старанно випрасуваний костюм вдало підкреслював атлетичність не по роках стрункої, молодечої фігури. В кожному його жесті відчувалася невдавана шляхетність, якій дівчата заздрили і, можливо, саме за це любили професора.

— Добридень, дівчатка, — привітався.

— Добридень, Яне Романовичу, добридень…

— Як настрій?

— Святковий, — відказала Ілонка.

— Як не дивно, у мене теж. Знак того, що з вами і я не старію. Надіюся, візьмете із собою на свято?

— Атож! — кокетно відгукнулася Вілена.

— Але спершу давайте попрацюємо.

— Певне, — сказала Ілонка.

— Отож за роботу! — попрямував до свого кабінету.

Та раптовий дзвінок відеотелефону зупинив його. Професор підійшов до апарата і натиснув кнопку. На екрані з’явився Голова Громадського Довір’я Артем Гарт.

— Добридень, Яне Романовичу, — привітався.

— Доброго ранку, Артеме Павловичу.

— Вибачте за турботу, але…

— Слухаю вас.

— Сьогодні о дванадцятій ви маєте прибути в Будинок Громадського Довір’я. Справа невідкладна, і тому прошу не запізнюватися.

— Гаразд, — одповів Рос і побачив, як на екрані поруч з Гартом з’явилося обличчя якогось бородатого юнака.

— Дельф! — здивована Ілонка схопилася з місця. — Звідки ти взявся?

Дельф кивнув головою і, перш ніж Ілонка отямилася, зображення зникло. Мабуть, Гарт вимкнув свій апарат. Ілонка навіть привітатися не встигла.

— Як бачите, дівчатка, наші плани поламалися, — професор скрушно розвів руками. — Але на свято я все-таки надіюся потрапити. — Сказав і пішов до свого кабінету.

ЩО З НИМИ ДІЯТИ?

Рос поспішав. Справи затримали його в лабораторії, і тепер треба було якнайшвидше дістатися до центру. Засідання в Будинку Громадського Довір’я відбувалися рідко, коли на те була нагальна потреба, і тому Рос силкувався зміркувати, чому саме сьогодні Гарт викликає його без попередження.

День був тихий, сонячний, трохи задушливий. Вколисане спекою озеро спало спокійно, млосно, вбираючи в себе блакитну глибочінь неба із білими пташенятами хмар.

Рос переправився на той бік швидкісним ескалатором, перейшов на інший, що біг до центру, і вийшов біля Будинку Громадського Довір’я. Тут не відчувалося чогось незвичайного. Радіючи сонячному одкровенню, буйно квітували клумби; проста за своїм архітектурним задумом, але велична будівля потопала у широколистій зелені платанів та дикого винограду. Жодної людини не було на подвір’ї. Тільки роботи-квіткарі поралися біля клумб. Двоє з них сиділи за кахляним столиком і натхненно грали в доміно.

“Цікаво, хто запрограмував їм цю безглузду гру? — подумав Рос. — Не могли ж вони додуматися до цього самі”.

Він перейшов через подвір’я і попрямував до величезної мармурової плити, що лежала біля тераси. На мить зупинився, спостерігаючи, як по гладенькому циферблаті, вибитому на плиті, повзе тінь — стрілка сонячного годинника.

“Horas non numero nisi seranos”[1] — прочитав напис, що півколом обрамляв циферблат. Ці слова, написані золотом, були символом, який закликав людей рахуватися тільки з найкращими, найщасливішими порухами долі, зневажати часи її гіркоти, завжди повертати своє життя до сонячної сторони речей, нехтуючи усім чорним, горезвісним: у темні захмарені дні сонячний годинник обліку часу не вів. Він відраховував тільки секунди сонячної долі. Можливо, саме тому Рос любив звіряти з ним час.

Широкою алеєю професор наблизився до дверей. Вони самі, наче за командою, розчинилися, і гучний жіночий голос з металевими нотками зустрів його словами:

— Ласкаво просимо. На вас чекають у залі засідань.

Переступив поріг і опинився у високій куполоподібній залі-фойє. По пригашених пастельних тонах високих стін літали птиці фресок, гармонійно вписуючись у загальну конструкцію просторого інтер’єру. Посередині зали, високо, аж до стелі, що нагадувала блакитне небесне склепіння, пружно бив водограй. Лунко кришився фейєрверком розбитих бризок у невеличке плесо басейну-акваріума. Срібно вилискуючись лускою, у ньому бавилися рибки, неначе змагалися віртуозністю своєї гри. Рос підійшов ближче до басейну, ніби тільки для того й поспішав сюди, щоб помилуватися його розкішною знадою та подивитися на рибок.

— Не зволікайте, професоре, — почувся той же жіночий голос. — На вас чекають у залі засідань.

Рос похопився і підійшов до люка антигравітаційного колодязя. Натиснув на кнопку, дією штучного гравітаційного поля повернув колодязь на 90 градусів, увійшов усередину і вільно поплив тунелем, що здавався тепер горизонтальним. Вийшов на двадцятому поверсі.

Тим часом у залі засідань зібралося багато визначних людей: тут були вчені, митці, провідні філософи, журналісти, почесні громадяни. За столом, що стояв недалеко від кафедри, Рос побачив бородатого юнака, того самого, який сьогодні так несподівано з’явився поруч з Гартом на екрані відеотелефону, збентеживши Ілонку. Юнак пильно спостерігав за Гартом.

У залі стояв стишений гамір.

Готуючись відкрити збори, Гарт перебирав якісь папери. Вигляд у нього був заклопотаний. Присутні займали місця за довгим столом, накритим зеленим оксамитовим настільником.

Рос пройшов до столу, розшукуючи когось із своїх знайомих. Зрештою підсів до Миродіта. Привітався. Але той не озвався. По виразу очей Рос зрозумів: Миродіт чимось заклопотаний. Саме в цей час Миродіт налаштувався на біополе композитора Стахинського, згадуючи ритми його нової симфонії. Художник повністю потрапив у полон музики. Під ніжно-срібні орпеджіо арф у його уяві вимальовувалися квітучі поля і пухнасті хмарки над ними, золотаві крапелинки дощу, що падали з неосяжної високості і м’яко шаруділи, перестрибували з листочка на листочок і губилися внизу в густому різнотрав’ї. Миродіт повністю віддався ритмам симфонії. За його передбаченням вони мали сприяти ростові певних видів рослин. Він любив музику, але, окрім естетичної насолоди, завжди пов’язував її сприйняття з життям та розвитком рослин.

— Над чим задумалися? — запитав Рос художника.

— А так просто… — відказав той, і в його голосі забриніли прикрі нотки.

Рос навіть пошкодував, що так невчасно підсів до Миродіта. Аби заповнити неприємну паузу, запитав знову:

— Чи не скажете, з якої нагоди зібрання?

— Не знаю. Я тільки-но прийшов, — знехочу одказав той.

Розмова урвалася.

Відтак Рос почав споглядати присутніх. Бородатий юнак самотньо сидів за столом і спостерігав за Гартом, як той перебирає папери; гамір наростав, у залі дедалі більше з’являлося знайомих, і Рос тільки встигав кивати головою, вітаючись з ними. Нарешті пролунав дзвінок, закликаючи знайомих до тиші. Метушня вгамувалася, звільнивши місце поважній статечності.

За кафедру вийшов Гарт. Він почекав хвилинку, поки остаточно вщухне гамір, окинув присутніх серйозним поглядом і почав:

— Вельмишановні добродії. Знаю, сьогодні у вас святковий настрій, але мені доведеться дещо порушити його. Ми зібралися сюди, щоб обміркувати дуже важливу і дещо незвичну справу… — На цих словах Гарт узяв з кафедри пожовклий, скручений у трубочку аркуш паперу. — А тому, аби не затримувати вашої уваги, перейду до суті. Зараз я ознайомлю вас із листом, котрий прийшов до нас із далекої минувшини.

Він розгорнув аркуш і рівним твердим голосом прочитав:

— “Інститут анабіозу Академії наук…

25 травня 1970 р.

ДО ГРОМАДЯН МАЙБУТНЬОГО

Сьогодні до клініки Інституту анабіозу доставлено трьох тяжко хворих на рак. Серед них двадцятип’ятирічний аспірант кафедри фізико-математичних наук Євген Михайлович Терен, домогосподарка Діана Олександрівна Радовська та директор плодоовочевої бази Іван Андрійович Котьомочкін. Після медичного обстеження консиліум лікарів-онкологів прийшов до висновку, що на даному етапі розвитку онкології стан вищезгаданих осіб безнадійний. Тому медична рада з участю громадських організацій вирішила провести небувалий в історії медицини експеримент: піддати хворих анабіозу, з тим, щоб передати їх онкологам майбутнього. З вірою в те, що для вас, людей прийдешнього, лікування ракових захворювань, як і оживлення після анабіозу, не буде проблемою, хворі (за винятком Є. М. Терена, який був непритомний) самі зголосилися на такий експеримент. Операція пройшла успішно. Тепер їхня доля залежить від вас, людей майбутнього, в яких ми так щиро і одностайно віримо. Міцно тиснемо ваші руки.

За дорученням Ради медичних

та громадських організацій:

Директор Інституту анабіозу,

доктор біологічних наук професор

Я. Боровський.

Директор Інститу онкології,

доктор медичних наук професор

В. Колодний”.

Гарт закінчив читати і поклав аркуш. У залі зчинився гамір. Присутні були заінтриговані несподіваним повідомленням. Після хвилинного розгублення посипалися запитання.

— Звідки цей лист?

— Як потрапив до нас?

— Хто ці люди?

— Де вони тепер?

Гарт не знав, кому відповідати.

— Заспокойтеся, зараз про все дізнаєтеся. Слово начальнику археологічної експедиції, яка веде розкопки у приміському лісі, Дельфу Рясту. Він ознайомить вас із своєю знахідкою. Прошу, добродію Ряст.

Помітно хвилюючись, Дельф вийшов за кафедру. Він детально розповів про те, як пощастило йому натрапити у підземеллі на дивне захоронення, про саркофаги, наповнені інеєподібною масою, і про документи, що лежали у скриньках.

— Де ці документи? — знову почулися голоси.

— Чи можна їх побачити?

— Прошу, — за Дельфа відповів Гарт. — Він передав до зали три металеві скриньки.

Одна з них потрапила до Роса. Професор із цікавістю роздивився її, потім зняв віко і обережно вийняв з неї папери, вкладені у невеличку шкіряну теку. Розгорнув і почав читати злинялі рядки машинописного тексту:

— “Євген Михайлович Терен.

Народився 1958 року. Батьки — селяни. Успішно закінчив середню школу. Потому — фізико-математичний факультет університету. Деякий час учителював. Вступив до аспірантури на кафедру обчислювальної математики. Під наглядом лікарів — з вересня 1969 року. Діагноз: рак печінки. Хвороба прогресує. Анабіозу підданий у травні 1970 року в непритомному стані. Під час операції марив…”

Крім цієї анкети, Рос уважно ознайомився з історією хвороби, а коли складав папери до скриньки, побачив на її дні ще один невеличкий аркуш. Дістав і, ледь розбираючи злинялі слова, писані швидким знервованим почерком, прочитав:

— “Любий Євгене!

Мені часто, так часто згадуєшся ти. І що далі, то частіше. Пощо так? Інколи я навіть заздрю тобі. Боже, що я пишу? Заздрю… Але від правди нікуди не втечеш. Мені заздрісно, що ти ще довго залишишся таким же молодим, двадцятип’ятирічним юнаком, яким я зустріла тебе і запам’ятала на все життя. А можливо — тому що… Тільки ні! Просто, як і кожна жінка, я, мабуть, старію.

Тепер у нас весна. Така ж буйна і розкішна, як тоді. Пам’ятаєш? Ішов перший громовий дощ. Густі краплі періщили по шибках і розпливалися по них цівочками. Сутеніло. Я тихо зайшла до палати. Ти лежав, надсадно зітхаючи. Я боялася обізватися. Потім ти почав нервувати, ображатися на лікарів, а відтак і на весь світ. Я хотіла заспокоїти тебе. Тільки чим я могла заспокоїти? Підійшла до ліжка. У тебе було бліде воскове обличчя, на якому жили, згасаючи, сині очі. Я зрозуміла: життя скоро покине їх. Власне, про це я знала раніше, хоч і не говорила тобі. Не ображайся. Так було треба.

Пам’ятаєш, я нагнулася і поцілувала твої губи. Ти заплющив очі. Потім було щось гірке, неприємне. Відтоді твій погляд почав цуратися мене. Чому? Чому все так? Невже для щастя людині відпускається лише мить? А потім… Мені тяжко про це згадувати. Потім — ти нічого не пам’ятаєш. А для мене дійсність перетворилася в жахний сон: стишена метушня лікарів, консиліуми, анабіоз, склеп, підземелля… Не знаю, як я все пережила.

Тепер надворі знову весна. За вікном — дощ. Густі краплі порошать у шибку і розпливаються по ній прозорими патьоками. Наче сльози. Все так, як і тоді. І тільки тебе немає. Я сиджу і пишу лист, якому не потрібно адреси.

У ліжечку спокійно спить синок. Колись він підросте і запитає про татка. Що скажу йому?

Мій любий! Якщо тобі справді пощастить повернутися до життя, згадуй хоч інколи про нас, згадуй свого сина, якого тобі так і не довелося побачити. А може… може, ще колись у майбутньому ви з ним… Тільки — ні! Я не вірю у дива.

Цілую. Навіки твоя

Ірина.

Р. S. Минуло ось уже два роки, як ти лежиш у цьому склепі. Я проникла сюди таємно, щоб ще хоч раз подивитися на тебе і, можливо, востаннє попрощатися. Мені стало моторошно. А сина я назвала твоїм іменем. У нього шовкове русяве волоссячко і твої сині очі.

Прощай…”

Рос ще раз перечитав листа, намагаючись уявити жінку, що писала його, жінку, якій випала така невтішна доля. Він бережно склав папери у скриньку, і вона з рук у руки помандрувала по залі. Задумався над прочитаним.

“Все це так. Але чому у паперах немає основного? З них не можна дізнатися, як цей Терен ставився до інших”.

— Артеме Павловичу, — звернувся до Гарта, — чи є якісь психометричні характеристики цих людей?

— На жаль, немає.

— Отож, окрім історії хвороби та скупих біографічних даних, ми нічого не знаємо про них. Які риси характеру, які норми поведінки, переконання? Чи відповідатимуть вони сучасним? — занепокоївся Рос.

— Я сам про це думав, — відповів Гарт. — Це проблема проблем, розв’язати яку ми зможемо тільки тоді, коли оживимо і вилікуємо прибульців. Безперечно, якщо це нам пощастить зробити. Досягнення сучасної медицини дають змогу нам довести до кінця експеримент, розпочатий далекими пращурами. Зрештою, це наш обов’язок; і від того, як ми поведемося з ними, залежить вартість нашої совісті.

— Згоден, Артеме Павловичу, — підвівся відомий історик цивілізації Арсен Осей. — Але зрозуміле й занепокоєння професора Роса. Справді, чи зможуть люди минулого жити нормально в нашому суспільстві? Адже між ними і нами — прірва п’ятсот років. За цей час світ докорінно змінився. Змінилася й людина. Ми знаємо, що п’ятсот років тому розвиткові індивідуума надавалося значно менше уваги, ніж нині. Тоді всі зусилля були спрямовані на розв’язання технічних проблем. До того ж війни, кровопролиття, глобальні непорозуміння… Коли хочете переконатися в цьому — будь ласка… — Осей натиснув кнопку на столі. — Послухаємо, що скаже з цього приводу робот-інтелектуал Ро-81. Скажи, Ро, які основні проблеми розв’язували земляни у вісімдесятих роках двадцятого сторіччя?

— До ваших послуг — дані з монографії Жакліна Стікса “Горизонту віку”. 1980-ті роки… Транспорт: ракети з ядерними двигунами, космічні станції з універсальними лабораторіями для дослідження космосу, висадження групових експедицій на Марс та планети сонячної системи, міста в космічному просторі…

Засоби зв’язку: машинний переклад, персональна радіоапаратура, відеозв’язок…

Енергетика: термоядерні реактори, ефективні електричні акумулятори для транспорту, перші кроки у використанні променевої енергії Сонця, спорудження геліостанцій, акумулююча енергія вітру, морських хвиль, глибинного тепла Землі (геоТЕС), термічний розклад води з метою одержання водню як пального, створення паливних електрохімічних генераторів, розвиток електрохімії.

Технологія: широке впровадження комп’ютерної техніки, роботизація, створення роботів другого і третього покоління, впровадження гнучких технологічних ліній…

Біологія, хімія: прискорений розвиток біофізики та біоніки, розшифрування мови дельфінів, екзобіологія, біороботизація, будівництво потужних біофабрик для забезпечення населення продуктами харчування, генноінженерна технологія…

Політика: глобальні воєнні конфлікти ворогуючих систем, мілітаризація космосу одними державами і постійна напружена боротьба з ними інших, зоряні війни…

Робот замовк.

— Все? — запитав Осей.

— Це найосновніші проблеми, які стояли перед людством того періоду, — відказав робот.

— Як бачите, — звернувся до залу Осей, — у ті часи людині було не до себе. Енергія синтезу ядра, машинний переклад, кібернетичні машини, роботизація, висадження на Марс, створення космічних лабораторій, гравітаційні хвилі, генноінженерна технологія, мілітаризація космосу, зоряні війни… Що завгодно, крім людини як такої. Отже, ми не можемо гарантувати, що наші гості зможуть незаперечно прийняти норми нашого життя, нашої поведінки, які грунтуються на єдиних принципах космічної моралі, космічного розуму. Не таємниця, що всі вчинки людини, хоче вона того чи ні, вимірюються уявленнями про світ, а вони за п’ятсот років змінилися докорінно. Іншими словами, наші гості надто земні, вони просто не зрозуміють нас, а будь-яке непорозуміння болісно сприйметься як ними, так і нами…

Осей замовк. У залі запала тиша. Всі дивилися на Гарта, мовбито намагалися прочитати на його обличчі відповідь на болюче запитання: як діяти в даній ситуації?

— А що тут довго думати, — зважився Дельф. Йому, певно, не терпілося ближче познайомитися із своєю незвичайною знахідкою. — Минуле минуло. Було воно гарним чи поганим — нині немає ніякого значення. Потрібно діяти.

— Правильно, — підтримало його кілька голосів. — Прибульців треба негайно оживити.

— Зрештою, ми вчинимо антигуманно, залишивши їх у морозильнику, — підбадьорений підтримкою, пожвавився Дельф.

— Іноді, юначе, життя може бути гірше смерті, — зауважив Рос-Життя, до якого треба пристосуватися.

— Одначе…

— Одначе… — перебив Дельфа старенький дідусь, який до цього сидів мовчки, з неослабним інтересом дослухаючись до розмови, — не треба гарячкувати. Подумати справді є над чим. — Він осудливо глянув на Дельфа і вийшов за кафедру.

Гарт поступився йому місцем.

— Хто такий? — пошепки запитав Дельф в Осея.

— Максим Вуд. Культурфілософ. Відомий своїми І трактами з основ космічної моралі.

— Хотілося б звернути вашу увагу ось на що, — почав старий. — Людство існує п’ятсот тисяч років, а можливо, і більше. Історія ж інтелектуального розвитку нараховує близько семи тисяч років. Весь цей період людство існувало як окремі ворогуючі племена, раси, народності, держави. Ідея єдності ніколи не була домінуючою силою. Окремі народи не задумувалися над своєю відповідальністю перед іншими, а, навпаки, намагалися підкорити або знищити їх і на цьому побудувати своє благополуччя, свою свободу. І тільки п’ятсот років тому, в епоху бурхливого розвитку техніки, перших піонерів освоєння космічного простору, освоєння енергії атома та масового виробництва атомної зброї, нерозумних доктрин мілітаризації космосу та зоряних воєн, людство стало перед альтернативою: або об’єднатися і жити в мирі та дружбі на правах загальної рівності, або бути самознищеним. Це сприяло докорінним змінам способу мислення і було початком великої революції, яка л торкнулася насамперед психічних струн індивідуума, перевернула його світогляд, примусила відчути в собі внутрішню свободу дій у межах певних загальновизнаних моральних та етичних норм. Це було початком новітньої історії людства.

— Вибачте, — озвався Осей. — Виходить, що саме розвиток техніки підвів людей до нового розуміння ідеї свободи?

— Не тільки. Розвиток техніки і масове виробництво атомної зброї — лише одна з передумов, що привели до поширення та втілення в життя ідей, за які боролися найкращі сили людства в усі періоди історичного поступу. Ці ідеї були відомі здавен. Згадайте, наприклад, Спартака, Компанеллу, великих філософів, учених та мислителів середньовіччя і пізніших часів. Усі вони шукали шляхів реалізації основних принципів демократії та гуманізму. Іноді це їм вдавалося. Грецький поліс, Велика Римська імперія— не що інше, як своєрідні форми втілення ідей свободи, хоч, правда, як це не парадоксально, за допомогою рабства. Тут, мабуть, все залежить від певних моральних і етичних настанов. Інститут рабства визнавався навіть такими філософами-гуманістами, як Арістотель і Платон. Словом, перш ніж правильно сформулювати поняття свободи, людству довелося пройти надзвичайно тернистими шляхами власного невігластва… Але повернімося до прибульців. Очевидно, справу доведеться мати з людьми, які прийшли з тих часів, коли наші пращури вперше в історії почали втілювати ті принципи і форми свободи, які стали визначальними для нас. Наша космічна цивілізація визнає свободу для всіх і для кожного зокрема. Ту свободу, яка спрямовує людину в русло благородних діянь на благо суспільства і перекреслює свободу хаосу і анархії. Саме таку повну внутрішню свободу індивідуума ми й визнаємо, і в цьому наша спільність із прибульцями. Хвилює інше. В ті далекі часи для одної категорії людей ці критерії були усвідомленою необхідністю, вони боролися за них, боролися за людину майбутнього, людину внутрішньо вільну, розкуту, чесну, благородну, свідому свого покликання. Але була й інша категорія — міщани. Філософія міщанина зводилася до свободи паразитичного споживання матеріальних, культурних і духовних благ.

— Так би мовити, свобода інтелектуального паразитизму? — почулася репліка.

— Якщо хочете, так.

— І ви певні, що саме таких людей підсунув нам випадок? — запитав Гарт.

— Ні, не певен, як не певні й ви. Але якщо це так, то, гадаю, не солодко доведеться їм у нас. Таким людям просто нічого буде робити.

— Але ж може бути і навпаки?

— Саме про це я й хотів сказати. Припускаємо, що ми маємо справу з людьми, котрі не тільки поділяють з нами основні принципи сучасної моралі, а й самі належать до тих, хто колись, у далекому минулому, закладав їх. Із такими буде простіше. Крім того, по них ми зможемо перевірити й себе. Порівнюючи з минулим, ми зробили докорінний поворот до кращого, хоч і не можемо бути гарантованими в безпомилковості наших перетворень. Нині ж трапляється нагода перевірити, чи правильно ми розвиваємо кращі традиції наших пращурів. Виходячи з таких міркувань, ми зобов’язані оживити їх. Нам потрібна правда і тільки правда. Насамперед правда про себе. Нам потрібне люстро, в яке б ми могли подивитися самі на себе. Я також приєднуюся до висловленої тут думки, що ми не маємо права не закінчити експеримент, розпочатий нашими пращурами.

Виступ Вуда стривожив присутніх. Залою прокотилося пожвавлення. Вчений пішов з кафедри і попрямував до столу. Дельф похнюплено опустив голову. Либонь, йому було прикро за себе, за свої неаргументовані висновки. Вуд сів біля нього і поклав на плече свою легку висохлу руку.

— Не журіться. Молодість завжди поспішна з висновками. Інколи треба дивитися не тільки на зовнішній бік справи. Важлива суть.

Він зняв з плеча руку і поклав її на стіл. Принишклий Дельф спостерігав, як кінчики його довгих старечих пальців дрібно, ніби від болю, тремтіли на настільнику. Мабуть, щось розмірковуючи, старий примружив очі і, не підводячись із місця, звернувся до Гарта:

— Артеме Павловичу. Щось я не бачу на сьогоднішньому засіданні академіка Гуджараті. Хотілося б почути і його думку.

— Його немає, — відповів Гарт. — У складі астрономічної експедиції три дні тому він вилетів на міжзоряну космічну станцію для спостережень за кометою, яка має пройти близько від орбіти станції.

— Жаль, — похитав головою Вуд. — А чи знає він про нашу знахідку?

— Так. Його думку ми обов’язково врахуємо. З Космічного центру повідомили, що після закінчення свята з міського відеотелеекрана відбудеться сеанс двостороннього зв’язку з космічною станцією. А тепер ми повинні прийняти якесь рішення. Час не жде. Нам треба поспішати на відкриття Свята квітів, — сказав Гарт. — Отже, які будуть пропозиції?

— Дозвольте, — підняв руку Рос.

— Прошу.

— Як на мене, оживити треба когось одного.

— Чому одного? — здивувався Гарт.

— Вивчимо його поведінку, дослідимо психіку, зрештою, через нього дізнаємося про інших.

— Можливо, ви маєте рацію, — погодився Гарт. — Але кого ви пропонуєте оживити в першу чергу?

— Наймолодшого. Аспіранта, — за Роса відповів Вуд. — 3 домогосподаркою і директором давайте зачекаємо.

— Підтримую, — сказав Рос.

— Будуть ще якісь пропозиції? — Гарт уважно подивився на присутніх.

У залі панувала тиша.

— Немає? Що ж… На цьому й зупинимося. Отже, як я зрозумів, оживляти та лікувати будемо Євгена Терена. І займуться цим Інститут анабіозу та Інститут онкології. Після повного одужання психометричні дані аспіранта доведеться встановлювати вашому інституту, Яне Романовичу. Та про це ми порадимося пізніше. — Гарт почав збирати папери.

Засідання закінчилося. Перемовляючись, присутні почали розходитися. Коли вийшли надвір, сонячний годинник показував пів на другу.

— “Horas non numero nisi seranos”, — наголос прочитав Рос напис на циферблаті і перевів стрілки свого годинника: він відставав на цілу хвилину.

Над сквером у безвітряному спокої висів спекотний полудень.

* * *

Парк виглядав святково. Звучала урочиста музика, танула в духмянім повітрі, розгойдувала його, і здавалося, що кожна квітка, кожна билинка випромінювала якусь одну ноту, а потім всі вони збиралися докупи, аби чіткіше відтворити приховану музику всього живого.

Стояла спека. Млостиво-гарячими пахощами дихали підстрижені кущі живоплоту, листя на них прив’яло; квіти, примруживши очиці, дрімали, незважаючи на те, що сьогодні їх особливо старанно поливали.

У парку було людно, гамірно. Барвисто розквітали фейєрверки, вимальовувалися на голубому тлі неба гігантськими різнокольоровими квітами, які, перегинаючи тонкі миготливі стебла, зависали над головами людей.

Підштовхувані натовпом Ілонка і Дельф ступили на рухому доріжку. Вона звивалася між кущами живоплоту, роздвоювалася, обминаючи стовбури дерев, знову з’єднувалася, розгалужувалася на окремі смужки, котрі то піднімалися вгору над парком, — і тоді люди на них нагадували канатохідців, — то, опускаючись, ховалися у напівтемних зелених гротах.

Потік людей підхопив Ілонку і Дельфа, закружляв у галасливому вирі й поніс на центральну галявину, туди, де в кінці широчезної алеї виднілася прозоро-блакитна будівля, що нагадувала застиглий помах крил велетенського птаха. На даху споруди розташувалися салони відпочинку та майданчик для посадки геліобусів. Щохвилини безгучно, наче строкаті метелики, вони сідали на дах.

Ззовні споруду обвивали спіралі рухомих доріжок, які щільно прилягали до її поверхів. Будівля не встигала поглинати відпочивальників. Люди розтікалися по прозорих поверхах її велетенського черева, наче зависали у повітрі, ходили по ньому. А на спіралях з’являлися дедалі нові й нові групи.

Ілонка з Дельфом обвили споруду по спіральній рухомій доріжці і знову опинилися внизу. Вони просто не мали можливості зійти на жодному з поверхів, натовп плив суцільним потоком, з нього не можна було вибратися, і тільки коли доріжка вибігла на Велике коло перед високим пагорбом, вони вирвалися з його тісних обіймів і зупинилися.

Тут також було багато людей. Вони стояли майже нерухомо і, задерши голови, розглядали незвичайну феєричну картину, намальовану на пагорбі живими квітами. Перед їхніми очима плескалося буремне море. За ним, на задньому плані, блакитні чашечки польових дзвіночків, переливаючись тонами, відтворювали небо, яке зливалося із справжнім. А на ньому з пінистого водограю над овидом піднімалося сонце, щедро бризкало промінням, наче намагалося підсилити спеку. Море бурунилося високими хвилями волошок, кипіло білою піною лілей, а по ньому, ніби вітрильник, що змагається із стихією, плив дельфін. На його чорній лискучій спині, опустивши у воду ноги, сиділа дівчина. Її голову прикрашав вінок, із-під якого, розтікаючись по плечах, у сиву морську піну падала густа злива світло-зеленого волосся. Над морем, супроводжуючи незвичайний кортеж, кружляла зграя чайок. Дівчина простягала до них руки, мовбито сама хотіла злетіти, замішатися у крикливій зграї і на повні груди скуштувати неба. Коли десь з-за пагорба вискакував пустотливий вітер, картина ворушилася, оживала і жила.

— Подобається? — запитала Ілонка.

— Нічого особливого, — одказав Дельф. — Звичайнісінький ретроспективний сюжетний живопис.

— Яке це має значення?

— Має. Це картина для розуму. Вона не викликає настроєвих переживань. Предмети і речі прекрасні самі собою, внаслідок свого існування. Символіка сюжетів архаїчна вже тому, що відбиває тільки загальне. Це не мистецтво.

Ілонка здивовано подивилася на нього. Що з ним? Раніше вона ніколи не чула від нього таких категоричних суджень.

— Але ж у кожного свої смаки, — сказала вона.

— У мене теж свої…

Вона дивилася на літери, що пульсували в небі, як вони, наздоганяючи одна одну, біжать і складаються у слова: “Гарного настрою!”

— Здається, сьогодні в тебе зовсім зіпсований настрій? — не відводячи погляду від реклами, запитала у Дельфа. — Що з тобою?

— Нічого.

— Може, підемо звідси?

— Куди?

— Мало куди можна піти… Скажімо, на спектраль.

— Чого? Насолоджуватися черговою мелодраматичною нудотою? Ні, з мене досить. До того ж я хочу бути присутнім на сеансі зв’язку з космічною станцією “Оріон”.

— Де?

— Тут. У парку. Сеанс розпочнеться о дев’ятій вечора з центрального відеотелеекрана.

— О дев’ятій? — вона подивилася на годинника. — У нас ще багато вільного часу.

— До речі, ти бачила коли-небудь академіка Гуджараті?

— Ні.

— Ех ти, біопсихіатр… — покпив докірливо.

— Я багато чула про нього. Кажуть, це людина надзвичайної сили волі?

— Так. Завдяки аутогенним вправам він повністю оволодів процесами керування своєї психіки.

— Цікаво.

— Тепер він у космосі. Очолює астрономічну експедицію в сузір’ї Оріон. Сьогодні буде виступати.

— Обов’язково треба піти. Я давно мрію побачити цю людину, — сказала Ілонка. — Але чим би нам зайнятися зараз?

— Я хочу тиші. Мене пригнічує юрмище.

— Ходімо у лісопарк.

— Ходім.

Не без труднощів вони вибралися із натовпу і вийшли за межі парку. Людей тут було значно менше. Сонце дедалі нижче хилилося над обрієм, спека згасала. День переходив у надвечір’я. Рослинність дихала вільніше, мовбито пробудившись від спекотного сну. Аромат квітів густішав, легенько п’янив свідомість.

Вони довго блукали лісом, аж поки не вийшли на велику, залиту скісним сонячним промінням галявину. Дельф утомлено впав у густу траву під розлогою сосною. Ілонка сіла поруч, підібгавши під себе ноги. Над ними зі стишеним тріском лопалися ракети, інші розсипалися тихим зітханням, вимальовуючи в небі мінливі узори. Дельф розкинув руки і заплющив очі.

— Про що ти думаєш? — запитала вона.

— Про них.

— Про кого?

— Про тих… заморожених. Уявляю себе на їхньому місці. Ось я лежу під цією сосною, заплющую очі і засинаю. А прокинувшись, дізнаюся, що минуло п’ятсот років. Розумієш, що це таке?.. Я потрапляю у зовсім інший світ, у якому вже немає ні тебе, ні друзів, ні отієї галасливої юрби…

— Юрба завжди буде, — обізвалася Ілонка.

— Але вже не ця, інша. Зі своїми пристрастями і вподобаннями, турботами та розвагами. І що тепер мені до неї, чужої?

— А далі, що далі? — здивувалася вона грі.

— Заплющ очі — і ти все побачиш сама. Заплющила?

— Так.

— Щось бачиш?

— Бачу.

— Що?

— Ми йдемо вулицями якогось незнайомого міста. Я і ти. Ідемо. Ні, летимо. У тебе є крила. Ти несеш мене. Темно. Дуже темно. Зорі. Бачу зорі. Космос. Чорний-чорний. І — світло. Воно від тебе. З твоїх очей. Чекай, чекай. Ми летимо до Сонця…

Ілонка замовкла.

— А тепер? Що бачиш тепер?

— Людей. Багато людей. Усі крилаті. Ніяких машин. Люди як птахи. Будинки… Незвичайної краси будинки. Сади. Яблуні. Цвітуть яблуні. Якесь свято.

Вогні. Ми з тобою на святі. Люди дивляться на нас і чомусь сміються. Так. Ми смішні. Вони сміються з нас.

Знову замовкла.

— А зараз? Ілонко, що бачиш зараз?

— Ліс. Галявина. Заходить сонце. Сосна. Ти лежиш, розпростерши руки. Над нами — вогні святкового фейєрверку. Я дивлюся на тебе. Але вибач мене, Дельфе. Я вже розплющила очі, — вона голосно розреготалася. — А що бачиш ти?

— Виразно бачу незнайомий мені світ. І себе в ньому. Я смішний, чужий і непотрібний. Зовсім непотрібний. — Він подумав і додав: — Ні. Я хочу жити тут. У цьому звичному, нашому, якщо хочеш, моєму світі…

Він замовк. Либонь, і справді почав засинати. Ілонка нахилилася над його обличчям:

— Ну, годі, мрійнику. Розплющ очі. Вже минуло п’ятсот років і нам потрібно добиратися до парку. Незабаром почнеться сеанс відеозв’язку.

— Може, візьмемо геліобуса? — запитав він. — Я почуваю себе дуже втомленим.

— Давай візьмемо.

Вони повставали і, пробираючись крізь зарості, дісталися до стоянки. Підійшли до першого-ліпшого геліобуса, і Дельф розчинив дверцята. Почувся захриплий голос автопілота.

— Ласкаво прошу.

— До центрального парку. — Дельф пропустив перед себе Ілонку.

— Будь ласка, — тепло відказав автопілот.

Він побажав їм приємної подорожі, тої ж миті геліобус із пронизливим свистом вертикально злетів у повітря і — враз стало тихо. Машина набрала висоту, круто розвернулася і, розвиваючи швидкість, перейшла у горизонтальний політ по колу. Летіли низько. Зверху розгорталася дивоглядна панорама міста. Крізь прозорий вітрозахисний ковпак було видно конусоподібні корпуси комбінатів синтезу харчових продуктів. Наче срібні гори, вони по периметру обступили місто. Ніжно-лимонним, майже восковим світлом виблискувала будівля музею історії мистецтв, яка, ніби гігантська кришталева головка відцвілої кульбаби, погойдувалася на тонкому металевому стержні, а за нею, внизу, розпливаючись від шаленої швидкості, замигтіли будинки, блакитні дзеркала плавальних басейнів, зелені квадрати стадіонів, сади, сквери, вулиці. Все це, скільки сягав зір, зливалося в єдиний барвистий килим, який летів назустріч геліобусові, що, уповільнюючи швидкість, почав знижуватись. Востаннє перед очима пропливли білі лоджії будинків, розсипані по приміських перелісках, замигтіли звивисті лінії багатоярусних доріг, — вони перехрещувалися, розбігалися, знову збігалися докупи, зникали в тунелях і, вискочивши з них, поцяцьковані чорними крапками аеромобілів, розповзалися вусібіч і губилися у сірому даленіючому серпанку.

Геліобус зробив крутий віраж, завис у повітрі і опустився на майданчик даху центральної споруди парку. Обійшовши парк, Ілонка з Дельфом потрапили на центральну галявину, в кінці якої височів величезний телеекран, захищений зверху від негоди прозорим пластиковим тентом. Перед ним уже зібралося багато народу. Всі з нетерпінням очікували початку зв’язку з космічною станцією. Напружено вдивлялися в екран, аби не пропустити якогось бодай несуттєвого, другорядного зображення. А надто — появу на ньому академіка. Гуджараті користувався серед громадян суспільства великим авторитетом, він все своє творче життя займався вивченням космосу, це давало йому дедалі нові й нові дані для філософського осмислення явищ всесвітньої еволюції. Багато справ було у цієї людини, але до нього завжди зверталися за порадою у скрутні моменти, бо саме він неодноразово допомагав людям вийти з них.

Ілонка з Дельфом пробралися поміж рядами до вільних місць, які зайняли для них Миродіт і Вілена.

Привіталися. Миродіт міцно потиснув руку Дельфа, сказав:

— Вітаю, друже. Щиро вітаю. Як це тобі пощастило знайти їх?

— Потім розповім, — сів поруч Дельф. — Давай послухаємо. Вже розпочинається сеанс.

Гарт дав команду з’єднати Землю з космічною станцією “Оріон”, з лабораторією академіка Гуджараті.

На екрані, немов у калейдоскопі, замиготіли зірки, планети з величезними пащеками кратерів і стрімкими вершинами гір, потім все те попливло кудись за межі екрана, а на ньому чітко вималювалися блискучі металеві куполи космічної обсерваторії. Кадри швидко мінялися, стрибали, перетасовувалися, нарешті камера зупинилася біля величезного, націленого в безмежжя космосу телескопа. І тут глядачі побачили ЙОГО. В чорній оксамитовій шапочці з вишитими на околиці символічними знаками зодіака, у білому костюмі космонавта стояв він біля телескопа і пригладжував довгими тонкими пальцями сріблясту мичку бороди. Його стомлене обличчя було позначене глибокою задумою. Ілонку, яка бачила академіка вперше, вразив спокій його глибоких проникливих очей. Великі й темні, вони весь час випромінювали якесь дивне світло.

Схвильована дівчина схопила Дельфа за руку і стисла її.

— Чого тобі? — запитав стурбовано.

— Так. Просто… Нічого…

Нараз із обличчя академіка спала задума, він ще раз пригладив бороду і уважно подивився з екрана на присутніх. Ілонка відчула на собі його проникливий гострий погляд, ще сильніше стисла Дельфову руку і почула слова, що полилися суцільним потоком, змусивши занишкнути величезне зібрання людей.

— Життя поставило перед нами завдання, яке ми негайно мусимо розв’язати, — почав академік. — Ми стоїмо перед альтернативою: так чи ні? Оживити прибульців, що з’явилися до нас із далекого минулого, чи залишити їх і надалі в їхніх холодних саркофагах? Що ж наштовхує нас на такі роздуми? Причин багато. Ми ставили собі запитання: чи сприймуть люди минулого принципи нашого життя? А якщо ні — то чи не буде їхнє друге життя серед нас мукою? А коли так — то чи морально вчинимо ми щодо них? Чи гуманно це буде? А чи не станеться так, що вони якось вплинуть на наше життя? Подібних запитань напрошується безліч.

Перед нами — таємниця. І я думаю, що розкриття і вивчення будь-якої таємниці в усіх її виявах — це те найблагородніше, чому може присвятити себе наша свідомість. Адже лише усвідомлення того, що навколо нас існують таємниці, надає нашому життю значення, якого б воно не мало, якби ми замкнулися тільки у вже відомому, або якби ми легковажно стверджували, що те, що нам відоме, набагато важливіше того, чого ми ще не знаємо. Зрештою, розгадання таємниць, які оточують нас, і становить роботу всіх тих, хто в науці, мистецтві, літературі, філософії підноситься над спогляданням і відтворенням маленьких реальних фактів і маленьких загальноприйнятих істин.

Сьогодні наше щастя повністю залежить від світової концепції, яка живиться загальною ідеєю пізнання і розвитку. Саме з неї витікають і моральні принципи. Зрозуміло, що ми були б кращими, благороднішими, морально чистішими серед Всесвіту, позбавленого будь-якої моралі, але такого, нескінченність якого ми відчували б реально, аніж Всесвіту, що чекає досконалості людського ідеалу, проте для нас здається обмеженим і позбавленим таємниць. Для того, щоб розвивалися наші думки і почуття, обов’язково потрібні таємниці. Вони розширюють уявлення про світ і в залежності від цього формують ідеї, а отже, незалежно від нашої волі визначають стосунки, норми нашої поведінки. І якщо стоїть вибір якоїсь дії — ніколи не треба вагатися. Суть нерозгаданої таємниці, велич її розкриття завжди підкаже потрібний вибір. Пізнання незвіданого завжди було, є й буде моральним. Сама історія, наші далекі пращури передали нам в руки експеримент, який вони не встигли, не зуміли завершити самі і якого ми не маємо права не завершити. Отже, все це спонукає нас діяти. І ви прийняли, на мою думку, правильне рішення: оживити спочатку когось одного. Адже справа не проста. І ризикувати з усіма трьома не варто.

Що ж до якогось впливу прибульців на наше життя — тут боятися нічого. Не забуваймо, що ми живемо в плідні й рішучі дні. Загальна сума надбань цивілізації у Всесвіті ще ніколи не була такою великою. І нині уже неможливо допустити, щоб хтось зовні спромігся порушити наші основні завоювання в галузі духу, порушити усталений ритм нашого життя. Отож потрібно діяти. Бажаю вам успіхів…

Зображення академіка зникло.

— Все правильно. Інакше не може й бути, — сказав Дельф.

— Все правильно, — в тон йому мовила Ілонка.

На екрані знову промайнула обсерваторія і націлений в безмежжя телескоп, а потім і вся космічна станція-супутник випливла на екран і, повільно згасаючи та зменшуючись, невеличкою світловою цяткою зникла у його центрі.

ШАХІСТ

Чергове засідання футурологів мало відбутися в середу о десятій. Ніна — Офелія готувалася до нього з особливою ретельністю: вона мала доповідати колегам про свій візит до Антона Карповича Гаркуна, одного із співавторів повісті “Запізнілий цвіт валінурії”, яку Шатров так усе ще й не дочитав, посилаючись на зайнятість; та те мало турбувало Ніну. “Дочитає, де він дінеться, — міркувала. — Основне, справа закрутилася…”

У середу вранці Станіслав завітав до кабінету Ніни. Вона сиділа за столом і заклопотано порпалася в розцяцькованому футлярчику своєї косметички.

— Як справи, Офелійко? — запитав, присівши поруч.

— Почуєш… Справи наші ось тут, — Ніна постукала червоним нігтиком по покришці косметички.

— Що це?

— Косметичка. А в ній… Відгадай, що в ній?

— Мало що ти в ній носиш. — Він уважно придивився. — Невже магнітофон?

— Атож.

— Ти що, записувала його?

— Все до словечка. Він навіть не запідозрив, що в мене ця машинерія. Гарна штучка. Я його, так би мовити, загримувала під косметичку. Комар носа не підточить. Ось тут у мене кнопочка. Натиснеш — і пише. До того ж ніякісіньких тобі звуків, шумів.

— Конспіратор ти у нас…

— Конспіратор, — Ніна відкрила покришку своєї хитрої косметички, на внутрішній стороні якої було вмонтовано люстерко, і, вдивляючись в нього, заходилася підфарбовувати губи. — Кумедний дідуган, нічого не скажеш, — кінчиком язика навела на губі глянець.

— Ти про кого?

— Про шахіста нашого, — поправила касету в магнітофоні. — “Люба моя принцесо… Чарівна моя принцесо”, — перенадила когось. — Ха-ха-ха! Нехай буде й так, мій любий принце.

— Це він так тебе називав? — запитав Станіслав.

— Так. Уяви собі: я — принцеса. Смішно, правда Славку?

— Краще розкажи, як ти до нього потрапила? Довго марнувалася?

— Ні. Будинок, у якому він мешкає, я знала. Прізвище — теж. По довідковому дізналася номер телефону. Зателефонувала. Представилася як шанувальниця його шахового таланту. Домовилася про аудієнцію, мовляв, справа, і він охоче згодився прийняти мене в себе. Мені кортіло не лише зазнайомитися з ним, а й побачити, як живе цей дивак.

— Працює десь?

— Пенсіонер. Колекціонує старовинні книги, захоплюється шахами і, здається вже більше нічого не пише.

— Як швидко плине час. Пам’ятаю, я вчився тоді в школі, коли була надрукована їхня повість. Вона тоді зчинила багато галасу. Здається, справа доходила до суду. З авторами заходилися позиватися герої.

— Он як! І що з того вийшло?

— А нічого. Художній образ і його реальний прообраз — не одне й те ж. Якби всі прообрази почали позиватися з авторами написаних книг, то жодного письменника не залишилося б на волі. Але чи не ота кримінальна тяганина відбила у них потяг до письма? Дивно все це. Якихось двадцять років тому люди написали фантастичну повість, надрукували її в журналі, отримали гонорар, були окрилені успіхом, укладали плани на майбутнє — і ось уже вони пенсіонери, вже їм нічого не треба, вже нікому до них немає діла. Як все це сумно…

— Так, сумно. Але така діалектика життя.

— Найпростіше усе списати на діалектику, — мовив Станіслав. — Але ми не про те гозоримо. Розкажи краще все по порядку, як було. Ну, домовилися ви про зустріч, а потім?..

— Коли я подзвонила у його квартиру чотири рази, як було домовлено по телефону, двері відчинилися і переді мною став він, я відразу його впізнала, кажу ж тобі, мені доводилося бачити його не раз у скверику за шаховими столиками, отож сумніву не залишилося ніякого — наш славнозвісний вуличний шахіст і один з авторів повісті Антон Гаркун — одна й та ж особа. Він люб’язно усміхнувся живими виразними очима і жестом запросив зайти. З вишуканою старосвітською галантністю допоміг зняти плаща і провів до вітальні. Познайомитися, мабуть, забув. Посадив у фотель, запропонував: “Чай, каву, чарівна принцесо?” Звертання мене розсмішило, і я подумала, що цей чоловік живе у якомусь ілюзорному, вигаданому ним казковому світі, серед принців, принцес та їхніх пажів. Словом, живе у казці, яку творить сам. Мені це сподобалося, і я швидко включилася у гру, намагаючись бути безпосередньою, адже наша безпосередність часто підбадьорює занепалих духом самітників, звеселяє засмучених, заохочує до роботи стомлених і зневірених, а що він належить саме до таких, я чомусь була впевнена, відчула це внутрішньо, хоч, може, й помилялася в своїй впевненості. Як ти знаєш, мені однаково — чай чи кава, але щоб віддати данину моді і виглядіти сучасною, я замовила каву і теж назвала його принцом. Аби я не нудилася, він люб’язно запропонував освоюватися в його квартирі і почувати себе як вдома, а сам вийшов на кухню. Мою пропозицію допомогти йому приготувати каву категорично відхилив, аргументувавши це тим, що варить цей напій за особливим рецептом, відомим тільки йому, і що рецепт цей він дістав “там” — при цьому він багатозначно показав рукою вгору, на стелю. Це “там” одразу заінтригувало мене, і я з нетерпінням почала чекати господаря. Зручніше вмостилася в фотелі, на поручень якого повісила свою сумочку з магнітофоном так, щоб при першій нагоді можна було непомітно натиснути кнопку. Відтак почала розглядати вітальню. Вздовж стін стояли старовинні книжкові шафи з горіхового дерева. Книги теж були здебільш старовинні в жовтих шкіряних оправах із золотим тисненням на корінцях. Книг було багато. Дуже багато. Надто ж — медичних. Либонь, господар штудіював колись медицину або ж дісталися вони йому від медика. Простінок між вікнами займало декоративне пано, виконане в манері стилізованої “китаївщини”, яка була в моді в XVIII сторіччі. На ньому було зображено групу людей на залитій сонцем поляні. У центрі на перському візерунчастому килимі напівлежав, відпочиваючи, не то турок, не то татарин у зеленому тюрбані, а над ним чотири амури тримали шовкову парасольку з вишитими на ній золотистими фазанами. Тут же на траві гралося кумедне мавпеня, а на нижній частині пано зображено двох голубків. Усі ці деталі були виконані ретельно, з вишуканістю, якимось зумисним кокетством, проте не позбавлені привабливості, тієї привабливості, яку подибуємо на старовинних гравюрах. А взагалі все це — старомодна банальщина.

Під пано стояв витонченої роботи шаховий столик із слонової кістки з такими ж чудернацько вирізаними фігурками. В кімнаті було чисто, по-домашньому затишно.

Повернувшись до вітальні, господар поставив на журнальний столик срібну тацю з двома чашечками кави і, ніби попереджаючи мої запитання, обвів поглядом вітальню і пояснив, що все це дісталося йому в спадок від далекої родички, що він запеклий бібліофіл, раніше займався медициною, працював у науково-дослідному інституті проблем анабіозу живих організмів, навіть дисертацію захистив, а тепер відійшов од своїх колишніх занять і його найбільше цікавить одна проблема — уявлення людини про щастя. А ще — шахи. “Дивне поєднання інтересів”, — подумала я, а він вів своє… Взагалі, Гаркун виявився людиною балакучою, зовсім не тим замисленим мовчуном, яким я бачила його завжди там, у скверику за шаховими столиками, де він напускав на себе ману замисленості та недоступності.

Так от, я надпила маленьким ковтком кави, приготовленої за спеціальним рецептом. Справді, напій був смачний, духмяний, ніби настояний на трункові якихось особливих цілющих трав. А шахіст почав розводитися про щастя. “Люба моя принцесо, — швидко говорив він. — У наш цивілізований вік поширена думка, нібито сучасна людина не прагне знайти особисте щастя. Абсурд. Наприклад, я знайшов його на старості літ у тому, що вивчаю, як люди думали про щастя і як вони його розуміли. От, скажімо, ви… Як ви розумієте щастя?” Уявляєш, Славку, моє становище? Я не чекала такого повороту розмови, не знала, що відповісти, бо ніколи не замислювалася над подібними дурницями, а тому відповіла, аби щось сказати: “Щастя — це коли тебе розуміють”. — “Що ж, гарне визначення, — сказав він. — Але хіба ви вже така складна натура, що вас ніхто не розуміє?..” — “Мабуть, так, — відповіла я. — Мене ніхто не розуміє, навіть ніхто не хоче розуміти, адже кожен хоче, щоб розуміли тільки його, а сам залишається байдужим до іншої людини. Я це глибоко відчуваю, що приносить мені багато прикростей. Тож про яке щастя тут може бути мова? А втім, може, я помиляюся…” — “Помилятися, кажуть, — велике нещастя, — він запропонував мені сигарету, але я, подякувавши, чемно відмовилася, і вів далі: — А я гадаю, найбільше нещастя — ніколи не помилятися. Але ви, мабуть, маєте рацію: втіха від щастя, як і від багатства, не є повною, коли немає поруч друга. Та вам це не загрожує. Ви ще така молода, моя чарівна принцесо. У вас усе ще попереду. Знайдеться, обов’язково знайдеться людина, яка зрозуміє вас, і ви будете щасливою. Зрештою, все це відносно. Я теж можу показатися вам людиною глибоко нещасливою і викликати сумну посмішку. Мовляв, нещасливий розмірковує про щастя і в тому занятті знаходить його. Але це не так. Моє щастя в тому, що я завжди намагаюся бути самим собою або просто бути. Розумієте, бути. Більшість людей у наш час находять своє щастя у тому, щоб мати, а не в тому, щоб бути. Мати всього якомога більше: речей, грошей, влади… І в жертву цій пристрасті поступаються своїм щастям — бути. — Він підійшов до книжкової шафи, взяв якийсь старовинний фоліант, погортав сторінки і прочитав: — “Дуже нерозумно чинить той, хто вважає, ніби щастя людини міститься у самих речах, хоч насправді воно цілком залежить від уяви. Адже людський розум зліплений так, що набагато більше цінує вигадку, ніж правду. В той час як платонівський мудрець, вийшовши з печери, споглядав справжні речі, інші вдовольнялися тінями й образами речей, не виходячи з неї. Хто з них щасливіший при цьому, сказати важко”. — Він загорнув книжку, поставив її на полицю і, попихкуючи сигаретою, вів далі: — Скажімо, я знаю чоловіка, який одного разу побачив себе уві сні багатим і понад усе на світі волів, щоб цей сон тривав усе життя. Ось так, люба принцесо, люди обманюють самі себе. Ну, як кава?” — запитав. “Смачна, дуже смачна, — похвалила я і запитала: — То за яким рецептом ви її готуєте?” — “Е, то довга й сумна історія, — сказав він. — Навчився там, — знову показав рукою на стелю. — Там ще й не такого навчишся. Але про те мені набридло розповідати, до того ж ніхто мені не вірить…” — “Чому ж? — запитала я. — Дуже цікаво було б послухати. Я дещо чула від людей про ваші мандри, але не надавала тому ніякого значення, бо теж не вірила, а от тепер, знову перечитавши вашу повість, зацікавилася тими розповідями і наважилася… Власне, я тому й прийшла до вас…” — тут я, Славку, зрозуміла, що може розпочатися справжня розмова, потяглася до сумочки, витягла з неї хусточку й непомітно натиснула ось на цю кнопочку. І вся наша подальша розмова — ось тут, у цій косметичці. Будете слухати разом із шефом. А тепер — нехай покортить…

— М-гу, цікавий старий, — сказав Станіслав. — Пощастило тобі, Офелійко. Згодься, не кожному доводиться зустрічатися з такими людьми. До того ж ця зустріч потрібна для справи. Пощастило…

— Гадаю, тобі доведеться зустрітися з таким же типом. Маю на увазі Гаркунового співавтора, Олеся Козира.

— А ти щось і про нього дізналася?

— Кажу ж: нехай покортить. — Ніна глянула на годинник: — Ой, залишається двадцять хвилин. Дай-но мені трохи відпочити, зібратися з думками. Залиш мене. Та й оцю машинерію треба налаштувати, щоб було гарно чути. Вона в мене інколи вередує.

— То я вже йду.

— Йди, Славцю, йди. Підготуй Шатрова. Вам доведеться таке почути… таке… — Ніна розвела руками й затріпотіла розчепіреними пальцями. — Словом, сенсація…

Шатров розмовляв із Станіславом, коли Ніна, причинивши двері його кабінету, прилаштувалася за столом і почала налагоджувати свою косметичку.

— Детектив-самоук, — кивнув на неї Шатрову Станіслав. — Як у кіно.

З косметички почувся тріск, якесь шаркання, потім глухий невиразний чоловічий голос.

— Це він, — сказала Ніна. — Гаркун. Наш уславлений вуличний шахіст.

ГОЛОС ГАРКУНА. Якщо вже ми заговорили про щастя, хочете, я розкажу вам одну цікаву притчу?

ГОЛОС НІНИ. З великим задоволенням.

ГОЛОС ГАРКУНА. Свого часу, мила моя принцесо, чоловік і жінка стали перед божим престолом, щоб попросити собі нової ласки. Першим заговорив чоловік і побажав отримати неоціненне достоїнство — мудрість. Його прохання задовольнили. Потім підійшла жінка і, розміркувавши, що вона не голова і не ноги, а обличчя, із зворушливою усмішкою попросила божого майстра наділити її вродою. “Бути по-твоєму, — мовив великий отець небесний, — бути тобі вродливою, але сплачуватимеш ти за це слабкістю”. Обоє відійшли від престолу вдоволеними. Дійшли слухи про це до Фортуни, і розгнівалася вона, вважаючи себе ображеною, що ті не згадали про удачу, щастя. “Поживем — побачим, — сердито сказала вона. — Цікаво, чого досягнуть ті нещасні — він із своєю мудрістю, а вона зі своєю вродою, якщо в обох не буде ні удачі, ні щастя. Тож нехай знають: віднині я оголошую війну і мудрості, і вроді. Що-що, а це я вже зумію зробити — не бути йому щасливим і їй розумною”. З того дня, кажуть, людям ученим і розумним немає щастя: ніщо їм не вдається, ніколи їм не щастить, зате щасливі — дурні, блага і нагороди — невігласам. Якщо немає у людини щастя, не допоможуть їй ні знання, ні багатство — ніщо не допоможе. А для жінок з того часу припасувалася приказка: “Дурненька — вродливенька”. І хай ти будеш сонцем вроди, без щасливої зірки загинеш. Ось така притча, люба моя принцесо. І так воно було чи ні, але в житті часто трапляється саме так. По собі знаю…

ГОЛОС НІНИ. Як же ви спізнали на собі дію цієї притчі?

ГОЛОС ГАРКУНА. Слухайте. Може, хоч ви зрозумієте мене. А то — кому не розповідай — як об стіну горохом. Не вірять, і край. Ще й підсміхаються. І я перестав про це згадувати. Отже, почну все по порядку. Працював я тоді в науково-дослідному інституті анабіозу. Саме група вчених та лікарів, яку я очолював, удостоїлася честі провести той експеримент, про який ми пізніше писали разом із Олесем Козирем у своїй повісті і який свого часу облетів увесь світ. Роботи було багато, ми тижнями не виходили з інституту, відчувалася перевтома, та нам було не до неї, адже такий експеримент ставився вперше і нам потрібно було все продумати, врахувати кожну дрібницю: від цього залежала доля людей, отих трьох приречених. І ми старалися. А потім, коли все влаштувалося, коли саркофаги з морозильниками було замуровано у підземеллі інституту, нам дихнулося вільніше і ми вперше мали змогу скористатися вихідним, виїхати на природу по гриби. Тоді я був запеклим грибівником. Можливо, залишився б ним і досі, якби не той випадок. Пам’ятаю як зараз, 15 вересня рано-вранці ми виїхали автобусом і близько десятої були вже в лісі, місця ми ці знали, грибів там, скажу вам, хоч греблю гати. У мене тут були свої заповітні галявини, і я, не зволікаючи, відразу ж поспішив до них, домовившись із колегами зустрітися о п’ятнадцятій годині тут, біля автобуса. Сироїжок я не збирав, а тому попрямував через сосняк і заглибився у мішаний — дуб з березою — ліс. За якихось дві години набрав кошик бабок і кошик білих. Сонце почало припікати, ранкова прохолода поступилася місцем паркій спеці, і я, притомившись, вирішив зробити перекур. На сонці, що пробивалося крізь віття дерев, мене розморило, і я заснув. Спав, мабуть, не довго. Розбудив мене дятел, що довбав кору сосни над головою. Я сів, протер очі, дивлюся, а з поля, що проглядалося з лісу, йдуть якісь люди. Троє. Спершу я подумав, що то наші грибівники шукають мене, почав гукати: “Агов! Я тут!” Вони й попрямували до мене. Дивлюся — ні, не наші. Одяг на них якийсь химерний: скафандри, шоломи з відкритими, ніби дверцята, стулками для обличчя. “Мабуть, льотчики, — подумав я. — Ті, що гербіциди по полях розсівають, шкідників нищать”. Підійшли. Привіталися. Показав я їм свої трофеї. Вони подивилися, перезирнулися між собою. А потім один з них, високий бородань, каже: “Ходімо з нами, ось тут недалечко, на сусідній галявині грибів тих… Хоч граблями загрібай. Іди, покажемо”. Я пішов за ними. Через перелісок вийшли на галявину. Дивлюся, а там під кущами виблискує проти сонця якась чудернацька штукенція. Ракета не ракета, але й не літак. Не знаю, як вам і пояснити, що вона собою нагадувала. Якась громіздка напівсфера з безліччю пружних відростків, що, наче щупальця спрута, обмацували простір. Та тоді, правду сказати, мені було не до того, щоб роздивлятися, бо я таки добряче злякався. От тобі й гриби!.. “Невже інопланетяни?” — подумав я. А бородань підійшов ближче, взяв за руку, ніби обценьками стиснув, і так спокійненько питає: “Що, Антоне Карповичу, анабіозом займаємося? Експериментуємо на живих людях?” І позирнув на мене так, ніби до кісток вогнем пропік. Тут у мене зовсім душа в п’яти опустилася. Я остовпів, не знав, що сказати, а він вів своєї: “А знаєте, чим отой експеримент закінчився? Не знаєте? Отож-бо. Хочете, ми влаштуємо вам зустріч з вашими пацієнтами уже там, на тому-світі, куди ви їх спровадили? Не хочете? Воно й не дивно. Краще спровадити туди інших, а самому спокійнісінько гриби збирати… Гарно придумано”, — засміявся надривним сміхом.

ГОЛОС НІНИ. А звідки ж вони дізналися, хто ви?

ГОЛОС ГАРКУНА. Не збагну й досі. Але ж дізналися… “Хто ви такі, що вам від мене потрібно? Облиште свої недолугі жарти”, — я хотів вивільнити руку, але бородань тримав її міцно. Тут підійшли й інші, взяли мене попідруч і, підштовхуючи в спину, потягли до своєї машинерії, яка вибивала очі гострим металевим блиском. Гриби мої розсипалися, я почав кричати, кликати на допомогу. Але мене ніхто не почув, ніхто не обізвався. Відкрили люк, втиснули всередину.’З переляку я навіть не розгледів, що там було. Пам’ятаю тільки, що каюта, до якої я потрапив, була просторою. Після лісової задухи дихалося там легко. Я нарешті збагнув, що це не сон і не жарти. “Так і є. Інопланетяни”, — знову подумав я. Треба було щось робити, але що саме — я не знав. У фантастичних романах я читав про те, як іноді інопланетяни забирали із собою землян, і там майже завжди вони зображалися якимись потворами, а тут — такі собі люди як люди, вони нічим не відрізнялися від мене. Та і до чого тут фантастика? Адже я жив у реальному світі, займався цілком реальними земними справами — і на тобі… Якісь недоречні жарти…

ГОЛОС НІНИ. Антоне Карповичу, невже й справді вони нічим не відрізнялися від нас?

ГОЛОС ГАРКУНА. Кажу ж нічим. Люди як люди. Але слухайте далі. До мене в каюту крізь люк протиснулися ті троє. Бородатий підійшов до стіни, натиснув на якусь кнопку, стіна розсунулася. Він пірнув у чорну дірку, через хвилину-другу з’явився знову, несучи під рукою скафандр. “Одягніть! — наказав, поклавши скафандр на підлогу. — І приготуйтесь до подорожі. У нас залишається мало часу”. Мене швидко роздягли, облили одяг якоюсь рідиною, і він розчинився, випарувався через люк, наче його й не було. Моє тіло теж оббризкали чимось пахучим і холодним, а потім обмундирували в скафандр, на голову наділи шолом, вмостили у фотель, в якому я зручно напівлежав, руки й ноги прив’язали до спеціальних поручнів. “Так буде краще, Антоне Карповичу, — сказав бородань. — Відпочивайте, почувайте себе як удома і не турбуйтеся. З вами нічого не станеться. Ми за вас відповідаємо головами. Все. Щасливої дороги”. І зникли. Я залишився сам. Невдовзі люк зачинився, фотель піді мною здригнувся, легенько завібрував, мої скроні щось стиснуло, я заплющив очі й далі не пам’ятаю нічого. Не знаю, скільки минуло часу, а коли отямився, побачив ту ж саму галявину в лісі, тільки дещо просторішу, дерева стояли тепер далі, утворивши півколо, що двома кінцями виходило у відкритий простір поля, на якому тужавими сплесками хвиль вітер гнав до обрію золотаве колосся пшениці. Я лежав на траві під розлогою старезною сосною в оточенні незнайомих мені людей, що з цікавістю розглядали мене, немов якусь викопну доісторичну істоту. “Де я, що зі мною діється?” — запитав у них, намагаючись осмислити все, що сталося. “Нічого особливого, — підійшов ближче бородань. — Ви потрапили всього-на-всього у XXV сторіччя. Не втомилися, мандруючи в часі?” Почував я себе добре, наче після міцного сну, але незрозуміла тривога охопила все єство, я тримався непевно, не знав, вірити чи ні словам бороданя, бо все це було схоже на якусь незрозумілу гру. Корабля, в який мене затягли, не було й близько. Моє тіло обтягав не зовсім зручний скафандр. Я звівся на ноги, ступив крок, другий. Ні, все гаразд, час кінчати з цією химерією та йти на розшуки своїх, а то ще, чого доброго, поїдуть без мене, і тоді спробуй дістатися з цього лісу — рейсові автобуси звідти не ходили. “Ось що, дорогенькі мої, — звернувся до людей, — пожартували, й досить, мені пора збиратися додому, поки не пізно”. — “Ніхто з вами й не думав жартувати, — знову озвався бородань, — але ви не хвилюйтеся, все буде гаразд, шановний Антоне Карповичу. Скидайте скафандр та перевдягніться ось у цей костюм. — Він поклав переді мною світлий старанно випрасуваний костюм, легку сорочку і новенькі черевики. — Приведіть себе в порядок і ходімо з нами. Автобусів у нас немає, до міста полетимо дещо незвичним для вас транспортом — геліобусом. Там на вас чекають”. — “Що?” — все ще не вірив я у примхи долі. Та що вдієш… Довелося повірити.

ГОЛОС НІНИ. Неймовірно.

ГОЛОС ГАРКУНА. От бачте, і ви починаєте сумніватися в правдивості моєї розповіді. Отак усі. Думають, що я вигадую, фантазую або несповна розуму. А для мене, вже тепер, нічого незвичайного немає. За 500 років після нас люди навчилися долати час, і їм не становило ніяких труднощів потрапити в той час, який їм був потрібен. Та я це зрозумів пізніше, коли пожив серед них. А тоді я й сам не вірив у це, думав, що завезли мене кудись на іншу планету — таким усе було незвичним, хоч пізніше дедалі більше переконувався, що я на цій таки нашій землі, у рідному місті, хоч воно невпізнанно змінилося, і тільки старовинні пам’ятки архітектури нагадували, що це воно, місто, в якому я народився і прожив тридцять п’ять років.

ГОЛОС НІНИ. Цікаво, який вигляд мало наше місто там у майбутньому?

ГОЛОС ГАРКУНА. Довго розповідати, моя люба принцесо. Але в загальних рисах воно описане в нашій повісті. Ми намагалися нічого не вигадувати — писали про те, що бачили. Вразила мене приземленість архітектури, довершеність ансамблів, транспорт, урівноважений ритм життя — без зайвої метушні та напруги. Тиша, спокій…

ГОЛОС НІНИ. Антоне Карповичу, а що ви можете сказати про свого співавтора Олеся Козира?

ГОЛОС ГАРКУНА. Познайомилися ми з ним уже там, в ізоляторі, куди нас спровадили в перші дні перебування між людьми XXV сторіччя, або в суспільстві Космічної єдності, як вони його називали. Потішний чолов’яга. Але то окрема розмова. Ми разом проходили карантин, нам робили різні там прищеплення, словом, все як належно. Там ми і подружилися, про всяк випадок обмінялися адресами, адже ніхто з нас не знав, що чекає на нас завтра і чи зійдуться ще наші дороги, хоч нам гарантували повну безпеку і повернення додому. Він не з нашого міста, мешкає у курортному приморському містечку, тож після повернення запросив мене до себе погостювати, відпочити, оздоровитися. Я поїхав. Ми довго бродили берегом моря, купалися, смагли на південному сонці, вели безклопітне життя, згадуючи наші незвичайні мандри. Саме тоді й виникла ідея написати повість, аби розповісти людям про все, що ми знали. І ми її написали.

ГОЛОС НІНИ. У вашій повісті під заголовком стоїть слово “меморабілія”. Це що, жанр?

ГОЛОС ГАРКУНА. Це чомусь нині незаслужено забутий вид літератури. Власний переказ із чужих слів. А ми й писали, так би мовити, з чужих слів, оскільки користувалися щоденником Ілонки, записами Терена (нам подарували по примірнику, коли ми поверталися додому), використовували розповіді людей, з якими доводилося зустрічатися, і певно ж, у нашій повісті не обійшлося без авторського “ми”. Але власної вигадки, домислу там мало. Ми намагалися дотримуватися достовірності.

ГОЛОС НІНИ. Ви хочете сказати, що все написане вами — правда, а герої мають своїх прототипів?

ГОЛОС ГАРКУНА. Стверджувати, що все написане нами — правда, не можна, бо ми не знаємо наскільки правдиві першоджерела, якими користувалися. Але те, що бачили самі, відповідає дійсності в міру того, як ми зуміли її відтворити. Та й що таке художня правда? Це достовірність, яка за певних умов може стати дійсністю. І не більше. А герої наші — конкретні люди. З цілком зрозумілих причин ми змінили їхні імена та прізвища. Інакше нам не уникнути б халепи. Адже ще й досі живі люди, котрі знали тих трьох пацієнтів, яких ми піддали анабіозу, та і вони ще й досі лежать у своїх морозильниках, дочікуючись слушного часу. Що з того вийшло, знаємо лише ми з Олесем Архиповичем, та, власне, ми й повість писали для того, щоб попередити людей про долю тих трьох нещасних, але, бачте, нам ніхто не повірив, сприйнявши наше письмо за вигадку. Що ж. Людям властиво сумніватися. А тут ще й випадок неймовірний, то як не засумніватися. Та ми свою місію виконали: розповіли про те, що довелося спізнати, побачити, почути волею випадку. Думаю, саме з цією місією ми й побували там, у людей ХХУ сторіччя.

ГОЛОС НІНИ. І ви знали Євгена Терена і стверджуєте, що зустрічалися з ним у XXV сторіччі?

ГОЛОС ГАРКУНА. Так. Тобто ми зустрічалися не з Євгеном Тереном, а його прообразом, який, мов дві краплі води, — він, Євген Терен. Кажу ж: прізвища й імена ми змінили. Правда, люди XXV сторіччя у нашій повісті діють під своїми іменами. Вони нам ні до чого. Ми не доживемо до тих часів.

ГОЛОС НІНИ. А якщо вони прилетять до вас ще раз? Не боїтеся?

ГОЛОС ГАРКУНА. Це не так просто. На такий крок вони йдуть в екстрених випадках тоді, коли ми намагаємося втрутитися в їхнє життя. А так у них немає до нас ніякого діла. До того ж вони гарантували нам більше ніколи не чіпати нас. А слово у них — закон. Про це ми мали змогу переконатися, перебуваючи там. М-гу… Нам є чого у них повчитися.

ГОЛОС НІНИ. А інші, так би мовити, сучасні герої — Ірина, Олександр Іванович, директор інституту анабіозу… Де вони? Що з ними?

ГОЛОС ГАРКУНА. Живі, здорові, ходять між нами, працюють… У кожного свої справи, свої клопоти.

ГОЛОС НІНИ. Ви зустрічалися з ними після повернення звідти?

ГОЛОС ГАРКУНА. Аякже. Зустрічався, розповідав про все. Не вірять. Мовляв, повештався десь по світах, а потім повернувся і верзе казна-що. Як ти їх переконаєш?.. Наприклад, з Іриною Матвіївною зустрічався кілька разів, тепер вона уславлений хірург, кандидатську захистила. Славна жінка, нічого не скажеш. Сина виховала. Але після опублікування повісті вона розгнівалася на нас, сприйняла це як особисту образу й образу пам’яті про тих заморожених, мовляв, знущаєтеся зі святих речей, немає у вас ні совісті, ні честі. Навіть подала до суду позов, але нас врятував жанр: фантастика, меморабілія. А ще: прообраз і образ художнього твору для юристів — різні речі. Ось такі справи, люба моя принцесо. До речі, ми з вами так і не познайомилися. Як вас звати?

ГОЛОС НІНИ. Ніна. Ніна Андріївна Заліська. А один мій співробітник, Славко Однорічко, чомусь називає мене Офелією. Це прізвисько прилипло до мене, наче так і треба, і мені приємно, що маю такого двійника, нехай і літературного. Офелія… Розумієте, яка це честь?

ГОЛОС ГАРКУНА. Велика, що й казати. І справді, ви маєте щось спільне зі своїм літературним двійником. А у вашого співробітника гарне асоціативне мислення, і закоханий він у вас, мабуть, по самі вуха.

ГОЛОС НІНИ. Де це ви взяли?

ГОЛОС ГАРКУНА. Всі закохані бачать свою обраницю як не Джульєттою, то Офелією. Не назвав же він вас якоюсь там Андромахою чи Прозерпіною. Та й, правду сказати, ім’я Офелія вам більше пасує, ніж Ніна. Але хіба знати вашій мамі, коли ви народилися, що її дочка буде більше схожа на Офелію, аніж на Ніну. Тож з вашого дозволу я теж буду звати вас Офелією. Можна?..

ГОЛОС НІНИ. Будь ласка.

ГОЛОС ГАРКУНА. А ваш співробітник, мабуть, кмітливий хлопчина і має смак. Знає, чим взяти. Як, кажете, його звати?

ГОЛОС НІНИ. Станіслав Однорічко.

ГОЛОС ГАРКУНА. Стривайте, стривайте… Футуролог?.. Прогнозист?

ГОЛОС НІНИ. Ви з ним знайомі? Як?

ГОЛОС ГАРКУНА. Багато знатимете, швидко постарієте. А Офелія для людства мусить бути вічно молодою. Ось так, люба моя принцесо. Офеліє… Ви працюєте у футурологічному інституті?

ГОЛОС НІНИ. Ні. Навчаюся в університеті й працюю у футурологічній бібліотеці.

ГОЛОС ГАРКУНА. Це що на вулиці Жюля Берна?

ГОЛОС НІНИ. Так. Ви б завітали коли-небудь до нас. Будемо дуже раді. У нас чудовий колектив.

ГОЛОС ГАРКУНА. Завітаю колись. Чого б і ні. У нас знайдеться, про що поговорити.

З магнітофонної плівки почувся телефонний дзвінок, і голос Гаркуна урвався. Потім після паузи почулося: “Перепрошую, Ніночко. Алло! Хто?.. А, це ви? Добридень, добридень… Усе в нормі, у формі… Догравати? Нічию пропонуєте?.. Е ні, дорогенький. Так діла не буде… Цієї партії я вам не подарую… Бач, до чого додумалися… Нічия… Отже, через десять хвилин… Де?.. Гаразд… Іду. Шахи я візьму свої. Домовилися…”

— Оце і все, що я встигла з ним поговорити й записати. — Ніна скрушно розвела руками: — Треба ж було так невчасно задеренчати тому телефонному дзвінкові.

Магнітофонна плівка все ще розкручувалася. По паузі знову почувся голос Гаркуна:

“Що вдієш! Треба йти. Ви вже даруйте мені, люба Офелійко. Я йому покажу нічию. Ич, який прудкий! Та ви не ображайтеся, заходьте до мене частіше. Мені приємно з вами розмовляти. Поважаю вдумливих слухачів. І взагалі, дивлюся на вас і ніби власну молодість переживаю. Обов’язково телефонуйте, заходьте. Ви в шахи граєте?”

ГОЛОС НІНИ. Ми з вами якось уже змагалися. Але нас було багато, ви, певне, мене не запам’ятали.

ГОЛОС ГАРКУНА. Он як! Ну і чим закінчився наш двобій?

ГОЛОС НІНИ. На тринадцятому ході я отримала мат.

ГОЛОС ГАРКУНА. Пригадав. Отже, ви і є оте зухвале дівчисько, яке завдало мені тоді скільки клопоту? Ви вже даруйте моїй неґречності. Я ніяк не міг поступитися. Така вже вдача. І, щоб не впасти у власних очах та заінтригувати вас, вибрав тринадцятий хід. А потім ще й заздалегідь клітинку визначив, у якій мусив бути затиснутий ваш король. Та про це я вже вам не оголошував. Отож заходьте, зіграємо ще.

ГОЛОС НІНИ. Зайду. Неодмінно зайду, Антоне Карповичу.

Ніна вимкнула магнітофон і закрила свою косметичку.

— А потім він узяв шахи і ми вийшли на вулицю. У скверику біля шахових столиків ми розпрощалися. Він галантно вклонився, поцілував мою руку і ще раз запросив заходити. Я пообіцяла, — примруженими очима Ніна подивилася на Станіслава: — Але звідки він тебе знає, Славку?

— Оце й для мене загадка, — сказав Станіслав. — Але ми її розгадаємо, Офелійко. Безперечно, з твоєю допомогою…

ЩОДЕННИК ІЛОНКИ

Того дня професор Рос до інституту прийшов рано. Як завжди, заглянув до лабораторії. Був помітно схвильований. Навіть привітатися забувся.

— Ілонко, зайдіть, будь ласка, до мене. Сказав і пішов до свого кабінету.

— Що це могло означати? — запитала у Вілени.

— Не знаю, — знизала плечима та.

Ілонка поспіхом поправила зачіску й попрямувала до його кабінету.

— Можна?

— Заходьте.

Сидів замислений, механічно барабанив пальцями по столу, а погляд блукав десь далеко, не тут. Важко дивився перед себе і, здавалося, нічого не бачив. Густі зморшки наповзли йому на лоба, перекреслили глибокими звивистими лініями. Він ніби постарів за один день.

— Ви щось хотіли, Яне Романовичу?

— Так. Сідайте, — кивком голови показав на фотель.

Ілонка сіла.

Думки професора все ще блукали поза стінами кімнати. Мовчав.

— Слухаю вас, Яне Романовичу.

Він ніби тепер помітив дівчину, підвів голову.

— Як вам, мабуть, уже відомо, місяць тому в Інституті анабіозу група лікарів оживила прибульця двадцятого сторіччя Євгена Терена. Після оживлення йому зробили операцію. Рак печінки. Обидві операції пройшли успішно, хоч хворий ще не опритомнів. Завтра його передадуть до нашого інституту.

— Як? — Ілонка підхопилася з місця. Очі її розширилися від подиву, вона дивилася на професора з недовірою, ніби сумнівалася, що ці слова мовив саме він: — Навіщо?

— Під нагляд психіатрів. — Рос замовк. Щось обмірковував. Потім вів далі: — На вас з Віленою покладається дуже відповідальне завдання. Ви мусите залучати його до нашого життя. Звісно, якщо він прийде до тями. Але то не ваш клопіт. Про його здоров’я подбають інші. Вам доручається стежити за його психікою, зібрати психометричні дані, яких не виявилося у знайдених документах.

— Нам? З Віленою?

Ілонка розгубилася. Не знала, що сказати.

— Таке рішення Ради лікарів.

— Чому вибір упав саме на нас, Яне Романовичу?

— Ви що, відмовляєтесь?

— Ні… Тобто… Не знаю. Все так несподівано.

— Так, завдання складне. Але, гадаю, все буде гаразд. Ви молоді, як і ваш пацієнт. До того ж здібні психіатри. Ось тому ми й зупинилися на вас.

— Зрозуміло, Яне Романовичу, але…

— Що але?

— Ми нічогісінько про нього не знаємо.

— Тож-бо й є. А треба знати все. І ви будете знати. Ви повинні мати повну картину його психічного стану, його інтелектуального розвитку. Спостерігайте, ведіть щоденник, вивчайте. Згода?

— Спробуємо, Яне Романовичу. Тільки… — Ілонка опустила очі. — Скажіть, ви бачили цього Терена?

— Бачив.

— Який він собою?

— Людина як людина. Високий, молодий, русявий. По-моєму, симпатичний. Зрештою, вам буде видніше, — професор вперше за час розмови натужно усміхнувся і підвівся з фотеля.

Ілонка зашарілася.

— Але жарти жартами, а до діла треба приступати негайно, — сказав він. — Я вже розпорядився, щоб для хворого підготували палату. Він ще нездужає. Поговоріть з Віленою. Роз’ясніть їй відповідальність і серйозність справи. Гадаю, ви краще зробите це, ніж я. Чергувати біля хворого будете позмінно. До ваших послуг — лабораторії, прилади, зрештою, що буде потрібно — звертайтеся до мене. — Професор по-дружньому обняв її за плечі, і вони вийшли з кабінету. — Як кажуть у таких випадках, ні пір’я, ні луски, — сказав уже в коридорі.

Все було так несподівано, що дівчина спершу не знала, що робити. Якусь хвилю вона стояла, дивлячись услід професорові, а потім відчула, як якась невідома сила підхопила її і понесла до лабораторії, де на неї чекала Вілена.

ВИПИСКИ ІЗ ЩОДЕННИКА ІЛОНКИ

29 липня

Сьогодні у співробітників дивний настрій. Напрочуд довго точиться час. Усі чекають незвичайної зустрічі. Метушня, але — тихо. Навіть розмовляють пошепки. Зранку до лабораторії заглянув Рос. Заклопотаний. Поспішно привітався, перевірив, чи все гаразд, і знову подався. Потім телефонував Дельф. Вони все ще порпаються в руїнах. Надіються знайти ще якісь дива.

Ті двоє залишилися у своєму морозильнику. Чекають своєї черги.

Вілена, як ніколи, приємно збуджена. Настрій її піднесений. Чепуриться, наспівує.

“Готуюся гідно зустріти свого законсервованого прапращура”, — удавано весело жартує вона і дедалі частіше зазирає у люстерко або вигулькує у вікно.

О дванадцятій телефонував Рос. Нарешті везуть Терена. Незрозумілі почуття оволоділи мною. Цікавість і бентега закрадаються в груди. Справді, який він, наш далекий прапращур, як називає його Вілена. Адже він лише на рік старший від мене, цей п’ятсотлітній прапрадідусь. Цікаво, як він жив? Що знає? Мабуть, він принесе багато цікавого з того першого далекого від нас життя. А може… Мої думки переганяють одна одну. Вілена повідомляє, що на подвір’ї з’являється аеромобіль невідкладної медичної допомоги. Співробітники інституту оточують його. Ми біжимо на подвір’я. Зупиняємося біля дверей. Назустріч крізь живий, нерухомий коридор санітари несуть людину, накриту білими простирадлами. Нам нічого не видно. А жаль. Який жаль! Глянути хоча б краєчком ока. Ми йдемо за ношами. Хворого заносять до палати і обережно кладуть на ліжко. Двоє лікарів залишаються біля нього. Ми розходимося по своїх лабораторіях. Так нічого й не побачили.

Ніч 5 серпня.

Сьогодні я вперше чергую вночі. Тиша. За вікном, десь біля озера, у прохолодному нічному різнотрав’ї не вгавають цикади. Хмільний аромат лип проникає в палату, змішується з гострим запахом медикаментів і легко паморочить мозок. У саду владарює місячне сяйво.

Я підходжу до вікна. Пильно розглядаю нерухоме, застигле обличчя людини, яка народилася п’ятсот років тому. Він ще зовсім молодий. У нього світло-золотаве волосся, високий лоб, вольове підборіддя. Очей не видно. Вони закриті важкими повіками. Він лежить горілиць, розметавши руки. Час від часу хапає простирадло, жмакає його, і тоді я приставляю до тонких посинілих уст кисневу подушку, а сама знову вдивляюся у правильні риси його блідого, наче виліпленого з гіпсу, обличчя. Він симпатичний. Ковтнувши кисню, хворий заспокоюється, дихання стає рівним і тихим. Я відходжу від ліжка і сідаю до столу. Мої думки мандрують у ті часи, коли жила ця людина. Ловлю себе на тому, що погано знаю їх. Поруч з палатою, через коридор, у нас гарна бібліотека. Я набираю книжок з історії розвитку цивілізації стародавніх народів та історії розвитку їхніх культур і повертаюся назад. Євген лежить спокійно, нерухомо. До ранку я займаюся самоосвітою. Мені хочеться більше довідатися про людей його епохи. Якими вони були, чим займалися? Яка була в них культура, мистецтво? В уяві вимальовується не зовсім зрозумілий світ, штучно посічений на “моє” і “твоє”, покраяний на окремі шматки, які тоді називалися державами, світ, розділений на ворогуючі табори. Переді мною, наче у калейдоскопі, перевертаються епохи. Я ніяк не можу розібратися в усьому. Так… Нарешті… Мої очі натрапили на звичні й доступні моєму сприйманню слова: “Свобода і рівність”. Виявляється, ці слова ще тоді красувалися на прапорах багатьох держав. Але що це?.. Свобода і рівність! І заповнялися в’язнями концтабори, летіли в огненні пащеки крематоріїв виснажені тіла дітей, а зацькована багатострадна планета заквітчувалася шибеницями і колючим дротом. Свобода і рівність… І впиналися кулі в потилиці президентів, поневолювалися цілі материки і континенти, а окремі народи стиралися з лиця землі газом, напалмом і бомбою. Мілітаризувавши на Землі все, що змогли, взялися до космосу.

Виявляється, люди його епохи не знали справжнього змісту цих слів.

…Війни, кровопролиття, голодовки, концтабори, крематорії, бомби, шибениці, газові камери, завойовники, раби, фашизм, реванш, колонії, міжнародні чвари, смерть, смерть, смерть… Незрозумілі, страшні архаїзми в одежі красивих і величних, але підступних слів: свобода і рівність.

Перескакую від книжки до книжки, намагаючись розібратися у страшних протиріччях, які поставали переді мною із прочитаних сторінок. Зрозуміла: людині двадцятого сторіччя було над чим замислитися. З одного боку бурхливий розвиток науки, техніки і культури — освоєння космічного простору, незрівняні ні з чим за сміливістю польоти на Марс та інші планети Сонячної системи на таких ще недосконалих апаратах; з іншого — атомна бомба, війни, кровопролиття. Поряд із небаченими до цього благами, які давала людині наука, вона щодалі більше й більше перетворювалася в зло, в знаряддя масового знищення. В одній книжці я натрапила на рядки, в яких занепокоєний ненормальним розвитком цивілізації філософ двадцятого сторіччя писав: “Раніше, коли люди боролися один з одним, вони мірялися своєю фізичною силою, нині ж одна людина, стріляючи з гармати, що стоїть на горбі, може позбавити життя тисячі чоловік. Це цивілізація… Раніше люди працювали на відкритому повітрі стільки, скільки їм хотілося. Тепер тисячі робітників збираються разом і працюють на фабриках і шахтах, щоб добути кошти на існування. Умови їхнього життя гірші, ніж у тварин. Ризикуючи своїм життям, вони змушені працювати на мільйонерів, виконуючи найнебезпечніші роботи. Раніше люди ставали рабами через фізичний примус. Тепер їх робить рабами спокуса грошей і розкошів… Все це непідробні критерії цивілізації. Навіть дитина зрозуміє, що в усьому, що я описав вище, не може бути ніякого потягу до моралі”. Так стверджував філософ. А поруч із цим в інших книжках говорилося про небачений злет думки, фантазії, гегемонію здорового глузду людини. Ні з чим незрівнянні відкриття, геніальні передбачення, шедеври мистецтва… Незрозумілі, несумісні речі. Складається враження, що люди думали одне, а робили зовсім інше. Ясно: протиріччя не могли не пройти осторонь особи, в якому б суспільстві вона не жила, чим би не займалася — не могли не накласти певного відбитку на її психіку. Либонь, не обминули вони й нашого незвичайного гостя. Тепер він спить, не запідозрюючи, яке пробудження готує йому випадок. Цікаво, якими очима подивиться він на нас, людей Космічної єдності?

Світає. Я збираю книжки й дивлюся у вікно. Над озером, піднявшись із води, висне легенький туман. Важкі, набряклі росою дерева розпливчасто прорізуються крізь нього. Гіркуватий віддих м’яти цідиться через кватирку і млоїть свідомість. Євген спить спокійно. Дихає рівно й тихо. Ледь помітний рум’янець вибивається йому на щоки. На скронях виступають дрібненькі крапельки поту. Я витираю їх ватним тампоном і чую, як хтось стукає у двері. Мабуть, до хворого прийшов навідатися черговий лікар або ж Вілена — змінити мене. Надворі вже майже зовсім розвиднилося.

7 серпня (ніч)

Вдень додому телефонував Дельф. Цікавився здоров’ям Євгена. Що могла я відповісти йому? Вілена повідомила з палати, що хворий поводиться спокійно, але не опритомнів. Тому до інституту я прийшла сьогодні раніше. Біля входу зустріла Роса. Кудись поспішав.

— Як ся маєш, Ілонко? — запитав удавано весело.

— Поки що ніяк, Яне Романовичу.

— Ну гаразд.” Дерзайте, дівчатка!.. — і побіг.

Легко йому сказати “дерзайте”. А тут не знаєш, що робити. Тепер — ніч. Вілена залишилася в інституті. Про всяк випадок. Вона відпочиває в сусідній кімнаті. Євгену погіршало. Він вовтузиться в ліжку, зриває з себе простирадло. Не відходжу від нього ні на хвилину. Раз по раз даю кисневу подушку. На скроні кладу лід. Пульс у хворого частіший нормального. Температура — 38,9°. Він щось бурмоче. Слів розібрати не можна. Зрештою заспокоюється. Мабуть, допоміг кисень. Я сідаю до маленького столика з медикаментами поблизу ліжка. Уважно пильную за хворим. Повільно спливає час. Я відчуваю кожну його мить. Раптом крізь нічну тишу виразно чую слова. Їх говорив Євген. Він марив. Дивне почуття охопило мене. Ніби я доторкнулася до вічності. Я схопилася і увімкнула енцефалограф і телемагнітофон. Над ліжком запульсувало ледь помітне світло. Всередині величезного матового ока спалахнув рубіновий вогник. Я почула, як, одноманітно потріскуючи, розмотується плівка. Не довіряючи апарату, я взяла самописку і тремтячою рукою теж почала записувати його марення:

“…Шеф свиня… Немає… пої… поїхав у найвідповідальнішу хвилину. Хто я для нього?.. Аспірант?.. Ха-ха-ха!.. Аспірант… Дисертант… Дорогий Олександре Івановичу! Вельмишановний Олександре Івановичу! А в голові… одне — свиня… Високоосвічений мерзотник… Дипломований мерзотник… Поїхав так і не дочитав дисертації… Поїхав разом з тією рудою пройдою… Почесний академік… І де він узявся на мою голову? В інших керівники люди, а тут… Обдурити… Треба всіх їх обдурити… Обкрутити… Навколо пальця… Викарабкатися… Вилізти… Я на нього розраховував… Так розраховував… Рудоволоса пройда… Вона нічого не зробила… Невже зрозуміла?.. Людина починається з кандидата… Каже дядечко… Кажуть на вулиці, кажуть в автобусі… Перевтома… Я мушу відпочити… До всіх чортів… покинути все і до… У село… В гори… До моря… Я їм ще покажу… Я ще віддячу за всі приниження… За підлоту, що мені довелося зробити… Ради чого?.. Людина починається з кандидата… Дорогий Олександре Івановичу! Він зараз вигрівається біля моря з цією… Чиста наука… Чиста… Брудна наука… Чистої науки не буває… ні… не буває… Я ніколи б не поліз у науку, якби не дядечко… Гидота… Людина починається з кандидата… Людина!? Гидота, а не людина… Тільки б викарабкатися… із цієї проклятої лікарні… Чорно… Тільки б захиститися… Я їм ще покажу… Руда пройда буде ще… Чуєте?.. Блюдолиз… Моя дисертація… мідного п’ятака не варта. Вона… нічим не гірша за інші… Знаю… Він про це знає… Йому приємно принижувати… Йому це дає насолоду… Садист… Прокляте ліжко… Проклята лікарня. Нерви… Перевтомився… Чому вони нічого не кажуть… Що зі мною?.. Діагноз… А ця крутиться… Нічогенька… Нерви… Душно… Ірино… Вона знає… Очі веселі… Так і грають… Усе знає… Чому вона не погоджується? Чого боїться?.. Діагноз…. Що зі мною?.. Яма… Пазурі… Викарабкатися… вижити… Задушливо… Прийшла… Все-таки прийшла… Пече… Не треба?.. Дитина?.. Викарабкатися з усього. Яма… Ти з глузду з’їхала!.. Так, але я не хочу… Ні, ні… Я з тобою ніколи не одружуся. Що ти знаєш?.. Так, так… Ніколи… Яма… Чорна… Душно… Пітьма… Пече… Ірино!.. Все… Чорна яма… Іри… Е…”

Далі бурмотіння стало невиразним, слів розібрати було неможливо. Я натиснула на кнопку. Чула, як у сусідній кімнаті, де відпочивала Вілена, задеренчав дзвінок. За хвилину Вілена була вже в палаті. Ми розбудили чергового лікаря, потім зателефонували Росу. Обіцяв негайно приїхати.

Євген борсався у ліжку. Його тіло стинала гарячка. Я взяла його руку, намацала пульс. Раптом різким рухом він звівся на лікоть, ухопив мою руку і боляче стиснув. Я оторопіла. На мене глянули його великі, трохи перелякані очі.

— Ірино… що зі мною? Де я? — тихим голосом запитав він.

Я не знала, що відповісти. Зрозуміла: хворий опритомнів. Починалося нове життя.

ПРОБУДЖЕННЯ

Із записника Євгена Терена

— Ірино, чуєш, Ірино!..

Я розплющив очі і подивився довкруж. Відразу ж помітив: палата зовсім не схожа на ту, в якій я лежав раніше. Не сказати, щоб та була поганою, але з цією ні в яке порівняння не йшла. Тут було просторіше, світліше, затишніше. У тій стояло двоє широких нікельованих ліжок, хоч, правда, одне було не зайнятим. Єдине вікно виходило на подвір’я і затулялося стіною сусіднього будинку так, що сонячне проміння рідко торкалося його шибок. Зате тут — напівпрозорі стіни. З них пульсувало м’яке яскраве світло. Складалося враження, що на їхній зовнішній поверхні плавиться сонце, а потім просочується сюди, всередину. І вмеблювання досить-таки дивне. Раніше я ніколи не бачив такого. Меблі мали такий вигляд, ніби вони вилиті зі скла або якоїсь прозорої склоподібної маси, всередині якої переливається блідо-зелене світло. Либонь, вони були наповнені якоюсь рідиною, що весь час циркулювала. Я лежав на м’якій низенькій канапі. Біля узголів’я стояв мініатюрний столик, заставлений різноколірними пляшечками і коробками. У протилежній стіні просвічувалися глибокі ніші зі скляними поличками. На них лежали медичні інструменти та препарати. У кутку стояв стерилізатор. Приблизно за метр від нього — письмовий стіл, завалений книжками та паперами, і два зручні, витонченої роботи фотелі. Повітря відгонило присмаком розігрітої хвої та медикаментами. Я звівся на лікоть, і в мене запаморочилася голова. Була важкою і неслухняною. Я знову ліг. Обмацав голову пальцями і відчув під ними шолом. Від нього тяглися проводи, а на скронях промацувалися тверді, мабуть, металеві пластинки. Стояла тиша. Тільки десь із не зовсім закрученого крана монотонно капала вода.

— Ірино, чуєш, Ірино!..

Повновида білява дівчина підійшла до ліжка і поклала мені на лоба холодну долоню. Ірина сиділа спиною до мене і щось писала, зовсім не реагуючи на мої слова. “Мабуть, ще й досі ображається, — подумав я. — Нехай. Перегорить…”

— Що, знову починає марити, Віленко? — запитала вона.

— Далася взнаки йому та Ірина, якщо й досі пам’ятає, — сказала білява й зняла долоню з мого лоба.

— Авжеж… — Ірина підвелася з-за столу.

Але що це? Невже знову починаються галюцинації? Переді мною стояла зовсім інша дівчина. Худорлява, струнка, схожа на Таню, мою університетську однокурсницю, з якою я так неґречно поступив тоді на випускному вечорі і після того ось уже котрий рік не можу знайти спільної мови.

Ні, ця красива струнка медсестра з витонченими рисами обличчя — повна протилежність огрядній Ірині, її блискучі очі глянули на мене приязними веселками. Ще ніколи в житті я не бачив таких теплих, щирих і владних очей. Було в них щось знайоме і водночас нове, розпізнане й таке, що незбагненною таїною чаїлося у гострих, як розпечені вуглинки, чоловічках. Густі пасма прямого каштанового волосся спадали на плечі, прикриваючи красивий вигин довгої, наче вирізьбленої з мармуру, шиї. Та і вся вона була наче висічена з мармуру або вилита з кришталю. Мені навіть здалося, що варто необережно доторкнутися до її тіла, як воно розсиплеться на маленькі друзочки, а потім попробуй збери їх докупи у таку витончену досконалу форму. Я мимоволі відвів погляд. Чомусь зробилося тужливо.

— А де Ірина? Я просив Ірину, — сказав, намагаючись бути спокійним.

— Немає Ірини, — відказала приязно. — Немає. — І додала: — А вам потрібно відпочивати, набиратися сили. Ви ще нездужаєте.

Вона поклала свою руку мені на лікоть і сіла на ліжко. Приємне тепло пульсувало від неї і розливалося по моєму тілі. Я заплющив очі. Намагався збагнути, де я і що зі мною діється. Що це за Вілена? Такої медсестри раніше я не знав. Можливо, мене перевезли до іншої лікарні? А ця, друга?..

На мить я чітко побачив її профіль і вираз внутрішньої чистоти на вродливому смаглявому обличчі. Перед мої очі, мов з туману, випливла її струнка постать: біла шия, обвита темними пасмами волосся; і горда постава голови; і гострі ключиці, що виступали з-під вирізу білого халата; і чорний вогонь блискучих веселих очей.

Напружено тремтіла тиша. Дихати стало важче, не вистачало повітря, паморочилася голова, я ніби провалювався у темряву, поринав і плив крізь неї.

— Задушливо! — видихнув чи то подумки, чи наголос і розплющив очі.

Перед ними, згасаючи під склепінням стелі, попливли жовті розпливчаті кола. Це тривало якусь мить. Дівчина підвелася з ліжка, підійшла до стіни і натиснула кнопку. Стіна розсунулася, у кімнату знадвору хлюпнуло свіже прохолодне повітря. Воно пахло травами. Я отямився, звівся на лікоть і запитав роздратовано:

— Скажіть, довго я ще буду відлежуватися? Чому ви з усього робите таємницю? Чому мовчите?

— О ні! Ми нічого не будемо втаємничувати. Мабуть, вас незабаром випишуть. Операція пройшла успішно, ви швидко одужуєте. — Темноволоса красуня кинула на мене короткий заспокійливий погляд. Та інша, Вілена, загадково усміхнулася.

— Мені зробили операцію? Коли? Як?..

— Довго розповідати, а вам потрібен спокій.

— Зрозумійте, мені треба швидше вийти звідси!

— Куди ви поспішаєте? Тепер у вас попереду вічність, — дівчина намагалася звести розмову на жарти.

— Вам смішки, а у мене дисертація, — не здавався я.

— Дисертація?..

— Так. До того ж мій шеф, мабуть, уже повернувся.

— Хто?

— Шеф.

— Який шеф?

— Професор Закрицький.

— Олександр Іванович?

— Олександр Іванович. Ви з ним знайомі?

— Пригадуємо, — мовила іронічно і подивилася на свою подругу так, ніби між ними була якась змова.

— Встигнете з дисертацією, — серйозно сказала та. — Основне зараз — здоров’я.

Я промовчав. Лежав, нічого не розуміючи. У двері хтось тихо постукав. Дівчина відчинила їх, і до палати зайшов стрункий високий чоловік у білому халаті. На голові йому куйовдилася срібно-чорна чуприна, з-під густих кошлатих брів на мене глянули веселі очі.

— Як справи? — запитав у дівчат.

— Він опритомнів, але… — прошепотіла темноволоса і звелася йому назустріч.

— Чудово, — перехопив її чоловік.

— …він ще нездужає, Яне Романовичу.

— Нічого. Все буде гаразд, — чоловік підійшов до мене. — Як спалося? — запитав.

— Дякую, міцно…

Він лагідно усміхнувся.

— Що ж, будьмо знайомі, — взяв мою руку. — Ян Рос. Професор.

— Євген Терен, — в тон йому відказав я.

— Сподіваюся, з дівчатами ви вже познайомилися?

— На жаль, не встигли, — за мене відповіла темноволоса.

— От тобі й на. В такому разі — підходьте, будемо знайомитися. Котра з вас сміливіша? Ти, Вілено?

Блакитноока білявка простягла тендітну долоньку, ту ж, яка щойно приємним холодком торкалася мого лоба. Я потиснув її.

— Вілена…

— А мене, на жаль, звуть не Іриною, — підійшла ближче темноволоса.

— Чому “на жаль”?

— Мені так здається. Весь час ви марите якоюсь Іриною. Навіть мене переіменувати намагалися. А я — Ілонка. — Звела брови і знову пронизала мої груди гострим струмом чорних очей. — Запам’ятайте: Ілонка.

— Гаразд. Намагатимуся запам’ятати, — сказав байдуже.

Вона зніяковіла.

— Професоре, — звернувся я до Роса, — скажіть, довго мені ще лежати?

— Гадаю, недовго. Ваше здоров’я в безпеці. Важливіше інше… — Він замовк. Узяв фотель і підсів до ліжка. — Дівчатка, будь ласка, залиште нас. Нам треба дещо переговорити.

Ті здивовано перезирнулися й вийшли. Професор мовчав, мабуть, не знаючи, з чого почати.

— Що ж, — нарешті видавив, помітно хвилюючись. — Поговоримо як мужчина з мужчиною. Відверто…

Я, не розуміючи, стенув плечима. Мене завжди нервувала поведінка лікарів, які з усього роблять таємницю.

— Давно пора, — відказав і приготувався вислухати чергову настановчо заспокійливу проповідь.

Але нічого подібного не сталося. Те, про що я дізнався від професора, приголомшило мене, остаточно вибило з колії. Я вірив і не вірив йому. Виявляється, все моє попереднє життя — друзі, батьки, рідні, знайомі, мої захоплення, університет — залишилося в іншому світі, відпливло у небуття, підхоплене течією часу. Анабіоз… хвороба… операція… Ні! Це неможливо! Неможливо! Щось подібне могло статися хіба що з героєм фантастичного роману, а не з реальною людиною. Невже і справді мені треба забути все, абстрагуватися від минулого, починати життя спочатку, у незвичайних, невідомих умовах?.. А може, це тільки марення, сон? Мені стало негаразд.

— Не хвилюйтеся, — намагався заспокоїти професор. — Все буде гаразд.

Мені не хотілося його слухати. Я відвів погляд і сказав роздратовано:

— А тепер ідіть. Я хочу все обміркувати на самоті.

Він звівся і, побажавши мені швидкого одужання, вийшов. Я залишився сам. Мозок працював, ніби розведений отрутою. Так ось як обернулася доля! Боже мій!.. П’ятсот років… Що я буду робити у цьому світі? Хто вони, ці люди, серед яких доведеться жити? Які вони? На перший погляд, вони добрі, чуйні… П’ятсот років, либонь, не минули намарно, це видно по всьому. Певно, вони знають дуже багато, набагато більше від мене, а я… Хто для них я? Ні, це неможливо. Тут щось не те… Що більше я замислювався, то глибше відчував трагічність свого становища. Думки напливали одна на одну, доводили до розпачу, серед них загубилося моє власне “я”, голова знову запаморочилася, і я незчувся, як знову заснув чи, можливо, впав у безтямність…

* * *

Я прокинувся від дотику холодних дівочих рук. Вілена знімала з моєї голови шолома. Біля канапи стояли лікарі. Вони не полишають мене ні на хвилинку. Це почало набридати. Якісь дивні незрозумілі процедури роблять вони зі мною, особливо у сні. Завжди, коли я просинаюся, на мою голову натягнуто цей осточортілий шолом із проводами. На мої запитання, що б це могло означати, відповідають категоричним “так треба”. Що ж… Треба, то й треба. Їм видніше. Зрештою, здоров’я моє значно поліпшилося, я почуваю себе задовільно. Слабкість, але ніяких болів.

Так проминув місяць.

Одного разу, коли я лежав, розглядаючи якийсь ілюстрований журнал, до палати зайшла Вілена. Помацала пульс, зміряла температуру і сказала:

— Спробуємо піднятися. Я принесла вам одяг. Потрібно потроху розминатися.

Сказала і хутко вийшла. Я підвівся. Неслухняними ногами ступив на підлогу. Одягнувшись у білий легкий костюм, попрямував до дверей. На порозі мене зустріла Вілена.

— О, та вас зовсім не впізнати! Ану ідіть, ідіть…

Я почав розминати ноги, неначе ходулями ступаючи ними по кімнаті. Від стіни до стіни. Від стіни до стіни… Потім зупинився:

— Я хотів би побачити себе в люстрі, — сказав їй.

— Будь ласка, — вона провела мене до сусідньої кімнати. І знову залишила самого.

Я підійшов до великого люстра, що стояло в кутку, і здивувався. Невже це я? На мене глянув стрункий русявий юнак із запалими щоками. Світлий, старанно випрасуваний костюм гарно сидів на похилих плечах, увиразнюючи своєю білістю блідість сухорлявого обличчя. Я не вірив своїм очам. Невже й справді я пролежав законсервованим п’ятсот років, а тепер підвівся, ходжу, дивлюся у люстро, розпізнаю самого себе, наче давнього знайомого? А може, це містифікація? Може, я марю, охоплений гарячкою? Я вщипнув себе за руку. Побачив це в люстрі, відчув біль. Нічого схожого! Це не сон і не марення. А коли так — швидше звідси, швидше на повітря, у ліс, на вулицю. Я відчув надзвичайний приплив енергії. Досить фантасмагорії. Ось зараз я вискочу на вулицю, зупиню перше-ліпше таксі і поїду до гуртожитку. Привітаюся з друзями, одягну свій улюблений сірий костюм і подамся до університету. Мені обов’язково сьогодні ж треба розшукати Олександра Івановича. Він, певне, дочитав уже мою дисертацію, а може, й відгук написав. Я поборюся з цим старим нездарою, перехитрю цього хитруна, що ось уже стільки водить мене за носа. О, ні! Тепер він від мене не втече! Я ще покажу, хто такий Євген Терен. Він ще в мене…

Я вийшов з кімнати. В коридорі мене зустріла Ілонка.

— Куди це ви зібралися, Євгене? — запитала здивовано. Я зупинився розгублений. Не знав, що відповісти.

— Та я… я… зараз.

— Ви хочете вийти на повітря? Підемо разом, — запропонувала вона і гукнула, відчинивши двері кабінету: — Вілено, Віленко! Ти не бажаєш піти з нами? Євген хоче прогулятися.

Вілена не змусила на себе чекати.

— Я готова. Куди підемо? Знаєш, Ілонко, давай прогуляємося до його помешкання. Там уже все приготували. Я тільки-но говорила з Тіком.

“Яке помешкання? Що за Тік?” — намагався збагнути я, але так ні до чого й не додумався. Довелося йти за дівчатами. Мовчали. Вийшли на просторе, обсаджене деревами подвір’я.

Сонце низько висло над овидом, освітлювало розкішний яблуневий сад на березі озера, а по той бік темнів густий предковічний ліс. Високі сосни віддзеркалювали у воді свої темно-сині колючі тіні. Приємно пахла надвечірня прохолода. Сад тихо, натомлено засинав. Легенький вітерець погнав по моїй спині метушливих мурашок, і я відчув, що живу знову, переступаю ногами, йду. Довкола все було незнайоме. І сад, і цей чудернацький будинок, з якого ми вийшли, і озеро, і легенька доріжка, що, ніби місточок, з’єднуючи береги, бігла кудись у ліс, рухалася безперервно, нагадуючи ескалатор у метро.

— Навіщо вона, ота доріжка? — запитав я у супутниць.

— Нею ми переправимося на той бік, — пояснила Вілена.

З кожним кроком я дедалі більше переконувався, що потрапив у зовсім інший світ, перенісся на кілька сторіч уперед. Щодалі більше фактів говорило про це. Раніше я чудово знав ці місця, колись часто блукав тут із однокурсниками. Щоправда, озеро тоді було меншим, занехаяним, не було яблуневого саду по берегах, та й такої красивої, архітектурно довершеної споруди теж не було тут. На її місці колись стояв лижний трамплін. Взимку ми приходили сюди на тренування. Пам’ятаю, я іноді затримувався тут допізна, а потім проводжав додому Таню. Нам завжди було приємно йти поруч роз’їждженою за день лижнею. Легко ковзали лижі, розрум’янена Таня завжди щось щебетала, полохаючи веселим дзвінкоголоссям засніжену вечорову тишу. Влітку на озері ми часто каталися на байдарках. Тепер їх чомусь тут не видно. Натомість висне над водою легенька доріжка, і незнайомі дівчата йдуть поруч, супроводжуючи мене хтозна-куди.

Тепер тут багато квітів. У саду розбито клумби, а між ними врізнобіч рухаються вузенькі доріжки. Варто лише ступити на якусь із них, щоб дістатися в будь-який закуток лісопарку. Але ми йдемо пішки. Дівчата перемовляються між собою, проте я, зайнятий своїми думками, мало прислухаюся до розмови. Я почуваю себе тужливо. У мій мозок напливають гнітючі думки. За чимось далеким, назавжди втраченим щемить серце.

Ми підійшли до озера. Понад самою поверхнею води, заквітчаною білими лілеями, доріжка-ескалатор переправила нас на той бік. Тепер ми йшли лісом. Рівні просіки, закутані у надвечірній серпанок, обступили нас. Густа відволожена трава сюркотіла невгамовними цикадами. Мої супутниці принишкли, роздумуючи над чимось своїм, мені невідомим. Та й що я міг знати про них, нещасливий відщепенець XX сторіччя.

Ліс густішав, повнився тінями. Тільки згори широким коридором просіки на дорогу лилося бліде, як олово, надвечірнє мево. Небо згущувало кармазинні кольори, сонце легкими доторками сягало порваних торочок хмар, розімлілі від спеки сосни вичавлювали із себе густі гіркуваті пахощі смоли. З високого розлогого дуба злетів сполоханий птах і, лавіруючи у спокійному повітрі, подався вгору. Я зупинився, спостерігаючи за ним. Як давно я не бачив чогось подібного! Дивний настрій опанував мої почуття. Він, мабуть, передався і дівчатам: вони дивилися на мене, загадково усміхаючись. Я спостерігав за птахом. Я знову жив… Раптом з-за лісу навстріч даленіючій птиці, розпростерши руки, на голубе шатро неба випливла постать людини. Маневруючи в повітрі вона переверталася у незримій висотній течії.

— Що за диво?! — несамохіть вигукнув я, не відриваючи погляду від неба.

Дівчата голосно розсміялися. Ілонка підступила ближче, торкнулася мого плеча. Я здивовано подивився на неї.

— Привілеї віку, — мовила, гамуючи сміх. — Левітатор.

— Що?

— Левітатор. Апарат, що долає гравітаційне поле. Користуючись ним, можна вільно плавати у повітрі, наче у воді.

Тим часом людина безгучно пролетіла над просікою і зникла за гострими верховіттями дерев.

Ми рушили далі. Ліс закінчився. Він перейшов у мальовничий парк. Повітря стояло непорушне, але свіже, хоч відчувалася близькість міста. Перетнувши невелику галявину, ми вийшли до чепурного будиночка і зупинилися на широкій алеї перед розкішною, старанно обробленою клумбою. Вілена вказала рукою на будиночок:

— Тут ви будете жити. Зрештою, якщо вам уже набридло лікарняне ліжко, можете залишитися, ознайомитися з обстановкою, призвичаїтися до нових умов.

Я охоче погодився.

— До речі, що буде потрібно, звертайтеся до Тіка. Він в усьому поінструктований. Ми зараз познайомимо вас із ним.

— Дякую. Якщо можна, я спробую зробити це сам.

— А чому ж не можна, — похопилася Ілонка. — Воля ваша. Почувайте себе як удома. Ми нічого не будемо вам нав’язувати.

— Отже, до завтра, — не втримався я.

— Приємного відпочинку.

— На все добре.

Я попрощався з дівчатами і підійшов до будинку. Низенькими східцями піднявся на ґанок. Подзвонив. На порозі з’явився симпатичний, низький, ще не старий, але вже трохи згорблений чоловік. З-під маленької, оливкового кольору жокейської кепочки виглядали пасма русявого волосся. На сутулуватих плечах мішкувато висів чорний піджак. Бліде невиразне обличчя розпливалося в застиглій посмішці.

— Прошу, — він чемно вклонився і відчинив двері до передпокою.

Ми зайшли до просторої світлиці. Тут, як у палаті, де я проснувся, не було нічого зайвого. Книжкова шафа, фотель, письмовий стіл. І квіти. Дуже багато квітів. Замість вікон — у стіни вмонтовано прозорі широкі жалюзі, що відкривалися назовні. Я із задоволенням оглянув кімнату. Тим часом господар підсунув мені зручний, з високим вигином спинки фотель і запросив:

— Сідайте.

— Спасибі, — відповів я. — Ця кімната мені дуже подобається. І сад, і квіти. Ви її господар, чи не так?

— Відтепер тут будете мешкати ви.

— А як же ви?..

— За мене не турбуйтеся. Віднині я ваш помічник.

“Ого! — подумав я. — Навіщо мені помічник? Це щось нове”. Наголос сказав:

— Що ж, будьмо знайомі. Євген Терен, — і подав руку для привітання.

Чоловік ніяково мовчав. Він, либонь, не розумів мого жесту. Стояв, переступаючи з ноги на ногу. Нарешті озвався:

— Мене звати Тік. Модель 4189. Домашній помічник.

Я зрозумів: переді мною робот. У наш час про таких писали у фантастичних романах. Але то були витвори фантазії письменників, і на сторінках книжок із ними зустрічатися набагато приємніше, ніж ось так, насправді. Подумки я зважив, що зовсім не підготовлений до спілкування з ними.

Я пройшовся по кімнаті і крізь прозору стіну виглянув у сад. Там кілька чоловіків, одягнених у зелену уніформу, підстригали кущі. Тік тупцювався за моєю спиною.

— Модель “Садівник”, — не забарився пояснити Тік.

“Боже! Куди я потрапив? Невже й справді мені доведеться жити з цими кібернетичними дурниками?” — тужливо подумав я і важко опустився у фотель.

МІСТО

Через кілька днів мене виписали з лікарні, і я оселився у красивому будиночку на околі лісопарку. Знайомлюся з новим життям, намагаюся надолужити пропущене за п’ятсот років, хоч, правда, поки що з книжок. Літератури в мене вистачає, крім неї — до послуг мікрокіноплівки з популярним викладом основних досягнень цивілізації. Мене регулярно відвідують Ілонка та Вілена. З ними я вже встиг подружитися. Почуваю себе добре, хвороби моєї як не було. Тепер я можу довго гуляти на повітрі, хоч ходити далеко лікарі поки що забороняють. Тік дуже уважний і чемний, але його чемність встигла надокучити мені достобіса. Він невідступно ходить за мною, і тому до мене закрадається підозра, що робот контролює кожен мій крок. Але, як я переконався пізніше, мої побоювання були несправедливі: Тік усього-на-всього ретельно виконував свої обов’язки. Якось увечері, аби трохи розважитися, я спробував погомоніти з ним. Підійшов до нього, коли він сидів з газетою в руках у фотелі, й запитав:

— Відпочиваємо, Тік?

Він блимнув очима і сказав:

— А що робити, коли ви не даєте ніяких завдань? Я усміхнувся.

— Скажи, де тут можна роздобути сигарет?

— Що? Ви хочете палити? — обурився він. — Та ви… ви просто… Адже людям палити не можна. Нікотин шкідливо впливає на здоров’я. Не розумію вас.

— Заспокойся, Тік! — намагаючись загасити образу, сказав я. — Жартів не розумієш, чи що?

— Гарні мені жарти, — він знову блимнув на мене і зайнявся газетою. — Отруїтися захотіли, — буркнув.

— А що ти читаєш?..

— Газету. Не бачите, чи що? — робот щодалі більше насторожувався.

Я взяв у нього газету і почав розглядати її.

— Це стара газета. Колись їх випускали спеціально для роботів, — поінформував він. — Ви нічого не знайдете в ній цікавого. До того ж — мова… Остання модель “Журналіст-4170” була зовсім погана.

Аби позбавитися зайвих нарікань, я повернув газету.

Він поклав її собі на коліна.

— Тік, — знову заговорив я. — Ви що, недобачаєте?

— З чого ви взяли? — обурився робот.

Я показав на окуляри, що недбало висіли на його переніссі:

— А це навіщо?

— Як навіщо?.. — Тік нервував. — Та з вами, бачу, сьогодні не все гаразд. Чи не захворіли часом?.. Може, лікаря викликати?

— Ні, ні. Не треба, — при згадці про лікаря мене починало лихоманити. — Я почуваю себе добре.

Про окуляри про всяк випадок я більше не згадував. Зрозумів: Тік одягає їх для форми або ж когось копіює. Можливо, свого творця. А щоб перевести розмову на інше, я сказав:

— Вибачте, Тік. Я заважаю вам. Просто у мене сьогодні поганий настрій. Надокучила самотність.

— Так чому ж ви мовчите? Треба було повідомити мене раніше. Зачекайте, я зараз. Але… кого добродій бажає бачити?

— Якщо можна, Ілонку або Вілену. У крайньому разі професора Роса.

Та й кого я міг покликати ще?.. Коло моїх знайомих було надто вузьким.

— Будь ласка, Тік, подумайте, — попросив я і пішов до своєї світлиці.

За кілька хвилин робот постукав у двері.

— Зайдіть.

— Ілонка і Вілена прийдуть уранці, — відрапортував він. — Сьогодні у них справи.

— Дякую.

Я залишився на самоті зі своїми невтішними думками. Ліг на канапу, але спати не хотілося. Моє сумління мучила одна проблема: що я робитиму у цьому не зовсім зрозумілому мені світі? Подумки я знов і знов повертався до далеких днів моєї юності. Вони живими картинами поставали в моїй уяві.

…Ось я бачу свого, тоді ще молодого, батька. Він приходить із праці, бере мене малого на руки, і ми довго сидимо на вузенькій, побитій шашелем та потрісканій від негоди лавочці під яблунею. Кругом гупають стиглі яблука; батько починає щось розповідати, а я, боячись проґавити бодай одненьке слово, уважно слухаю. Мати, як завжди, порається біля печі. Вона готує вечерю. А потім наша сім’я сідає вечеряти, тут же, під яблунею, просто неба, під зорями, і ще довго, аж поки не підкрадеться сон, я слухаю заклопотано-ніжний голос матері і бадьорий, гучний — батьків, а опісля, коли я засну, мати кладе мене в ліжко, і в мої дитячі сновидіння осипаються з неба достиглі зернятка зірок і гупають яблука, пропахлі гіркими пахощами полину та польових чебреців.

Коли все те було? Невже й справді з того часу минуло п’ятсот років і немає вже на цьому світі ні батька, ні матері, і яблуні теж давно повсихали, і навіть багато зірок погасло на небі, а серед них і моя, та, під котрою колись народився. А може, моя ще горить і світитиме мені довго-довго, варто тільки відшукати її. Але як знайти її, свою заповітну зірку, серед отої зоряної рясноти?

Невже моє життя промайнуло як сон, кануло кудись у небуття разом із шкільними та університетськими друзями, разом з Танею, яку колись так безтямно кохав, разом з отими тихими вечорами, що пахнуть стиглими яблуками і сиплються срібними зорями? Скінчилося. Жити тепер тобі вже під іншим небом, з іншими, незнайомими людьми, а в спадщину від минулого залишаються хіба що солодкі спогади.

Одна з тих дівчат, що зустріли твоє пробудження, чимось нагадує Таню, твою далеку Таню, яку ти більше ніколи не побачиш. А може, то і є Таня? Може, то вона відродилася в іншому, ще прекраснішому образі? Адже краса не зникає ніколи, вона вічна, вона успадковується, передається з покоління в покоління, відшліфовується і квітне ще чудовіше, ще буйніше.

А ім’я! Яке ніжне, красиве і просте ім’я! Ілона… Ілонка. Його можна повторити тисячу разів у різних найпестливіших варіантах, — але навіщо? Що їй до тебе, далекого прибульця. Для неї ти не хто інший, як грубий старомодний дідуган п’ятсотрічної давності. І нічого дивного в цьому немає. Все правильно. Хіба зрозуміє вона тебе, вона, що народилася й живе у цьому дивному суспільстві, серед роботів і механізмів. А може, ти помиляєшся. Можливо, крім автоматів, у них є щось інше, своє, досконале, про що ти не можеш і помислити?

Ех Ілонко, Ілонко!.. Чим нагадуєш ти Таню? Нагадуєш? Але ні! Таня була іншою. Ось прийдеш ти завтра, і нам ні про що буде говорити, бо у нас різні погляди на життя і немає спільних знайомих, ні друзів, ні приятелів, ні навіть надокучливого шефа із своєю рудою пройдою. Немає нікого.

Тож що накажете робити мені, мої дорогі нащадки? Яку справу доручите, добродії сучасники? Може, сидіти та тішитися спогадами і в такий спосіб марнувати дні? Мовчите? Не знаєте відповіді?

З такими думками приблизно опівночі я заснув. Цілу ніч мені снилися батьки, снився університет, і лекції, і Олександр Іванович, солідний, поважний, сивий, з примруженими очима (у них завжди жила підозра), він ходив по аудиторії, щось читав, розповідав — незрозуміле, туманне, густо розбавляв свою промову цитатами та давно відомими дотепами і, мабуть, був вдоволений сам собою, аякже, он ба який він дотепник та розумник, а ми з Танею сиділи за першим столом і обмінювалися записками. Ми писали їх просто у зошитах для конспектів, а Олександр Іванович спідлоба, поза окулярами, заглядав у них і був задоволений з того, що ми так ретельно конспектуємо його нудотну, як меляса, проповідь.

А потім мені снився сад. Цвіли яблуні, гули бджоли, і озеро гойдало на тугих раменах хвиль байдарки, і ми з Танею пливли по ньому. Вода — чиста і тиха, як і сама Таня. А коли я пильніше придивився до дівчини, розпізнав, що то не Таня, а струнка темноволоса Ілопка. А та інша, білявка, стоїть на березі і, розмахуючи руками, щось смішне гукає нам. І хоч до нас не долітають її слова, ми з Ілонкою сміємося. Потім байдарка перевертається, ми летимо у воду, і ось уже мокрі, мов курчата, сидимо біля вогнища, а роботи-рибалки сушать нашу одіж…

Проснувся я рано. Мої думки були все ще у далекому минулому. Я почував себе новонародженим, хоч і зберігав у пам’яті спогади про колишнє життя. Мені хотілося пити. Я пішов на кухню, відкрутив кран. На руки потекла біла рідина. Від несподіванки я злякано висмикнув їх з-під струменя.

— Тік!

— Слухаю вас, добродію!

— Що це? — запитав я, простягаючи руку.

— Молоко, — спокійно відказав робот.

— Молоко?..

— Так, добродію, молоко. А чому це вас дивує? Ви відкрили кран молокопроводу.

Тільки тепер на білій пластмасовій ручці крана я побачив блакитний напис: “Молоко”.

— Як правило, перед сном люди випивають чашку молока. Я, як і всі роботи, молока не п’ю зовсім, — сказав Тік.

Я був здивований: молоко подавалося по трубах так само, як і вода. Я напився води і повернувся в кімнату. Незабаром у двері тихо постукали.

— Прошу…

До кімнати зайшли Вілена й Ілонка. За їхніми плечима маячило закам’яніле обличчя Тіка.

— Доброго ранку, Євгене! Як самопочуття? — запитала Ілонка.

— Дякую, нормально.

Дівчата були веселі, балакучі, мабуть, сонячний настрій ранку передався їм, вдихнув щось грайливе, дитяче. Легенькі, наче зіткані з білої павутини, сукні контрастували з чорним зім’ятим костюмом робота, що улесливо крутився біля них.

— Прошу сідати. Запобігливий Тік приніс фотелі.

— Тік, ти вже нагодував господаря? — запитала Ілонка.

Дурникувате, завжди усміхнене обличчя робота враз стало пісним.

— Поки що ні. Він щойно проснувся, — тої ж миті робот вийшов на кухню. Ілонка пішла за ним, щоб дати розпорядження. Ми з Віленою залишилися удвох.

— Чи подобається вам Тік? — запитала вона.

— Приємний чоловік, — усміхнувся я. — Ми з ним навіть подружитися встигли. Але спершу я наразився на неприємності. Чому ж ви не попередили мене?

Вілена засміялася.

— Наскільки я пам’ятаю, ви не хотіли цього самі.

До кімнати повернулася Ілонка.

— Ви про що? — втрутилася в розмову.

— Про робота.

— Про робота? Що, можливо, якісь неполадки з Тіком?

— Ні, все гаразд, — заспокоїв я. — Просто ви забули, що п’ятсот років тому…

— Ой, нам навіть у голову не прийшло. Хоч, правду сказати, послугами роботів ми теж уже давно не користуємося у сфері домашнього обслуговування.

— Чому?

— Просто — це неетично. Їх успішно замінили комплексні автоматичні лінії. До речі, вони теж до ваших послуг.

— Звідки ж тоді Тік? — здивувався я.

— Анахронізм. Декілька роботів ми виписали з музею. Спеціально для вас. Намагалися створити вам обстановку дещо подібну до часів, з яких ви прийшли. Адже, здається, вже тоді роботи входили в побут?

— Так. Але то були не людиноподібні роботи.

— Вибачте. Прорахувалися. Але їх можна забрати, якщо ви того захочете.

— Ні. Поки що не треба, — байдуже одказав я.

Тік подав сніданок. Ми нашвидкуруч поїли, вийшли на вулицю і поїхали оглядати місто.

Був теплий погідний ранок. Вулиці наповнювалися людьми. Місто приємно вразило мене. Я впізнавав і не впізнавав його. Знайомий ландшафт декорувався зовсім новою обстановкою. Багато квітів, дерев, парків. Тротуари-ескалатори та аеромобілі на повітряних подушках могли швидко доставити пасажирів у будь-який район міста, хоч більшість людей ходили пішки. Маленькі світлі котеджі губилися серед буйнолистої зелені. Вони були прямою протилежністю будинкам, що споруджували люди моєї епохи. Приземкуваті, невисокі (куди й подівся потяг до неба, тепер його наблизили до землі, поселили у блакитну прозорість стін, вітражів, дахів) вони навівали щось ідилічне, спокійне, врівноважене. “Архітектура — вияв душі народу”, — згадалися чиїсь слова, і я подумав про духовний світ людей, що живуть у цих чудових будиночках-котеджах, обсаджених квітами, фруктовими деревами та декоративними кущами. Мене вражала не тільки своєрідна архітектура жител, а й особлива архітектоніка парків та скверів, що наближалася до природи, викреслювала все штучне, надумане, зайве. Вулиці — просторі, зелені, без нагромадження транспорту, гамору й диму. Скрізь панувала якась незаймана польова тиша і спокій. Дороги, вимощені мармуровими плитами, ніби виростали із зелених піль, бігли врізнобіч, ховалися під землею, знову виринали на поверхню, перепліталися, схрещувалися, висли у повітрі ажурними арками або змійками обплутували високі пагорби, на яких гніздилися найкращі парки а чи найвеличніші споруди.

З аеромобіля ми зійшли в центрі. Далі мої супутниці запропонували йти пішки. Через просторий майдан та невеличкий скверик ми вийшли на широку зелену вулицю. Вона здалася мені знайомою, я ніби колись тут був, хоч будинки стояли на ній не ті, до яких я звик, і тільки один з них вирізнявся своєю старовинною, але привабливою архітектурою, в якій я упізнав свою молодість, своє перше життя. Нараз мене охопили такі почуття, ніби я потрапив додому, повернувся з далекої мандрівки у своє сторіччя, і мені уявилося, що зараз ось ці масивні двері розчиняться і звідти вийде хтось із моїх знайомих, можливо, навіть Таня. Я метнуся їй назустріч, забуду все: дівчат, що стоять поруч, і свою подорож через віки, і оці фешенебельні будівлі, що, мов сторожа, обступили храм моєї юності. Я зупинився, приголомшений напливом почуттів. На очі навернулися сльози.

— Що, впізнаєте? — вивела мене з оціпеніння Ілонка.

— Так. Наш оперний театр.

— Пам’ятка архітектури дев’ятнадцятого сторіччя. Тепер тут музей історії музики, — спокійно пояснила вона.

— Все, що старіє, перетворюється в музеї або в музейну рідкість, — сказав я.

Ілонка, либонь, зрозуміла мій натяк, похопилася:

— Не треба так, Євгене. Не треба.

— Зрозумійте мене. Я часто ходив сюди зі своїми друзями. А тепер стоїть ось він, наш осиротілий оперний, і немає більше у мене друзів, і не повернеться те життя, для якого я народився.

— Я все розумію. Але ж у вас тепер є нові друзі, нове життя, — вона взяла мене під руку, наче давнього знайомого, й лагідно заглянула в очі. — Правда ж, Вілено?

Білена змовчала. Йшла замислена, мовчазна, весь час відставала або поспішала, залишаючи нас удвох.

Я усміхнувся. Мабуть, вперше з того часу, що минув після мого пробудження. Мій настрій мінявся. Мені було приємно йти вулицями казкового міста з цією кокетливо-незрозумілою дівчиною, йти поруч неї, відчувати її тугу, налиту здоров’ям руку, дихати з нею одним повітрям, бути її сучасником і водночас усвідомлювати, що йду я тими ж стежками, де колись давно-давно поруч мене йшла інша дівчина, так схожа на цю.

Припікало сонце. Тремтячи на вітрі, мліло на деревах листя. Ми наближалися до парку. Перед входом до нього зібралося багато людей. Стояли, очікували. Я звів голову і побачив, як над парком, майже з безхмарного неба, з однієї маленької хмаринки, що правильним чотирикутником повисла у ньому, срібно виблискуючи на сонці, засіявся рясний рівний дощ. Ми підійшли до натовпу.

— Штучний дощ, — пояснила Ілонка. — Почекаємо. Він швидко пройде.

— Що? — здивувався я. — Ви навчилися керувати погодою?

— Штучні дощі для нас не диво. Уже понад двісті років вони йдуть у потрібних людям місцях.

— Чудово! В нашу епоху про це тільки мріяли. Тим часом хмарка попливла орошувати інший

парк. Освіжене листя струшувало важкі сизуваті краплини. Ми зайшли у свіжовикупану сутінь дерев. Знову засяяло сонце і пасмами-рунами перекинуло до пагорба грайливу веселку. Ми піднялися на пагорб. Перед очима розгорнулася дивоглядна панорама. Внизу, омиваючи круті береги, звивистою блакитною стрічкою текла річка. Ажурні мости з’єднували її стрімкі береги. За нею, над зеленим роздоллям поля, йшов дощ. Його срібні коси, немов струни велетенської арфи, виблискували на сонці. А праворуч, ген там у далечині, в сонячному меві, ніби підводні човни, виринаючи з помаранчевого виру рослинності, склом вітражів блищали будинки. Мені перехопило подих. Чогось подібного я ніколи не бачив.

Ілонка підійшла ближче, запитала:

— Подобається?

— Неперевершено!

— Але годі. Ще буде час роздивитись, — мовила Вілена. — Хочете, ми вам покажемо…

— Що? — насторожилася Ілонка.

— Майдан.

— Майдан?

— Так.

— А що? Це ідея. Хочете подивитися? Гадаю, це вам буде цікаво.

Я, не зрозумівши, стенув плечима:

— Коли ваша ласка…

— Ходімо.

Тепер ми йшли під гору. За кілька хвилин дісталися на величезний, обсаджений платанами майдан. На ньому бавилося багато дітей. Ще зовсім маленьких, безпосередніх, щебетливих. Серед їхньої галасливої юрби ходила молода чарівна дівчина у білому вбранні. По той бік майдану, під густими шатами дерев, стояв ряд чорних мармурових обелісків. За ними, під деревами, ніби велетенська квітка, що вчепилася за вершок пустотілого напівпрозорого стебла, всередині якого щось безперестанку рухалося, огорнута сліпучим ореолом променів, здіймалася до неба гігантська гранчаста чаша, виготовлена з невідомого мені матеріалу. Складалося враження, що вона зліплена з окремих кристалів, які повсякчас міняють кольори і випромінюють ізсередини потужні пучки променів, начебто там у них щомиті спалахували і гасли, гасли і знову спалахували величезні очі прожекторів. Споруда повільно оберталася навколо осі-стебла, пучки світла схрещувалися, перетасовувалися, химерно переломлювалися і огортали чашу барвистим серпанком, зітканим із променів, а потім розсіювалися у просторі.

— Як називається цей майдан? — запитав я у дівчат.

— Перемоги, — відповіла Ілонка.

— Над ким?

— Ви хотіли запитати — над чим?

— Тобто… — я не зрозумів її запитання.

— Його названо на честь перемоги над злом.

— Що, ви перемогли зло? — дедалі більше дивувався я.

— Так. Нам пощастило навіки розпрощатися зі злом. Он його символічний цвинтар, — дівчина показала на рядок чорних обелісків. — Ходімо побачите.

Поминувши гамірну колону дітей, яких, виявилося, привели на екскурсію, ми підійшли до обелісків.

— І все ж мені не зрозуміло, — звернувся до дівчат. — Як ви змогли позбавитися зла?

Вони мовчки переглянулися.

— Адже воно завжди існує поруч із добром. Ці поняття нерозривно пов’язані між собою і розпізнаються тільки в протиставленні. До того ж нахили людини до зла, як і до добра, передаються генетично і можуть виявитися через кілька поколінь.

— Все це правильно, — перепинила мене Ілонка.

— Отже, ви не впевнені, що зараз, ось у цей момент, коли ми стоїмо перед цими символічними обелісками, десь не народилася людина із спадковими задатками найжахливіших діянь, які виявляться пізніше.

— Ми цього не боїмося, — сказала дівчина, і мене дещо знервувала її самовпевненість.

— Розумію. Тут багато залежить від виховання, але ж…

— Так. Виховання насамперед. Але йому ми допомагаємо ще й іншими засобами.

— Якими, якщо не таємниця?

— Справа в тому, що наші вчені відкрили найістотніші закони розвитку іоносфери та суспільства, яким підпорядковується все живе, серед нього й людина. Нині ми навчилися керувати цими законами, тобто спрямовувати їхню дію в потрібному нам річищі за допомогою спеціальних пристроїв — психорадарів. По всій планеті вони генерують гармонійні вібрації, котрі розвіюють, знешкоджують ще в зародковому стані негативні риси характеру людини. Це, так би мовити, фабрики благородних діянь. До речі, одна з таких фабрик — перед вами, — вона показала на чудернацьку чашу, яка оберталася в ореолі хитросплетених променів.

— Можна подивитися на неї зблизька? — кивком голови я показав на чашу.

— А чому ж ні? — здивувалася Ілонка.

— У такому разі…

— Ходімо, — взяла мене під руку. — І, вже звертаючись до Вілени, яка щось пояснювала маленькій дівчинці, гукнула: — Віденко, піднімемося на психорадар.

Ми проминули мармурові плити і вузькою затіненою алеєю вийшли на невеликий, відполірований до дзеркального блиску металевий майданчик, посередині якого здіймалася, виблискуючи усіма кольорами райдуги, дивна споруда. Проміння її світла падало на блискучу поверхню майданчика, рикошетом відскакувало від нього, вловлювалося люстрами, котрі з усіх боків оточили майданчик, і вже від них розсіювалося в повітрі. Світло було таке яскраве, що у мене заболіли очі, і я несамохіть затулив їх руками. Ми уповільнили кроки. Ілонка ще тримала мене за лікоть.

— Візьміть, Євгене. Так буде безпечніше, — Вілена подала мені чорні світлозахисні окуляри, які вона взяла у чергової, що сиділа у невеличкій халабудці при вході до споруди.

Я надів їх, і враз мені здалося, що я потрапив у зовсім інший, невідомий мені світ, який існує десь поза моєю свідомістю, що проміння тисне на плечі, пронизує наскрізно, просвічує кожну клітину тіла, робить його прозорим, і що варто ступити ще кілька кроків до епіцентра цього всевладного виру світла і кольорів, як він підхопить нас, мов велетенські пушинки, підхопить і вишпурне геть за свої неіснуючі межі.

Дівчата теж наділи окуляри, і ми рушили далі. Незабаром опинилися на рухомій доріжці, яка швидко сховала нас у підземеллі. За якийсь час я відчув, як вона, ніби спіткнувшись об невидиму перепону, почала стрімко підніматися вгору. Тільки тепер я зрозумів, що ми потрапили у порожнисте стебло незвичайної гранчастої чаші-квітки, яка обертається десь там, угорі. Крізь матово-білі стіни миготіли мінливі спалахи променів, вони вривалися знадвору крізь вузькі прозорі щілини на стиках кристалів і заливали шахту стебла яскравим, невизначеного кольору світлом. Піднімалися близько хвилини і зійшли на одному з виступів, звідки ми попрямували в середину чаші й зупинилися у величезній круглій залі з банеподібною стелею. Тут панувала майже абсолютна тиша. Стіни, покриті люмінесцентною фарбою, світилися м’яким тьмянкуватим полиском. Ми зняли окуляри. Я пішов по слизькій відполірованій підлозі, почув, як лунко відбиваються від стін мої хисткі кроки, і здивувався, що не відчуваю ніякого руху, адже зала повинна була обертатися. Здогадався, що обертається тільки зовнішня оболонка чаші. Бачив, як Ілонка підійшла до пульта, натиснула якісь кнопки, і від стіни відокремилися, ніби виросли з неї, три стільці.

— Будь ласка, — запросила вона.

Ми з Віленою попрямували до неї. Сіли.

— Які ваші враження? — запитала Ілонка і обвела рукою просторий інтер’єр зали.

— Наче у казці.

— Справді, наче у казці, — потвердила Вілена.

— Але чому тут не видно людей?

— Тут працюють автомати. Людині тут робити нічого. Хіба що екскурсанти. Подібно нам, — дівчина пригубила усмішку.

— Ба, навіть автоматів не видно, — окинув поглядом голі стіни.

— Апаратура в іншому залі, — вона звелася і пішла до стіни. — Прошу.

Стіна розступилася, і ми потрапили до невеликої, гарно освітленої кімнати, схожої на лабораторію. Нас зустрів неймовірний гамір. Здавалося, ось-ось лопнуть барабанні перетинки. Над головою лунко тріскалися спалахи, що засліплювали, ніби там, угорі, розбурхалася гроза. Під ногами двигтіла підлога. Я затулив долонями вуха, потім знову відкрив їх.

— Пульт управління, — ледь розпізнав голос Ілонки.

Я підійшов до похилої площини, яка спиралася одним кінцем об стіну, а іншим лежала на підлозі, і побачив на ній безліч ручок, шкал, тумблерів, кнопок, написів. Не встиг роздивитися все це, як дівчата покликали мене. Квапилися до виходу. Вони, мабуть, не виносили несамовитого гамору. Вілена підійшла до заглибини в стіні, торкнулася пальцем ледь помітної кнопки. Площина легко поповзла вгору, і перед нами з’явилася ще одна неглибока ніша. Ми ледве вмістилися в ній. Двері опустилися. Нас огорнула пітьма. Тільки дві бліді плями невиразно окреслювалися в ній. Це були обличчя дівчат. Я відчув їхнє дихання. Під ногами ворухнувся м’який пластик, і ми стрімко почали опускатися. Ніби падали у бездонну яму. Я звів голову і побачив угорі темну пустку, яка блимала блідим оком мерехтливого вогника. Поступово темрява почала розвіюватися, перед очима запульсувало море вогнів. Ми знову опинилися на рухомій доріжці підземного коридора, а ще за хвилину вийшли на поверхню. Я зупинився, зачарований хаотичним танцем променів. Побачене вразило мене. Я помітно відчував утому. Дівчата, мабуть, теж.

— Що ж, либонь, на сьогодні досить? — запитала Вілена.

Я ствердно кивнув головою.

— А тепер обідати.

— Пропоную кафе у Парку Диких Троянд, — сказала Ілонка.

Аеромобілем ми швидко дісталися до Парку Диких Троянд. Зайшли у невеличке, обгороджене живоплотом кафе. Там було дуже мало людей. Вілена підійшла до диктофона і продиктувала замовлення. Ми сіли обідати. Тільки тепер я відчув, що мені дуже хочеться їсти. Дівчата замовили овочевий салат, хліб, морозиво, горіхи, яблука, тістечка, фруктовий сік і якийсь невідомий мені пінистий напій, що був налитий у келихи. Я не знав, з чого починати.

— Прошу, — Ілонка першою підняла келих.

Ми випили. Напій мав приємний запах і пощипував язика. На смак він мені зовсім не сподобався.

— Смачно? — запитала Ілонка. Я кивнув головою.

— Що це таке? — запитав, розглядаючи келих.

— Напій, що знімає втому. Ви втомилися?

— Трохи.

— У такому разі випийте ще.

— Дякую, годі. Боюся сп’яніти. Дівчата засміялися.

— Алкогольних напоїв ми не вживаємо.

— Зовсім?

— Ні за яких умов, — сказала Вілена. — Навіщо пити отруту?

— їжте, — запросила Ілонка. — Наприклад, я дуже зголодніла.

— Помічаю, ви нічого не їсте м’ясного? — я намагався надати своєму голосу жартівливого тону.

— Що?

— М’яса. Чому ви не їсте м’ясних блюд?

Вона здивовано подивилася на мене. Певне, не зрозуміла, про що мовиться. Їй на підмогу прийшла Вілена.

— Правильно, — пояснила вона. — Люди нашого суспільства м’ясних страв не їдять.

— Але чому?

Дівчата перезирнулися, не зрозумівши, знизали плечима.

— Ну, як би вам пояснити, — почала Ілонка. — Бачите, ми над цим просто ніколи не задумувалися.

— І ви ніколи не пробували м’яса?

— Якого?

— Певно ж — тварин.

— Ні. А навіщо? Протеїни легко синтезуються…

— Зачекай, Ілонко, — поклала виделку Вілена. — Тут справа не в тому. — І, вже звертаючись до мене: — Пам’ятаєте пророчі слова Ламартіна про те, що настане час, коли люди будуть відчувати таку ж відразу до м’яса тварин, яку вони відчувають до людського. Отже, такий час настав. Ми — переконані вегетаріанці.

“Важко доведеться мені”, — подумав я, але промовчав. Узяв салат і знехочу почав їсти.

— А ще я ніде не можу дістати сигарет, — покінчивши з обідом, поскаржився я.

— У нас не палять.

— Але у мене звичка. Ви розумієте, що це таке?

— Якщо ви і справді не можете обійтися без нікотину, його можна синтезувати в безмежній кількості. Але я радила б розпрощатися із поганими звичками. — Ілонка встала з-за столу, підійшла до автомата, табло якого було густо всіяне хімічними формулами.

Довго чаклувала біля них, аж поки з автомата не посипалося щось подібне до сигарет. Дівчина принесла їх мені на маленькій таці, і я запалив.

— Дякую, — сказав ніяково.

— Не пийте вина, не опаганюйте серце тютюном — проживете стільки, скільки жив Тіціан, — засміялася Вілена. — Здається, так говорив ще Павлов…

— А хто такий Тіціан? — запитала Ілонка.

— От тобі й на! — здивувалася Вілена. — Відомий італійський художник епохи Відродження.

— Прожив дев’яносто дев’ять років, — докинув я.

— Дев’яносто дев’ять? — перепитала Ілонка. — Для нас це не дивина. Теж мені, знайшли старожила!

І дівчата голосно засміялися.

По обіді ми вийшли з кафе і поїхали до мого будиночка. Я розпрощався з дівчатами, піднявся на ґанок і тихо відчинив двері. Тіка не було. Я ще почував утому і якусь внутрішню спустошеність. Сів у фотель і знову запалив. Від незвички легко запаморочилася голова. Густі кільця диму розчинялися у повітрі і, захоплені легким повівом, випливали через напіввідчинені жалюзі. Я підійшов до однієї з них, розчинив її ширше, ще раз глибоко затягнувся димом синтезованої сигарети, що догоріла до самісіньких пальців, і викинув недопалок на подвір’я.

МЕДОВИЙ ТИЖДЕНЬ

Зв’язатися з Олексем Архиповичем Козирем було не так просто. Жив він у невеличкому приморському курортному містечку, його адресу і номер телефону Ніні дав Гаркун, та Станіслав ніяк не міг додзвонитися: може, господар переїхав на іншу квартиру, може, виїхав зовсім з міста. Як би там не було, Станіслав з Ніною вирішили їхати. Ніна саме успішно склала екзамени і була ще у відпустці, Станіслав теж узяв відпустку, і вони поїхали його автомобілем, розраховуючи зустрітися з Козирем, а разом і відпочити, покупатися в морі, посмажитися під південним сонцем. Дні стояли погожі, теплі, отже, на півдні літній сезон саме в розпалі. До курортного містечка два дні їзди, якщо їхати не поспішаючи, аби подорож не втомлювала, приносила задоволення.

Відповідно екіпірувавшись, прихопивши із собою все необхідне, що може знадобитися в дорозі і на морі, вирушили рано-вранці, ще до сходу сонця, поки траса не була перевантажена транспортом і не пекло жарке літнє сонце. Станіслав вів машину впевнено, відчувалося, що сидіти за кермом — його звичне діло, настрій був прекрасний, особливо у Ніни. Ще б пак! Все складалося пречудово. Позаду нелегка екзаменаційна сесія, метушня, переживання; попереду — південь, море, відпочинок. Її романтична натура вимальовувала найфантастичніші пригоди і ситуації, в які вони чомусь обов’язково мають потрапити, бо й справді, що то за поїздка без пригод, що то за подорож, коли вона пройде буденно. Особливо Ніну хвилювала зустріч з Козирем, тут її фантазія дала собі волю. Він уявлявся їй якимсь загадковим, несхожим на інших диваком, що повернувся до них з прийдешнього і приховав у собі безліч таємниць, які має вивідати саме вона, Ніна. Почувала себе детективом, від якого великою мірою залежить успіх задуманої операції. На Славка надіятися нічого. Жіночою інтуїцією відчувала, що перша роль покладається на неї, і не сумнівалася в успіхові. Майбутня зустріч інтригувала, хоч дещо й бентежила.

— Про що мовчиш? — запитав Станіслав, зиркнувши на Ніну і торкнувшись рукою її шовковистого волосся. — Втомилася? Ось побачимо пригоже місце — зупинимося, відпочинемо.

— Ні, Славку, я не втомилася. Думаю…

— Про що?

— Як все-таки добре, що ти догадався узяти мене із собою. Сам додумався чи, може, Шатров підказав? Скажи, Славку!

— Мама, — усміхнувся стримано. — Я без її ради кроку ступнути не можу. Не знаю тільки, чому вона вибрала саме тебе моєю супутницею.

— Бач, який ти…

— Який?

— Мамин синочок.

— А ти справді повірила?

— Атож… Сам ти до такого додуматися не міг.

— А от і додумався. Та і що я без тебе? Ніщо…

— Не кпинь, Славку. А то розгніваюся, і буде тобі клопоту… — Ніна прихилилася до його плеча, її м’яке волосся залоскотало щоку. — А ти справді мамин синочок, Славку?..

— Справді. Я в неї один. Після того, як сталося з батьком оте страшне, мама живе тільки мною…

— А що сталося з твоїм батьком? Чому я про це нічого не знаю?

— Навіщо тобі?

— І все ж, Славчику?..

— Загинув. Розірвався у повітрі літак і… Катастрофа сталася над океаном…

— Він був льотчиком?

— Він був футболістом.

— І давно це сталося?

— Я ще й не народився. Але… не будемо про це…

— Вибач, Славчику. Я не знала… Я не хотіла… І все ж… Я дуже тобі вдячна. Ти — молодець… Уявляєш: південне сонце, море, піщаний пляж, люди… Багато людей. А серед них — і ми з тобою. Займайся чим хочеш, нікуди не поспішай, відпочивай, купайся… — перевела розмову на інше. — А де ми жити будемо?

— Де ж? Звичайно, в готелі.

— Яка самовпевненість! Думаєш, зараз так просто влаштуватися в готель? Курортний сезон. Там таких, як ми з тобою, — повно.

— Я про всяк випадок взяв відрядження. Шатров дав. Мусять же вони якось влаштовувати людей з відрядженнями.

— Завбачливий. А куди я приткнуся?

— Заспокойся. Не залишу ж я тебе саму. А готель там нічогенький. “Асторія”. На березі моря, можна сказати, на самісінькому пляжі.

— Ти що, був там?

— Давно. Їздили з мамою відпочивати. В дитинстві вона завжди возила мене з собою.

— Чому ніколи не розповідав про це?

— Коли те було! Я й не згадав би, якби не ця поїздка, якби не Козир. До речі, як ти уявляєш нашу зустріч з ним?

— Мені здається, все буде гаразд, — упевнено сказала Ніна. — Нам треба тільки гарненько обміркувати, про що ми будемо з ним говорити. Адже від того, який ми тон задамо, залежить усе.

— Обміркуємо. Зрештою, про що йтиметься в розмові — нам ясно. От боюся тільки, чи захоче він узагалі з нами говорити. Хтозна, що він за чоловік.

— Гаркун запевняв, що цілком пристойний чоловік. Розумний, симпатичний…

Далі їхали мовчки. Сонце вже височенько підбилося над горизонтом, починало пряжити, в кабіні автомобіля ставало задушно, незважаючи на вітер, який вривався У розчинене вікно, але й він був гарячим. Обабіч дороги миготіли стрункі шеренги тополь, переліски. Швидко проїжджали невеликі села, за якими, скільки сягало око, зеленим килимом врунилися розлогі лани, висвіжені веселками, що яскравіли над поливальними машинами. Автомобіль м’яко, ніби на хвилях, погойдувався на нерівностях дороги, мотор працював тихо, заколисував монотонним гулом, навіював дрімоту. Асфальтова стрічка поповзла на невисокий пагорб. Станіслав наддав газу, машина легко вискочила на пагорб, і праворуч, в обрамленні буйнозеленої рослинності, зблиснуло під промінням сонця блакитне дзеркало невеликого степового озера.

— Ось де ми перепочинемо, — сказав Станіслав, з’їжджаючи на ґрунтовий путівець, що вів до води. — Збирай наші припаси, Офелійко, будемо снідати. Ти, мабуть, добряче зголодніла?

Зупинилися в затінку крислатої верби. Станіслав вийшов першим, розім’явся, потім роздягнувся і попрямував до води.

— Купатися будеш? — запитав Ніну.

— Зачекай. Дай-но перевдягнусь. Десь тут мій купальник був, — почала порпатися у валізі. — Куди ж він подівся? Чи не забула я його вдома? Але ж ні! Наче брала. — І раптом радісно-дитячий вигук: — Ура! Знайшла! Будемо купатися!..

Станіслав підійшов до машини, відчинив задні двері, взяв килимка, кинув його під вербу. У дверях побачив оголену Нінину спину, впоперек якої з-під пахв вузенькою білою смужечкою проходив слід від ліфчика.

— Зачини двері, безсоромнику! — наказала, прикривши блузкою груди, і почала знімати витерті джинси.

“І навіщо вони мучать себе тими джинсами, — подумав Станіслав, розстилаючи на траві килимка. — Куди воно годиться. Ходять, мов середньовічні рицарі в панцерниках. Мода… І хто її вигадав таку дурну моду?”

Ніна вийшла з машини, наблизилася до Станіслава, зав’язуючи стрічкою волосся, зібране на потилиці в пухнастий хвостик. Хлопець мимохіть замилувався нею. Струнка гнучка постава, пружне, гарно збудоване бронзовошкіре тіло (“і де вони встигають так рано засмагнути?”), бездоганно пригнаний купальник, що увиразнював незайману пружність високих гострих грудей та спортивну гнучкість тонкої талії.

— Сі-сі… — присвиснув Станіслав і чомусь знову подумав про дивовижну несумісність грубих заношених джинсів і цього ніжного дівочого тіла. — Ось ми які?..

— Які?

— Мов під лекало виведені…

— А ти ж думав? — Ніну, здавалося, аніскілечки не бентежила та неприхована прискіпливість, з якою Станіслав розглядав її. Вона грайливо крутнулася, демонструючи себе, запитала:

— Подобається?

— Гарна.

— Щось ти раніше цього не помічав…

— Звідки знаєш?

— Знаю…

— Бо дурний був, то й не помічав.

— Тепер порозумнішав? — засміялася І побігла в озеро. — Дивися, Славку, розумнішай! — гукала, легко викидаючи руки і загрібаючи ними воду. — А то так дурнем і помреш над своїми талмудами…

Станіслав поплив за нею. Вода була чистою, теплою, спокійне блакитне плесо віддзеркалювало густу стіну очеретів на протилежному березі. З осоки крадькома випливла качка з виводком пухнастеньких каченят, які клубочками котилися за своєю матір’ю, залишаючи на воді слід. Качка почула небезпеку, голосно крякнула і швидко попливла в густі зарості. На озері знову запанував спокій.

Довго плавали, насолоджуючись приємною свіжістю води, бризкалися одне на одного біля берега, аж поки не відчули, що тіло починає проймати дрож.

— Годі бовтатися, — сказав Станіслав. — Ти он уже посиніла. Так і застудитися недовго.

Повилазили на берег, Станіслав розтер Нінину спину пухнастим рушником, аж поки вона не стала червоною, легенько ляснув по ній долонею:

— Все гаразд. А тепер — снідати!

— Здається, я ніколи не була такою голодною, — сказала Ніна.

— То після купання. Що тут у нас є? — виніс з машини валізу. — Подивимося, чого тут мама настаралася.

Ніна розстелила серветки, поставила на них термос, розіклала бутерброди з маслом і ковбасою, варені яйця, соковиті стрічки цибулі, огірки, печиво…

Поснідавши, запили міцною чорною кавою, смакуючи кожним ковтком, потім Ніна помила чашечки, прибрала зі “столу”, і вони повлягалися, підставивши сонячним променям свої дужі молоді тіла.

— Відпочинемо трохи і — далі, — сказав Станіслав, простягаючи Ніні темні світлозахисні окуляри. — Візьми.

— А де ми ночувати будемо? — поцікавилася Ніна.

— Щось зметикуємо. Зрештою, я взяв спальні мішки. Хочеш, заночуємо десь на лузі, біля річки, у копиці пахучого сіна?..

— Оце чудово! — зраділа Ніна. — Краще не придумаєш! Запах свіжого сіна, монотонна музика цикад, зоряне небо над головою… Скоріше б вечір! Ні, ти таки молодчина, Славку!

Якийсь час лежали мовчки, дослухаючись до запаморочливої полуденної тиші, яка час від часу порушувалася писком якоїсь дрібної пташки: ф’юїть, ф’юїть… Тиша висіла над озером, над розімлілою від спеки рослинністю і, здавалося, сповивала увесь світ.

— Спиш? — запитала Ніна.

— Дрімаю.

— Дрімаю… — перенадила. — Ти краще скажи, для чого ти живеш?

— От тобі й маєш! Чого це тебе несподівано потягло на філософію?

— Ай справді, Славку, для чого живе людина?

— Не знаю. Це надто високі матерії. Живе, щоб жити.

— Це не відповідь, — сказала таким тоном, ніби їй доконче треба було почути єдино правильну вичерпну відповідь на своє запитання. — Є ж якийсь сенс у тому, що ми прийшли на цей світ? Адже в природі все продумано.

— У тому й сенс, щоб жити, — відчувалося, що Станіслав підтримує розмову для годиться, бо знав, коли Офелія вдається до філософії, то це надовго і відкараскатися від неї не така вже й легка справа.

— Це як мінімум. Але ж є, мабуть, щось більше, вище, основніше, з чого випливає оте твоє “жити, щоб жити”. Я десь читала, що людина створена, щоб думати і кохати.

— Жіноча філософія, в якій все зводиться до кохання. І життя, і смерть. Тож не пригнічуй свого самолюбства: думай і кохай.

— Я так і зроблю… Думатиму і кохатиму, — розмірковувала вголос Ніна. — І в цьому сенс? Ні, мабуть, щось є і над цим. Не може бути, щоб тільки це лежало в основі нашого буття. Адже людина не мусить замуровувати себе тільки в особистих, індивідуальних почуттях. Ні! Порятунок — у світі загальних інтересів та ідей.

— Сміливо, — засміявся Станіслав, — але ж ідеї теж. бувають різними, та й загальні інтереси не завжди збігаються з істиною. Скільки ми знаємо прикладів, коли загальні інтереси, підкріплювані, здавалося б, високими ідеями, виявляються звичайнісінькою фікцією, нонсенсом. Спершу треба правильно визначити ідею, а потім уже викликати до неї загальний інтерес, віру. Перше — важче…

— Але ми відхилилися від основного, Славку.

— Це точно. Відхилилися. Пора їхати. А то ми з твоєю філософією й ночувати будемо біля цього болота. — Станіслав звівся на ноги й почав одягатися.

— Ну й нестерпний же ти, Станіславе! — Ніна, мабуть, була незадоволена тим, що не встигла наговоритися.

— Збирайся. Філософствувати будемо увечері, у спальних мішках, на запашному сіні. Як ти говориш, під монотонну музику цикад…

Ночували справді в долині невеличкої безіменної річечки, під відкритим небом, на запашному луговому сіні.

Не до філософії було їм.

А тільки-но над землею затремтів світанок, піднімаючи з води легенький туманець, Станіслав був уже на ногах. Оглянув мотор, перевірив пальне, вимив машину чистою річковою водою, викупався сам і аж тоді пішов будити Ніну. Вона довго не хотіла просинатися, щось бурмотіла, вовтузилася, нарешті розплющила повіки, глянула на Станіслава сторопілими очима, либонь, не розуміючи, де вона і що з нею відбувається.

— Такий сон перебив! Такий сон!.. — Знехочу виборсувалася із спального мішка.

— Пора збиратися. Будемо вирушати, поки не піднялася спека. Не забувай: ми вже на півдні. А спати будеш там, коли приїдемо. Піду приготую каву — і в путь!..

Ніна викупалася, потім довго чепурилася перед люстерком своєї мудрованої косметички (на її мові це означало “чистити пір’ячко”), потім підійшла до машини, де на чистому вимитому капоті стояв термос і чашечки з паруючою кавою. Була тихою, зніченою, присмирнілою. Де й поділася її зухвала хлопчакуватість. Уникала зустрітися із поглядом Станіслава.

— Як спалося? — запитав він, теж аби не мовчати. — Що снилося?

— Та ну тебе… — швидко випила каву й подалася в кабіну. — Поїхали, Дон Кіхот нещасний…

Станіслав прибрав з капота термос, сів за кермо. Ніна причаїлася, зіщулилася, ніби їй було холодно. Дивилася кудись в одну точку через бокову шибку і нічого не бачила.

— Ну чого ти? — Станіслав несміливо торкнувся її руки.

Ніна повільно повернулася, усім тілом подалася до нього, її голова безсило схилилася на його плече, холодні губи м’яко торкнулися шиї. Заплющила очі і ледь, чутно прошепотіла:

— Мені соромно, Славку. Не знаю, як дивитися тобі в очі. Боже, як мені соромно…

Станіслав завів мотор.

До містечка під’їздили опівдні.

Білими корпусами санаторіїв воно розкинулося вздовж берегової лінії, що, вигинаючись дугою, утворювала затишну бухту, захищену з трьох боків невисокими пагорбами, по яких крізь зарості тропічної рослинності дерлися вгору чепурні одноповерхові будиночки, досить-таки дивної для незвичного ока архітектури.

Оддалік од берега, на блакитній гладіні, статечно стояли на якорях кілька велетенських океанських кораблів, між ними, білопінними дугами розкреслюючи воду, сюди й туди сновигали моторні човни, на лагідній хвилі погойдувалися вітрильники, виловлюючи в свої чаїні крила вологі морські пасати.

Море дихало солонуватою свіжістю, пахло рибою і йодом.

Безперестанку бігли до берега високі спокійні хвилі, які розбивалися об гранітну набережну, вибухали шквалом срібних бризок і білими клубками піни відкочувалася назад.

Готель “Асторія”, як і говорив Станіслав, стояв на березі моря неподалік од пляжу, але місць у ньому, як і сподівалася Ніна, не було. Про це категорично сповіщала картонна табличка, що стояла на бар’єрчику, за яким, одгороджена скляною стінкою з напівкруглим отвором унизу, сиділа огрядна розфарбована блондинка, раз по раз посоловілими від нудьги очима кидала меланхолійні позирки на присмирнілий натовп, ніби перед нею були не люди, а отара овець.

— Не стійте, не чекайте, — повторяла завчене, — нічим зарадити не можу.

Станіслав з Ніною проштовхнулися до віконця, аби подати їй посвідку про відрядження.

Блондинка навіщось покрутила її в руці і, не читаючи, повернула.

— Зверніться в організацію, куди відряджаєтесь. Може, вони щось зарадять.

— А може, все таки ви зарадите? — запитав Станіслав.

— Нам ніколи про це мізкувати, — одказала, позіхаючи, блондинка. — Нехай там і думають, куди ви приїхали.

— А ми не в організацію приїхали, — спробував пояснити Станіслав.

— То вже не мій клопіт. Зараз у нашому місті проходить симпозіум філателістів. Усі місця зайняті. Нічим зарадити не можу, молодий чоловіче.

— Кого-кого?.. — обурилася Ніна, — філателістів? У курортному місті?.. В курортний сезон? Та це ж глум, люди добрі… Знущання…

— Справді, такий симпозіум доречно було б провести десь за Полярним колом, — підтримав хтось Ніну, і всі засміялися.

— Не знаю, не знаю! — підвищила голос блондинка. — Начальству видніше, де що проводити.

— Якому начальству? — допитувалася Ніна. — Філателістичному чи вашому, місцевому?

— Мабуть, їхній мер марки колекціонує, — підкинув хтось.

— Тепер це модно, — додав інший.

— І вигідно.

— Мер-філателіст?.. Такого я ще не чув. Ну, трапляється там риболовлею бавиться чи в чарчину заглядає. Не без таких мерів. А щоб марками…

— Не скажіть, не скажіть. Пам’ятаєте гоголівського городничого, що вишивати любив? То чому б і марками не…

— Тепер вони всі вишивати навчилися. Тільки-но до трибуни доб’ється, такі словесні вишивки мережить, такі узори плете, як мороз по шибці! Мистецтво!

— І хрестиком, і гладдю…

— Частіше гладдю. Білим по білому. Щоб без зайвих контрастів…

Люди пожвавилися, загомоніли, знайшли спільну мову, спільну тему. Стовбичити біля віконечка стало легше, веселіше.

— Громадяни! Дотримуйтесь тиші! Не заважайте працювати. Боже, що за народ пішов? Розв’язали язики! — Блондинка обхопила голову руками. — Замовкніть нарешті! Пекло якесь!..

Розштовхуючи ліктями натовп і, важко відсапуючись, до віконечка із слонячою впертістю пробивався опасистий, з величезним животом чолов’яга. По його м’ясистому розпашілому обличчю стікали цівочки поту. Забачивши його, блондинка гримнула Ніні:

— Громадянко, відійдіть од віконця. Пропустіть чоловіка. — Вона простягла йому папірця. — Заповніть, Аристархе Абрамовичу. Щось давненько ви не з’являлися в наших місцях. Забуваєте давніх знайомих…

— Праця, справи, знаєте… — пузань схопив папірця і почав випручуватися з натовпу.

— А йому, отже, ви зарадити можете? — запитала Ніна.

— Громадянко, прошу вас востаннє: не заважайте працювати. У нього броня.

— У таких броня скрізь, — обізвалася якась жінка. — Вони без неї кроку ступити не можуть. Броня на випадок війни, броня в ложу театру, броня на автобус, залізницю чи літак, броня в сауну, броня на курорт, броня в готель. Броня, броня, броня… Хто її вигадав?

— Та отакі ж і вигадали.

— Цей, мабуть, і на цвинтарі вже забронював для себе місце…

— Аякже! На центральній алеї…

— І пам’ятник заготовив…

— Лишилося некролог підписати…

— Групою товаришів…

— Жлоб рогатий, — підсумував хтось.

— Самі ви жлоби рогаті, — огризнувся пузань і сів до столика заповняти анкету.

— Ходімо звідси, — сказав Станіслав. — Почалися наші поневіряння. Я так і знав…

— Не панікуй, Славку. Якось влаштуємось. — Оптимізм ніколи не полишав Ніну.

Вони вийшли у вестибюль.

— Що ж, Офелійко, доведеться ночувати в машині. Ночі тут теплі.

— До того ж у нас спальні мішки є, — підморгнула змовницьки, либонь, натякаючи на минулу ніч. — І невеличка практика. Я згодна.

— Але ж тобі соромно.

— Доведеться звикати. Минеться. А зараз давай займемося розшуками Козира. Може, він щось допоможе.

— Їдьмо…

На виході з готелю Ніну зупинила старенька, але жвава бабуся.

— Що, донечко, зупинитися ніде? — запитала, і Ніна здивувалася: що б це мало означати?

Ніяких знайомих у неї немає в цьому містечку, а тут на тобі — “донечко”. Що потрібно цій бабусенції?

— Ніде, бабусю. Наші місця вже зайняті. Заброньовані…

— Здалеку приїхали?

— Здалеку.

— Ви одна чи?..

— Удвох, — показала на Станіслава.

— Надовго? — допитувалася старенька.

— Не знаю, що й відповісти. Бачте, що з житлом робиться?

— Бачу, бачу, голубонько. Але можна зарадити. Зупиніться у мене. Я тут недалечко живу. Запевняю: не гірше, ніж в тому готелі.

— Славку, чуєш що бабуся пропонує?

Бабуся заметушилася, швидко попрямувала до дверей, ведучи за собою Ніну. Прошепотіла тихо, втаємничено:

— Ви ідіть отако он… Біля газетного кіоска зачекайте. Я зараз…

— У нас машина, бабусю.

— Тим краще, голуб’ятка. Тим краще…

Вони перейшли вулицю, де на протилежному боці біля тротуару стояв автомобіль. Сіли. Станіслав завів мотора.

— Куди їхати? — запитав.

— Отако прямо й прямо. А там я скажу. Поїхали. Бабуся принишкла, мовби збиралася з думками. Потім заговорила швидко, улесливо:

— Ой, які ви гарнесенькі, молодяточка. Як сонечка. Мабуть, недавно побралися?

— Недавнечко… У весільну подорож приїхали… Медовий тиждень у нас. На більше часу не вистачає… — не змигнувши оком, збрехала Ніна.

— Знаю, знаю, що то за щастя бути молодими. Сама колись була. Ой була, була!.. Куди й поділося? Як згадаю!.. От дивлюся на вас — наче голубочків пара. Щасти вам, діточки. У мене вам буде гарнесенько… Та й беру недорого. Як з вас, нехай буде всього по п’ятірочці за добу… Тут знаєте скільки тих курортників. Як мошви. По куточках туляться. А я вам окрему кімнатку відпущу, — торохтіла балакуча бабуся. — Розумію, справа молода, гаряченька…

У люстрі, що було прикріплене перед лобовою шибкою, погляди Станіслава й Ніни зустрілися. Вона підморгнула хлопцеві, помітила, як він густо зашарівся, усміхнулася змовницьки й утаємничено. Мовляв, а що, ускочив, парубче?..

Прихилилася й сказала тихо:

— Оце тобі, Славку, й акаузуальний синхронний зв’язок, над яким ви з Шатровим б’єтеся день і ніч. Оце тобі й прогнозування культурологічних проблем!

І задоволено розсміялася.

— Еге ж, дітоньки, правдоньку кажу, гаряченьке… — по-своєму зрозуміла сміх старенька і торкнула Станіслава за плече: — Он біля того особнячка зупинися, лебедику. У нас тут гарно, з квіточками… І море близенько… З чаєчками і корабликами… Приїхали… Покатали стареньку…

Станіслав під’їхав до воріт, зупинився.

— Що ж, давайте знайомитися, — сказав, відчиняючи дверцята. — Станіслав…

— А мене Есмеральдою Іполитівною величають. А тебе як, донечко?

— Я Офелія, — не без гордості сказала Ніна. — Чули про таку?

— Тепер такий світ настав, що завгодно почути можна. Гарненьке ім’я. Виходьте, діточки. Машину можете он там у дворі поставити, біля офіцин… Зараз відкриють ворота. — Вийшла і загукала, перехилившись через хвіртку. — Віталику, онучку, а ходи-но сюди!

На ґанок вискочив голопузий русявий хлопчик років десяти, одягнений у блакитні вицвілі шорти, на ногах теліпалися розбиті сандалики.

— Відчини ворота, Віталику, нехай дядько заїде. Мама не дзвонила? — метушилася Есмеральда Іполитівна.

— Ні, — відповів хлопець, відчиняючи ворота. Станіслав заїхав у двір.

— Ми живемо з дочкою, — пояснила Есмеральда Іполитівна. — Та ще оцей шибеник. Байстрючок неслухняний. Влітку живемо в офіцинах, а будинок здаємо курортникам. Треба ж виручати людей… Зараз я вам відчиню… Там у нас кімнатка з окремим ходом. Вам буде зручно. Ніхто не заважатиме.

Есмеральда Іполитівна повела Ніну на другий бік будинку, піднялася на маленький ґаночок, довго шукала в сумочці ключа, нарешті відчинила двері, і Ніна зайшла у невеличкий танок, в якому стояла газова плитка, кухонний столик і два стільці.

— Тут можна приготувати сніданок, зігріти каву, пообідати, — пояснила, відчиняючи ще одні двері, теж замкнені.

Кімната була невеликою, але затишною. Стіни обклеєні свіжими шпалерами, підлога пофарбована, перед канапою, застеленою плюшевою покривкою, лежав невеличкий килимок. На канапі, як і в будь-якому готелі, — чисті простирадла, рушник, дві подушки. На невеликому письмовому столі у вазочці стояли квіти. Стіну перед ліжком прикрашала репродукція картини відомого мариніста, вправлена в багетову рамочку. Телевізор, карафка з водою, дві склянки, шафа для одягу, два фотелі… Все як мається бути.

— Подобається? — запитала Есмеральда Іполитівна.

— Годиться… — відповіла Ніна. — Піду покличу свого судженого.

— І речі заодно можете забрати, — підказала бабуся. — Живіть скільки вам забажається.

Ніна вийшла. На подвір’ї Станіслав розмовляв із Віталиком, що крутився біля автомобіля, не перестаючи стукати об землю футбольним м’ячем.

— Давай речі, чоловіче. Будемо поселятися, — по-господарськи розпорядилася Ніна.

— Ну, що там?

— Не люкс, але жити можна. Саме для молодят, — не забула вколоти. — Люксові номера заброньовано.

— А ми тут з Віталиком вияснили одну важливу справу. Виявляється, він знає Олеся Архиповича.

— Он як!

— Він викладає у них фізкультуру в школі-інтернаті. Вважай, нам пощастило. Віталик береться влаштувати нам зустріч. Сьогодні ж…

— Тебе, Віталику, сама доля нам послала, — Ніна провела рукою по його шорсткому білявому волоссі. — А далеко ваша школа?

— Та ні, не так щоб і далеко, але бабуся…

— Що? Не пускає з дому? Хлопець кивнув головою.

— Нічого, — сказав Станіслав. — Ми її гарненько попросимо. Хочеш покататися?

— Хочу.

— Тоді збирайся.

— Прямо зараз?

— А навіщо відкладати на потім? Ось ми тільки перенесемо свої речі, влаштуємося і поїдемо. Згода?.. — Станіслав узяв із автомобіля валізу, меншу передав Ніні.

— Ти тільки не забувай, Славку, називати мене Офелією, — шепнула Ніна. — А то може статися конфуз. І запам’ятай: я твоя дружина. І у нас… медовий тиждень…

— Намагатимуся не забути. Все жартуєш? Дивися!.. А то може статися так, що роль нареченої може бути останньою в твоєму репертуарі.

— На що ти натякаєш?

— Гарне мені “натякаєш”! Сама затіяла цей спектакль. Що ж… Доведеться тепер грати роль закоханого чоловіка.

— Доведеться… — Ніна подивилася на нього закоханими очима. — Думаю, з моєю допомогою впораємося.

— Де вже мені без твоєї допомоги! Вони піднялися на ґанок.

— Розташовуйтесь, — запросила Есмеральда Іполитівна. — Я ненадовго вийду. Треба ще раз пройтися до готелю. Бачили, що там робиться? А в нас половина будинку пустує. Треба виручати людей.

— Ми вас підвеземо, — сказав Станіслав. — Тільки відпустіть з нами Віталика. Виявляється, він знає чоловіка, з яким нам треба побачитися.

— Той шибеник усіх знає. А чого ж! Нехай їде. Тільки дивіться за ним. А то може таке вчворити!

— Гаразд… Віталику, ти вже зібрався? — гукнув Станіслав. — Тоді на коней! Не будемо вас затримувати, Есмеральдо Іполитівно. Ощасливте ще когось.

— Не забудьте взяти ключі.

— Може, давайте розплатимося? — запитала Ніна.

— Ще встигнемо, лебедята, — сказала Есмеральда Іполитівна. — Наперед не беру. Їдьте…

…Спортивний комплекс школи розташувався у розкішному парку на околиці містечка. Бігові доріжки, стадіон, спортивні майданчики, критий басейн — усе декорувалося тропічною рослинністю, все поринало в зелені, квітах, аромат яких змішувався з терпкими віддихами моря, п’янив, мов молоде невиброджене вино. Станіслав поставив машину в затінку платана, і Віталик вискочиб з неї.

— Зараз я його знайду. Зачекайте! — подався в напрямку просторої світлої будівлі, що проглядалася в кінці широкої алеї, вимощеної дрібненьким гравієм.

Станіслав і Ніна пішли за ним.

На зеленому, гарно доглянутому полі, що одним кінцем виходило до моря, хлопчаки, не зважаючи на спеку, грали в футбол. Станіслав присів на вишмульгану лавку, почав спостерігати за грою, дедалі більше й більше захоплюючись нею. Ніна ходила парком, милувалася розмаїттям квітів, що строкатістю кольорів буяли на клумбах, немов на них було розстелено живі майстерно зіткані килими.

Віталика не було. Хлопець щез, наче випарувався. Тільки хвилин за двадцять Ніна помітила його постать у кінці бокової алеї, на якій чоловік у синіх спортивних шароварах, світлій тенісці і широкополому солом’яному брилі підстригав кущі живоплоту. Віталик підбіг до нього, зажестикулював руками, показуючи на дорогу, де стояв їхній автомобіль.

Чоловік поклав на лавку ножиці, скинув бриля, витер хусточкою чоло і неквапно пішов алеєю в напрямку до стадіону слідком за Віталиком, який гнав поперед себе м’яч, стукаючи ним об тверду втоптану доріжку.

“Оце, мабуть, він і є, Козир”, — подумала Ніна, підходячи до Станіслава.

— Чуєш, Славку! Та облиш ти хоч тут свій футбол.

— Зачекай, Ніно! Поглянь, як прорвався он той голопузий правий крайній! От молодець! Ну, давай, давай, дорогенький! Отак! Отак! Гол!!! — вигукнув радісно, схопив Ніну в обійми і почав цілувати.

— Збожеволів… Зовсім збожеволів, — пручалася вона. — Он, мабуть, Козир іде… А ти як мала дитина.

— Який Козир? Де? Звідки ти знаєш? — Станіслав відпустив Ніну, поглянув у бік чоловіка, що, розмовляючи з Віталиком, наближався до них, і присмиріло опустився на лавку.

Забачивши Ніну й Станіслава, хлопець побіг швидше, наблизившись до них, відрапортував:

— Знайшов. Он він іде. Ну ви тут поговоріть, а я побіжу теж пограю трохи. Будете їхати — покличте. Добре?

— Гаразд, — сказав Станіслав. — Біжи…

Козир наближався, не кваплячись, натомленою трохи розвалькуватою ходою, придивляючись, хто б то міг до нього завітати. В свою чергу приїжджі розглядали його. Ніна помітно хвилювалася, і це видавали її міцно стиснуті губи і нервове тремтіння пальців.

Підійшов. Привітався. Був середнього зросту; статура— міцна, кремезна; рухи — неквапні, виважені; руки — дужі, засмаглі на сонці; таке ж засмагле мужнє, з правильними рисами обличчя; тонкий прямий ніс, задумливі, ледь примружені очі; вигоріле на сонці, мабуть, колись русяве, а тепер попелясте, коротко підстрижене волосся неслухняно їжачилося на голові. На Станіслава він зробив враження людини замкнутої, відлюдкуватої. Ніна торопіла в здогадах щодо його особи.

— Ви до мене? — запитав, і жоден мускул не сіпнувся на його вольовому, ніби вилитому з бронзи, без слідів будь-яких емоцій обличчі. — Чим можу бути корисним?

— Ми до вас від Антона Карповича Гаркуна, — пояснила Ніна. — Знаєте такого?

— Гаркуна? — перепитав, сідаючи на лавку і запрошуючи сісти своїх співрозмовників. — Це щось нове. Давненько вже нічого від нього не чути. Що це йому в голову стукнуло?

— Не йому, Олесю Архиповичу. Це нам.

— Розповідайте, — Козир глянув на годинника. — У мене обмаль часу. Через півгодини починаються заняття в спортзалі.

Станіслав з Ніною, збиваючись, розповіли йому про мету свого приїзду, про те, що їх як наукових співробітників футурологічної бібліотеки він цікавить насамперед як один із співавторів повісті, опублікованої колись в журналі, і що їм хотілося б поговорити з ним про це детально, і тут, певне, десятьма — п’ятнадцятьма хвилинами не відбутися, отже, бажано було б зустрітися і, коли в нього буде вільний час, поговорити, нікуди не поспішаючи.

Козир мовчав, щось роздумуючи, і та мовчанка не обіцяла нічого втішного, принаймні так здавалося Ніні. “Ось встане зараз, — думала вона, — вибачиться, розпрощається, пославшись на зайнятість, піде на своє навчання, і що тут будеш діяти? Не примусиш же його розводитися перед ними про свої пригоди, ділитися враженнями від них”.

— Власне, мені не зовсім зрозуміла мета вашого приїзду, — сказав вислухавши. — Якщо ви маєте на увазі моє минуле, мені, правду кажучи, не хотілося б повертатися до нього бодай у спогадах. Збожеволіти можна від усього цього. А я ще хочу пожити нормальною людиною.

— Нам тільки уточнити деякі моменти, — в голосі Ніни ще жевріла якась надія. — Дещо нам уже розповів Антон Карпович.

— Гаркун? — уперше за час їхньої розмови на обличчі Козира промайнула ледь помітна усмішка. — Той може. Вам краще й надалі мати справу з ним.

— Проте… ми б просили вас… Зрозумійте, це дуже

важливо…

— Не думаю. Що тут може бути важливого? До того ж стільки часу збігло!.. Ви надовго до нас? — запитав.

— Побудемо трохи, — відповів Станіслав.

— Давно прибули?

— Сьогодні.

— Літаком?

— Ні, у нас свій транспорт. Козир знову поглянув на годинника.

— Давайте домовимося так. О сімнадцятій у мене закінчується навчання. А десь о двадцятій… Де ви зупинилися?

— Недалеко від центру, — сказав Станіслав.

— О двадцятій чекайте мене в кафе “Аеліта”. Знаєте де це?

— Знайдемо, — радісно сказала Ніна. — Щиро дякуємо вам, Олесю Архиповичу.

— Це там, у скверику, біля пристані, — пояснював Козир. — Отож домовилися. Чекайте. Тільки подбайте, щоб заздалегідь зайняти столика. У ці години там завізно. Знаєте, у нас містечко курортне, людне. Отож ви вже

подбайте…

— Гаразд. Усе зробимо. Дуже вам вдячні. — Ніна не приховувала своєї радості.

— До зустрічі. Я не прощаюся, — сказав і швидко пішов по алеї до лави, на якій лежали садові ножиці і бриль.

Кафе справді було переповнене, і Станіславу довелося вистояти довгу чергу, щоб зайняти столик на відкритій веранді, що виходила на море, нависаючи над самою водою Сонце поволі почало опускатися за пагорби, заливаючи дрібні рухливі хвилі гарячим пурпуром З галасливим квилінням у повітрі ширяли чайки, з розгону падали на воду, вихоплюючи з неї поживу. На неве личкому естрадному майданчику грав оркестр У кафе було гамірно, людно, хоч тут, на веранді, відвідувачів було менше Через розчинені вікна музика виривалася на простір, заполоняла його, летіла понад хвилями, розчинялася у повітрі і, піддавшись її гіпнотизуючим ритмам, Ніна мимохіть почала пристукувати під столом ногами, а її блискучі збуджені очі невідривно дивилися на алею, вичікуючи появи Козира.

Офіціант накрив стіл, побажав приємно провести вечір, а Олеся Архиповича досі не було. Нарешті Ніна побачила його міцну приземкувату постать, що впевнено пробиралася крізь натовп унизу, біля входу в кафе. Вона перехилилася через бар’єр, помахала рукою. Козир відповів тим же, швидко піднявся по дерев’яних східцях, підійшов до столика.

— Доброго вечора, друзі! — привітався, і в його голосі вже не було тих холодних ноток, які звучали при зустрічі вдень. — Гарно влаштувалися! — показав на море.

— Добрий вечір! А ми вже думали, що ви не прийдете, — сказала Ніна і уважно подивилася йому в очі.

— Як то “не прийдете”? Такого статися не могло. Треба завжди дотримуватися слова, — сказав категорично.

— Сідайте, будь ласка. Дозвольте я буду за вами сьогодні приглядати, — запрошувала Ніна, підсовуючи прилад.

— З приємністю, — сказав, умощуючись. — Як вам подобається у нас?

— Чудово, — відповіла Ніна. — Особливо море.

— Ви вперше у наших краях?

— Я вперше. Станіслав бував і раніше.

— Отож вам буде цікаво. Містечко наше невеличке, але має багату історію. А сягає вона ще другої половини VI сторіччя до нашої ери, коли до цих піщаних берегів причалили судна грецьких мореходів, вихідців із Мілета, що в Малій Азії. Від міста, закладеного еллінами, до нас дійшли археологічні залишки, що зберігаються в різних музеях, серед них і в нашому краєзнавчому музеї. Так що раджу обов’язково відвідати цей музей. Наше містечко і район, що прилягає до нього, — то великий археологічний заповідник.

Станіслав наповнив шампанським келихи.

— За вашу молодість, друзі! — підвівся Козир. — За успіх!

— За вас, Олесю Архиповичу! За ваше чудове місто, за море! — урочисто сказала Ніна, і всі випили.

— То, кажете, ви знайомі з Гаркуном? — Козир поставив келих і, мабуть щось пригадуючи, знову усміхнувся. — Пощастило вам.

— Він мій сусід, і ми часто зустрічаємося, — сказала Ніна. — І вас згадуємо.

— Он як! — здивувався Козир. — Цікаво… І що ж він про мене розповідає?

— О, Антон Карпович в захопленні від вас.

— Навіть так?

— А чому б і ні? Адже колись ви були гарні друзі.

Чи не так?

— Чому були? Ми ними й залишилися. Як він там поживає? Все в шахи грає? Так би мовити, утверджується на шахових полях?

— Ще й як! — сказала Ніна. — Просто-таки дивовижна пристрасть. Але виграти в нього — марна затія. Мені здається, що якби він серйозно зайнявся шахами, неодмінно чемпіоном світу став би. Але про це він і слухати не хоче. Шахи для нього так собі… хобі… не більше.

Море буркотіло вечірнім прибоєм, що розбивався об гранітну набережну, вирував пухнастими клубками піни, і розсипався міріадами дрібненьких крапельок, які вітер заносив під тент. Козир дістав хусточку, витер змокріле чоло, взяв апельсина і почав здирати з нього шкірку.

— Хобі, кажете? — його обличчя перекривилося гримасою. — Ні, дочко, не так все просто. А ви знаєте, звідки у нього це хобі?

— Ні, не доводилося задумуватися над цим.

— Тоді наберіться терпіння, слухайте, — він поклав апельсина. — Антон рано залишився без рідних. Загинули на фронті. Це, мабуть, вплинуло на характер хлопчика. В дитбудинку, куди його забрали, він тримався осторонь інших дітей, був відлюдкуватим, замикався сам у собі. Весь час щось думав, усамітнювався. Діти його недолюблювали, часто глузували, прозивали ворожбитом. Зрештою, до цього він звик. Шукав собі діла, розваг. Та ніщо не могло захопити його по-справжньому. Раптом відкрив для себе шахи. Весь вільний час просиджував за шахівницею, розв’язував найскладніші задачі, вивчав спеціальну літературу. А згодом і грати почав. Ніхто з ровесників не міг виграти у нього, тут він був богом. Уже й тоді, коли життя налагодилося і він став відомим вченим-анабіологом, захоплення шахами не минуло. Та тоді для цих занять бракувало часу. І ось на поприщі науки він, до речі, так само, як і я, зазнав фіаско. Те, що сталося з нами після того викрадення в майбутнє, те, що ми побачили, пережили і переосмислили там, назавжди відштовхнуло нас від нашої професії, від науки. Ми дійшли висновку, що займалися не тим, чим треба, ми просто ретельно виконували свої обов’язки в ім’я ідеї, в ім’я науки. Ми ніколи б не згодилися переселити людей у невідомий нам світ, навіть тоді, коли б вони самі цього хотіли, коли перед ними стояла альтернатива: або вони житимуть там, у невідомому нам світі, або смерть тут. Тепер-то я переконаний: краще смерть. Явище природне, закономірне. Експериментувати ж з людиною, не знаючи, що з того буде?! Такого права не дано нікому. Побувавши там і побачивши все на власні очі, ми переконалися, що ніяка, нехай найвища ідея не виправдовує наших дій. Виявляється, є засоби, які найблагороднішу ідею можуть зробити мерзенною. Бо немає вівтарів, на які можна приносити людські жертви, немає кумирів, якими можна було б виправдати людські нещастя. Сказано: не людина для свята, а свято для людини. Це істина не нова, та кожен приходить до неї своїм шляхом. Якщо взагалі приходить…

Так от. Повернувшись звідти, ми забули про свою колишню професію і зайнялися кожен своєю справою. Антон знову згадав про шахи. У нього, мабуть, пробудилися давні, ще дитячі, інстинкти, коли йому, малому зацькованому хлопчині, треба було чимось утверджуватися в житті, довести свою перевагу над іншими. Шахи знову стали для нього засобом самостверджування. Адже саме вони дають змогу наступати й захищатися, захищатися й переходити в наступ. Це відповідає його вдачі. Захист і наступ, наступ і перемога. Лаври чемпіона йому справді ні до чого. Важливий сам процес ствердження.

— Он воно що! — не витримала Ніна.

— Саме так.

— А ви, отже, вибрали фізичну культуру? — запитав Станіслав.

— Не зовсім… Нападати й захищатися не люблю. Я вибрав інше. Я зрозумів: треба любити людину. Не якусь абстрактну, не весь загал, не все людство одразу, а окрему, конкретну людину, ту, що ось зараз поруч, з якою маєш справу в даний момент. А полюбивши, робити все для того, щоб вона стала кращою. Праця з дітьми дає змогу реалізувати ці прагнення. Що далі я живу, то більше пізнаю світ і глибше переконуюся, що ми живемо нібито двічі. Перший раз — це дитинство. І вдруге — спогади про нього. Але дивна річ пам’ять. Вона діє вибірково. Нам запам’ятовується не все. Найбільше запам’ятовується те, що сприймалося емоційно. Отож мої уроки фізичної культури — то своєрідні спектаклі, де діти самі дійові особи і виконавці. Хочеться, щоб ці уроки залишилися в їхній пам’яті на все життя і час від часу спливали світлими спогадами… Але щось я розговорився, а ви сидите і нічим не пригощаєтеся. Не годиться так. Беріть, Ніно, фрукти, — підсунув вазу з апельсинами. — Беріть, Славо…

Ніна випила шампанського, Станіслав узяв апельсина.

— Тобто ви переконані, що виховувати…

— Ні в чому я не переконаний, — перебив Станіслава, не дослухавши, що той хотів запитати. — І забудьте, будь ласка, слово “виховувати”. Принаймні не вживайте його при мені. Я нікого не виховую. Це не мій принцип: “Роби те, а того робити не можна. Стань так, візьми те, а того не чіпай…” Кожна людина виховує сама себе. Інакше у одного й того ж учителя всі учні були б на один копил, чого, на щастя, в житті не буває. Отож кожна людина виховує сама себе, якщо в неї є розум. Дурня ж не виховає ніхто. Я не виховую. Я хочу, щоб вони, діти, просто жили. Жили тепер, сьогодні, в даний момент. Жили не в ім’я якогось абстрактного майбутнього, якого, до речі, ніхто не бачить, а жили сучасним. І щоб жити їм було цікаво. Ми часто думаємо, що мета дитини — повноліття, тому що це її майбутнє, насправді ж мета кожної дитини скорше гратися, насолоджуватися, бути дитиною. Тож не позбавляймо її цієї радості, продовжмо її. І це запам’ятається їй на все життя. Тільки радість висвітлює душі, а світла душа завжди прагне до благородства, лицарства, розуміння честі, совісті, зрештою, до розуміння прекрасного. А людина, для якої прекрасне стало внутрішньою потребою, невід’ємною часточкою її єства, не може бути ні підступною, ні негідною… Ось кажу я ці високі слова, а на пам’ять спливла притча, вичитана в якомусь старовинному романі. Послухайте, якщо вам цікаво.

— Розповідайте, розповідайте, — заохочувала Ніна. — Дуже цікаво…

— Один розумник, закінчивши університет, зайнявся на дозвіллі (був синком багатія, і байдики обридло бити) вивченням історії мистецтв. Іноді читав лекції, бажаючи просвітити людей. Якось він виступав перед поважною інтелігентською аудиторією. Доповідь його була поверховою, невиразною, дилетантською. Він розповідав про різні типи мадонни в малярстві Нідерландів XV сторіччя. Після лекції до цього “естета” підійшов якийсь князь і попросив його повторити одну фразу з доповіді. Лектор, дещо здивований і стурбований проханням князя, поспішив відкрити рукопис і прочитав фразу, яка чомусь зацікавила того. Нічого в цій фразі не було особливого. Фраза як фраза. Але князю, мабуть, не сподобався той розв’язний, фривільний тон, яким автор взагалі говорив про Богоматір. Можливо, в цій фразі легкодумність була очевиднішою, ніж в інших частинах доповіді.

“Так, гаразд, — сказав князь, — холодно посміхаючись, — більше мені нічого й не треба”.

“Але зачекайте. Як же так, — обурився естет, — я хочу знати, в чім справа… Тобто навіщо це вам?”

“На те, щоб знати, хто ви такий”.

“Он як! Ну й що?..”

“Тепер я знаю. Ви — безсоромник і дурень”.

Зрозуміло, того ж вечора ображений шанувальник живопису викликав князя на дуель, а наступного дня князь укокошив його. От така історія… На перший погляд, здавалося б, дешевенька казочка, доведена до абсурду. А втім — ніякого абсурду в ній немає. Адже ідеал людської краси виношувався тисячоліттями, перш ніж втілився в образі мадонни. І оскверняти його не можна, навіть якщо ти великий естет. Це розумів князь, бо той ідеал прекрасного жив у ньому, був часточкою його єства, чого не сказати про нашого естета.

І вчинок князя благородний. Він заступився за красу, заступився за Жінку. Заступився по-лицарськи…

Олесь Архипович замовк. Розлив по келихах шампанське.

— Давайте вип’ємо за благородних лицарів, — запропонувала Ніна.

— Давайте, — підтримав її Олесь Архипович.

— Цікаво, а як прокоментує цей вчинок філософ? — звернувся до Ніни Станіслав. — Про що, Офелійко, думає людина, яка зважилася на такий благородний, але нерозважливий вчинок? Адже князь теж міг поплатитися життям…

— Мабуть, про те, що, окрім благородства, їй не потрібно більше нічого. — Вона підняла келих і виголосила тост: — Будьте лицарями! Особливо, коли це стосується жінки!

— За такий тост гріх не випити, — сказав Козир. — За наших прекрасних жінок!

— За удачу! — сказав Станіслав.

— Ви давно одружені? — запитав Козир, ніби про те, що Станіслав і Ніна подружжя для нього само собою зрозуміло.

— У нас весільна мандрівка, — перехопила ініціативу Ніна, остерігаючись, аби Станіслав не бовкнув щось не так.

— Он воно що! В такому разі бажаю вам великого щастя і довгих, довгих років… Можна тільки позаздрити вам. У вас усе попереду, в майбутньому.

— Майбутнє… — Станіслав хапався за ниточку, що її так несподівано подав йому співрозмовник. — Ось ви, Олесю Архиповичу, побували в майбутньому. Яке воно? Що в нього перейшло від нас?

— От, от… — підтримала Ніна. — Адже часто ми виправдовуємо свої нехай і не зовсім зрозумілі та доречні діяння тим, що це, мовляв, потрібно для майбутнього. Прикладів можна навести безліч. Нерідко все це дається нам ціною величезних зусиль, невдач, а то й жертв. Але ж може виявитися, що всі наші зусилля, всі наші жертви марні. То чи варто жити і працювати в ім’я цього? В ім’я якихось абстрактних ідей, які мають здійснитися колись, а виявляється, що майбутньому вони непотрібні?

— Так, людині боляче, що вона і в майбутньому не бачить пристрасті, до якої прагне, — почав Козир. — Але я не вірю людям, які щось роблять лише в ім’я майбутнього. Запитати їх, що ж воно являє собою? Яким бачать вони його?.. Чи уявляють хоч якісь умовні контури?.. Впевнений, однозначної відповіді не одержите. Все це — фантазування, блеф… Люди, які в ім’я майбутнього не живуть сучасним, обкрадають себе й інших, бо сама справа, якою вони займаються, їх не цікавить. Для них важливий кінцевий результат, який ховається за горами часу, десь там у примарному, ілюзорному прийдешньому, якого вони не бачать, бо побачити його й відчути поки що не дано нікому. Аж он ген як далеко мета їхніх діянь! А тим часом сучасне минає, мета залишається нездійсненою. А нащадки нерідко відкидають її. Є й інша категорія “мрійників”. Ці в ім’я майбутнього не обкрадають себе у сучасному, вони наштовхують на це інших, запаливши їх абсурдною ідеєю, яка мусить здійснитися колись у майбутньому. Як у філософа: несучасні ні в якому часі, вони мріють про ніякий час, не потрібні ні в якому місці, вони мріють про ніяке місце, без племені і роду, вони мріють про рід безрідних, без індивідуального обличчя, вони живуть мрією про універсальну безликість. Таким людям від, здавалося б, безневинної фантазії про якесь світле майбутнє нічого не варто перейти до фанатичної віри в нього, а основне запалити цією вірою інших — виконавців. Це вже страшно, бо фанатизм призводить до реальної зневаги існуючого, прямої наруги над ним: такі люди не зупиняться ні перед чим. Історія знає чимало прикладів, коли люди спочатку несміливо, з підозрою прислухаються до бравурних маршів фанатиків, що закликають в ілюзорний рай безликого майбутнього. Згодом піддаються гіпнотичному впливові цієї жахливої музики, не розуміючи, що вона звучить тільки для того, щоб заглушити стогін і ридання тих, на чиїх муках і крові вимощується дорога в той божевільний і безсердечний “рай”. Ми знаємо, до яких сумних наслідків привели людство бравурні марші гітлерівського фашизму, котрі теж звучали як провісники “щасливого” майбутнього для свого народу, вигаданого паралітичними мізочками бездушних фантазерів-головорізів, що не ігнорували ніякими засобами для досягнення своєї маніякальної мети.

Отже, в будь-якому випадку бачити наслідок, а не саму справу — величезна помилка. Так можна дійти до того, що і смерть може стати метою нашого життя. Адже вона теж — наслідок і теж — у майбутньому…

У прийдешнє треба вірити — це наше благородне і невід’ємне право, але, вірячи в нього, ми мусимо любити сучасне, бо ця любов наповнює нас гарними діяннями. І будьте певні, все те чудове, що вдалося зробити нам, люди майбутнього сприймуть як своє рідне, кревне… Все це я зрозумів, побувавши серед людей далекого прийдешнього, які на багато наших, здавалося б, з погляду сучасності, незаперечних звершень дивляться як на дитячі іграшки, та вони просто забули все те, як таке, що не варте уваги. І водночас багато того, що для нас здавалося одноденною буденщиною, вони взяли собі як належне, без чого і їхнє життя було б якоюсь мірою ущербленим. Отож треба робити те, що потрібно нам тепер, у сучасному, в даний момент. Але робити з великою відповідальністю перед сучасним. Та годі про це… Про майбутнє поговоримо іншим разом…

Олесь Архипович замовк. Мовчали, замислившись, і Ніна та Станіслав. Милувалися разочками перших електричних вогнів, що займалися на присмирнілих пагорбах. Почали спалахувати ліхтарі і в порту та на набережній. Це було неповторне видовисько. Яскраві вогні від ліхтарів бігли по воді вузенькими доріжками, що розбивалися дрібною хвилею і десь далеко в морі зливалися в мерехтливе сяєво, яке, ніби живе, пульсувало жовтогарячим полум’ям, окреслюючи горизонт.

— Красиво? — перехопив їхні погляди Олесь Архипович. — А ви знаєте, яке видовище постає перед спостерігачем з моря, особливо рано-вранці, коли сонячне проміння висвітлює невисокі пагорби, на яких почіплялися старовинні генуезькі вежі та криті барвистою черепицею будиночки, що потопають у зелені? Враження таке, ніби ви підпливаєте до якогось казкового міста, що воскресло із сивої минувшини, та так і застигло на цих пагорбах, милуючись собою в морському люстрі. Це враження збережеться у вас, аж поки місто не прокинеться, не обізветься гудками пароплавів, не наповниться гулом транспорту, метушнею та голосами людей. Та і тоді враження не зникне, бо місто наше — то таки суцільний старовинний пам’ятник, який безліч разів руйнувався різними зайдами, а потім знову, мов казковий фенікс, воскресав із руїн і згарищ, відроджувався у своїй одвічній красі, щоб тепер заговорити до нас мовою наших далеких пращурів…

Вам треба обов’язково здійснити морську прогулянку катером і помилуватися нашим містом з моря. Краще це зробити вранці або в сонячне надвечір’я. Екскурсійне бюро пропонує багато цікавих туристських маршрутів. — і Козир подумав, потім запитав: — Чим ви займаєтеся, скажімо, завтра?

— Будемо відпочивати, мабуть, підемо на пляж, — сказала Ніна і запитально подивилася на Станіслава.

Той ствердно кивнув головою.

— Давайте домовимося так. Відпочивайте, а приблизно годині о третій після полудня я чекатиму вас біля пристані. Зробимо невеличку морську прогулянку, я покажу вам наші околиці, мальовничі береги… До того ж я приготував для вас сюрприз. Певен, ви будете приємно здивовані.

— Що саме? — не втрималася Ніна.

— На те й сюрприз, щоб вам покортіло. Дізнаєтесь завтра при зустрічі. А тепер, мабуть, будемо розходитися. А то я вас заговорив, а ви з дороги натомлені. Пора відпочивати. — Козир підвівся і, пропускаючи перед себе гостей, попрямував до виходу. — Ходімо я вас проведу, а разом покажу наше вечірнє місто.

В офіцинах Есмеральди Іполитівни не світилося. Господарі, мабуть, вже спали. Зате вікна другої половини будинку були освітлені, звідти чулися голоси, мабуть, бабуся ощасливила ще когось, надавши тимчасовий притулок. Станіслав з Ніною піднялися по рипучих східцях на рундучок своєї квартири, Ніна відчинила двері, увімкнула світло. В кімнаті стояла задуха, і Станіслав відчинив вікно. Крізь нього хлюпнула нічна прохолода, настояна на духмяних пахощах матіоли. Здалеку долинав монотонний гамір моря.

Натомлені неспокійним днем, обоє важко попадали в фотелі, почуваючи якусь незрозумілу ніяковість, ніби чимось завинили один перед одним. Напружену мовчанку порушила Ніна. Намагаючись встановити так потрібну в цій ситуації невимушеність стосунків, вона запитала награно-фамільярним тоном.

— Що будемо робити, чоловіче?..

Станіслав байдуже стенув плечима, увімкнув телевізор.

— Будемо дивитися телепрограми, — відповів сухо, аби не мовчати.

— А він зовсім нормальний, правда, Славку? Я сподівалася на інше.

— Ти про кого? А, про Олеся Архиповича?.. — либонь, його думки були зайняті чимось іншим. — Так. Цілком пристойний чолов’яга. Розумний, вдумливий, мислячий…

— Серйозний… — вона підійшла до Станіслава, поклала руки на його плечі. Прагнучи здолати ніяковість, що не хотіла полишати обох, сказала тихо: — Усміхнися, Славку. Чому ти такий похмурий? Не бери дурного в голову. Дивися на життя простіше… Різні трапляються ситуації… Наша не з гірших…

— А я хіба що? Де ти взяла, що я беру в голову дурне? — намагався надати своєму голосові розважливого тону.

— Мабуть, мені так здалося, — сказала, стримуючи сміх. Підійшла до канапи, поторгала за бильце. — Як вона тут розкладається? Допоможи, Славчику. Я страшенно стомилася.

Станіслав розклав канапу, і Ніна швидко постелилася. Взяла рушника, мило, скинула блузку, підійшла до Станіслава (він знову сидів у фотелі, втупившись поглядом в екран телевізора), торкнулася його щоки.

— Годі тобі сумувати. Ходімо вмиватися. Там на подвір’ї під деревом умивальник. Сама я боюсь…

— Чого це? — здивувався щиро. — Ти не така…

— Боюся, щоб мене хтось не вкрав. Що ти тоді будеш робити без мене?

Станіслав випростався, пильно подивився в її вологі блискучі очі, зняв з плечей рушника. Якийсь час так і стояли, вивчаючи одне одного поглядами, не знаючи, що робити. Потім Ніна прихилила до його грудей голову, прошепотіла ледь чутно:

— Поцілуй мене, Славчику. — І коли він несміливо вдовольнив її прохання, не то жартома, не то серйозно додала: — Не забувай: у нас медовий тиждень.

— Ходімо вже! — Він знову прикрив рушником її голі плечі, обняв за талію, повів на подвір’я.

Боячись розбудити господарів, тихо зойкали під холодними струменями води, плескалися, аж поки не спорожнів умивальник.

— Витри мені спину, Славку, — по-домашньому розчулено попросила Ніна.

Він розтирав спину, плечі, руки, відчуваючи, як його пальцям передається дрібне нервове тремтіння її тіла.

— Змерзла?

— Брр… Як холодно, — у неї цокотіли зуби. — Все… Досить… А тепер іди. Я зараз… помию тільки ноги… — знову закуталася у вологий рушник, сіла на лавочку. — Іди, Славку.

Він зайшов до кімнати, вимкнув телевізор, заліз під чисте накрохмалене простирадло: Есмеральда Іполитівна уміла тримати марку фірми. Сторожко прислухався, як Ніна замикала двері, потім клацнув вимикач, на веранді щось гучно заторохтіло, мабуть, вона спіткнулася в темряві об порожню каструлю чи відро. “А щоб тобі…” — незлісно вилаялася хтозна на кого. У кімнату зайшла роздягнена, в самих плавках і ліфчику, на засмаглі плечі спадала пухнаста китиця русявого волосся, пружне тіло вигравало проти світла глянцем бронзових полисків. Прискіпливо з ніг до голови оглянула себе в люстро, розпустила волосся і вимкнула світло.

Станіслав чув, як сторожко, майже безгучно, либонь, боячись знову об щось спіткнутися, вона підійшла до канапи, скинула з ніг капці, вологими пальцями мацнула його груди, потім швидко, ніби за нею хтось гнався, пірнула під простирадло і, мовби шукаючи жаданого прихистку, міцно всім тілом притиснулася до нього, обхопила холодними тремтячими руками.

— Оце й усе… — прошепотіла, припадаючи губами до його грудей.

За вікном шерхітливим нічним прибоєм на берег наступало море.

ЗУСТРІЧ У ГАРТА

“…Шеф свиня… Поїхав у найвідповідальнішу хвилину… Хто я для нього?.. Аспірант?.. Ха-ха-ха!.. Аспірант… Дисертант… Дорогий Олександре Івановичу!.. Вельмишановний Олександре Івановичу!.. А в голові одне — свиня… Високоосвічений гидотник… Дипломований гидотник…”

Гарт ще раз перечитав щоденника і загорнув зошита. Сидів за столом, глибоко замислившись. Відтоді як лікарі оживили Євгена Терена, чим би він не був заклопотаний, думки незмінно поверталися до особи прибульця. Як голова Ради громадського довір’я, Гарт ніс відповідальність за все, що відбувалося у суспільстві. Щоденник Ілонки дещо відкрив завісу над життям Терена, хоч Гарт не в усьому міг розібратися. Дедалі більше його бентежило питання: який він, рядовий представник далеких пращурів? Як жили вони, люди, що вже тоді висунули основні принципи моралі суспільства, в якому живуть його сучасники.

“…Шеф — свиня… Дипломований гидотник…” — Мабуть, складні, заплутані стосунки з науковим керівником продиктували ці слова. Але ж… яке протиріччя! “Дорогий Олександре Івановичу!.. Вельмишановний Олександре Івановичу!” Яке лицемірство, підлабузництво і брехня! Невже це і є норма їхньої поведінки? Чи, може, всього-на-всього — марення хворого? Ні! Тут щось не так. Тут треба добре розібратися. З усього видно, що і науковий керівник аспіранта, цей “вельмишановний Олександр Іванович” не дуже дбав про своїх вихованців, а тому й система їхніх взаємостосунків була побудована на лицемірстві. Люди говорили одне, а думали зовсім інше. Дивно.

Або як можна зрозуміти слова: “…Чиста наука… Чиста… Брудна наука… Чистої науки не буває… ні… не буває… Я ніколи б не поліз у науку, якби не дядечко… Людина починається з кандидата…”

Незрозуміло. До чого тут дядечко?

Гарт підвівся з-за столу і пройшовся по кабінету.

“Невже у них могли примусити людину займатися справою, яка їй не до серця? І потім: навіщо працювати роками над дисертацією, якщо розумієш, що вона “щербатої копійки не варта”, і ти зовсім не цікавишся наукою? Чому “людина починається з кандидата”, а не від народження? Ні! Незрозуміло, та й годі. Тут треба розібратися. Обов’язково…”

Гарт підійшов до столу і натиснув на кнопку. Зв’язався з Академією космічної цивілізації.

— Мені треба поговорити з Арсеном Осеєм. Нехай він зайде до мене, коли буде час. Я чекаю.

— Добре, Артеме Павловичу, — відповів приємний жіночий голос.

Гарт знову сів до столу. Гортав щоденника, перечитував окремі місця, намагаючись розібратися в змісті Ілончиних спостережень.

Арсен Осей прийшов через півгодини.

— Сідайте, — Гарт підсунув крісло. — Я хочу, щоб ви познайомилися з цими записами. Спостереження за Євгеном Тереном.

Поки Осей читав щоденник, Гарт ходив по кімнаті, обмірковуючи щось своє.

— Не розумію, — обізвався нарешті, — чому він так наполегливо хотів стати кандидатом? Адже сам зізнається, що наука його не цікавила?

— Все дуже просто, — відірвався від записів Осей. — Гроші. А ще — становище у суспільстві. Збагніть: для багатьох мірилом всіх людських благ тоді були гроші. А ступінь кандидата давала людині, подібній Терену, можливість нічого не робити і отримувати непогані гроші. Ними можна було розпоряджатися як завгодно. В залежності від того, як і на що витрачалися гроші, можна судити про справжнє покликання людини, але таких даних, на жаль, у нас немає.

— Не розумію. Як то так. Нічого не робити й отримувати гроші…

— Дуже просто. Кажу ж: таке право давав вчений ступінь. А щоб захистити кандидатську або докторську дисертацію, зовсім не треба було мати хист вченого. Тут діяли зв’язки. Діяли “дядечки”, Олександри Івановичі і їм подібні. Та й захищалися ці дисертації в певному заздалегідь визначеному колі. Здебільшого їх ніхто не читав, окрім кількох опонентів, бо це було марудно. Опоненти теж були свої люди. Вчений ступінь, незалежно від користі наукової праці, давав право на посаду, а отже — на гроші. Часто-густо траплялося так, що вченого й не було, зате був кандидат наук, доктор… І відповідно — посада. — Арсен загорнув щоденника і поклав його на стіл. — В одному старовинному мемуарі, що відноситься до двадцятого сторіччя, — вів далі, — наводиться випадок, коли декан філологічного факультету одного із провідних університетів понад усе любив вирощувати капусту, але городником не став, бо праця городника тоді була малозаробітною, до того ж не гарантувала людині принадного становища в суспільстві. І він віддав перевагу філології, хоч чогось доладного на цій ниві не вдіяв. Захистив дисертацію про роль якогось там займенника в реченні, став кандидатом наук, професором, деканом факультету. А капусту вирощували ті, хто весь вік мріяв про філологію і не зумів до неї пробитися. Парадокси доби, дорогий Артеме Павловичу. Нічого не вдієш… Гарт напружено думав, потираючи лоба. Сів у фотель напроти Осея.

— Так. Не дуже, виявляється, симпатичний цей наш далекий пращур. Типовий пристосуванець. Хоч хтозна, кого тут звинувачувати.

— А ви звернули увагу, Артеме Павловичу, що задля наукової кар’єри він ішов на все. Навіть не посоромився вступити у сумнівні зв’язки з коханкою шефа. Думав через неї добитися свого. Але, здається, вона своєчасно його розгадала. До речі, ви його не бачили?

— Ні, не бачив.

— Він красивий? Якщо так — тоді він ще й честолюбець, окрім усього. Цікаво було б познайомитися. Можливо б, ви запросили його?

Гарт промовчав, щось обмірковуючи. Потім сказав:

— Гаразд.

Він підійшов до відеотелефону і зв’язався з Росом. Просив завітати до Будинку громадського довір’я разом з Євгеном Тереном.

— Отже, — розмірковував далі Осей, — усі почуття цієї людини були під контролем розрахунку. Ось лист від Ірини. Мабуть, нещасна дівчина по-справжньому кохала його. Та й він її не цурався. Проте про одруження і не подумав. І тут основна причина — теж гроші й становище в суспільстві. Лікарняна няня була невигідним партнером для такого, як Терен. Дівчина, довідавшись, що він приречений, вирішила врятувати хоч часточку його — дитину. Згодьтеся, це героїчний, самовідданий вчинок. Адже, маючи дитину, вийти заміж їй було не так легко. Виховувати сина самій — теж несолодко.

— Так. В особі цього Терена життя вибрало для нас екземпляр не з кращих. Та що подієш?.. Доведеться розборсувати той клубочок, який прикотився. Тільки як? Що ж керувало його вчинками? Егоїзм? Самозакоханість?..

— Атож. Ці риси характеру живучі. Їх не так просто викоренити. — Осей встав, пройшовся по кімнаті і знову сів. — Щось суттєве порадити тут важко. Людина не може змінитися за один день. В цьому нас переконує історія. Потрібні були сторіччя, щоб змінити природу суспільства, виховати нову людину. Добро за своєю природою надто пасивне; зло, навпаки, — активне. Єдине, що діє на нашу користь, це те, що у нас немає грунту, на якому б могли розвиватися кепські нахили цієї людини. Але у мене є підстави і для неспокою. Кілька днів тому мені доповіли, що коефіцієнт поглинання багатьох психорадарів різко підвищився. Я схильний пов’язувати цей факт з появою у нашому суспільстві біологічно міцного, але морально розбещеного індивідуума. Ним може бути і Євген Терен.

— Дивно. У чому ж справа? — розмірковував Гарт. — Адже країна, в якій пройшло його дитинство і молодість, першою проголосила найвищі моральні принципи, які, по суті, стали основою для наших.

— Усе це так, шановний Артеме Павловичу. Ідеальні принципи моралі були відомі людям щонайменше три-чотири тисячі років тому. Тим паче ніхто не зміг узгодити їх з життям. Зважте: жодна держава стародавнього світу, та й пізніше, не перейняла ні Платонових чи Аристотелевих законів, ні Сократових принципів. Хоча ще Гомер у своїй “Іліаді” устами Платона проголошував: блаженні будуть держави, якими керуватимуть філософи або філософствуватимуть керівники. В ті далекі часи, коли жив Терен, для багатьох ці ідеальні принципи залишалися лише красивими словами. Життя диктувало свої умови, і мораль визначалася здебільшого сумою тих стосунків, які складалися між людьми. До ідеалу було далеко.

— А як же сумління, сором? Адже ці категорії залежать від кожної людини зокрема, а вже потім переходять на загал. Невже таким, як Терен, однаково, що про нього скажуть, подумають інші бодай поза очі?

— Наївна ви людина, Артеме Павловичу. Яке лихо, наприклад, від того, що люди на тебе тюкають? Ніяке. Тут основне, аби ти сам собі аплодував.

Осей не встиг цілком висловити своєї думки. Його перепинив голос диктофона:

— Артеме Павловичу, до вас відвідувачі.

— Нехай заходять, — запросив Гарт. До кабінету зайшов Рос і Євген Терен.

— Добридень, — привітався Рос і потиснув руку спершу Гартові, потім Осею. — Знайомтесь. Наш гість з далекої минувшини Євген Терен.

— Прошу сідати, — Гарт вказав на вільні стільці. Осей зацікавлено розглядав Євгена. Зовні йому

сподобався цей високий, стрункий русявий юнак. Було в ньому щось привабливе, ще зовсім дитяче. Його очі світилися іскринками природного розуму й щирої довіри. “Зовсім не схожий на того, що вимальовувався із записів Ілонки, — подумав Гарт. — Та й чи варто так безоглядно вірити маренням хворої людини?”

— Як себе почуваєте? — запитав Євгена.

Юнак стенув плечима.

— Я маю на увазі здоров’я.

— Дякую, нормально.

— Як вам подобається у нас? — намагаючись бути невимушеним, знову запитав Гарт.

— Дякую. Добре, — відказав без особливого ентузіазму. — От тільки багато чого незвичного для мене.

— Нічого. Звикайте. Як мовиться, освоюйте нову технологію. — Хто ви за фахом? Ви, здається, хотіли стати вченим?

— Коли то було! — кисло усміхнувся Євген. — Наша технологія була значно простішою. У наш час людина вперше висадилася на Місяць, а ви он уже на персональних левітаторах літаєте. Розрив у п’ятсот років чогось та вартий. І я це відчуваю.

— А місто?.. Як сподобалося вам місто? — приєднався до розмови Осей.

— Чогось подібного мені ще не доводилося бачити.

— Вибачте, ви народилися в місті чи в селі?

— На жаль, у селі.

— Чому “на жаль”?

— Дуже просто. Використовуючи спортивну термінологію нашого часу, можна сказати: із села мені довелося стартувати у життя зовсім не на рівних умовах, порівнюючи із мешканцями міста.

— І чим, якщо не таємниця, була обумовлена нерівність?

— Відповісти важко. Мабуть, життя так складалося.

— Проте ви стартували успішно? — запитав Осей.

— Будемо дивитися на фініш. А фініш — ось він, — Євген скрушно розвів руками.

— До фінішу ще далеко, — намагаючись заспокоїти Євгена, мовив Гарт.

— Але ж і стартувати наново тепер уже пізно. Спортивна форма не та.

— Чому?

— Коли людина сходить на високу вершину, їй видно далеко-далеко. Порівнюючи зі мною, люди вашого суспільства піднялися на вершину висотою п’ятсот років. А я залишився внизу. Спробуй тепер дорівняйся. Зробити такий стрибок неможливо.

— Нічого. Дорівняєтеся. Було б бажання, — підбадьорливо сказав Гарт. — А ми допоможемо надолужити прогаяне. І все буде гаразд.

— Що ж, спробую. Власне, іншого виходу в мене немає.

— Чим би ви хотіли зайнятися? — запитав Осей.

— Не знаю…

— Ви захоплювалися чимось раніше?

— Футболом.

— Ви грали в футбол? — здивувався Гарт.

— Ні, я вболівав. Усі засміялися.

— Це, так би мовити, ваше хобі?

— Це хобі доби.

— А крім жартів?

— Не знаю.

— Наскільки нам відомо, науку ви не зовсім полюбляли, хоч і намагалися займатися нею, — сказав Осей.

— Звідки такі дані? — здивувався Євген.

— Але ж це так, — похопився Осей. — Наукою вас змусили зайнятися обставини?

— Мабуть, що так. Правду кажучи…

— Не будемо про це, — втрутився Гарт. — Все те залишилося там, у минулому. Давайте краще подумаємо, чим би ви хотіли зайнятися тепер. Що вам подобається по-справжньому?

— Не знаю, — розгубився Євген. — Не знаю. Я ніколи над цим не задумувався.

— Невже ви прожили двадцять п’ять років, так ніколи й не замислившись над самим собою? Невже ви не розмірковували над тим, навіщо ви живете? Адже кожна людина мусить жити, здійснюючи свою заповітну мрію, свою мету?

— Правду кажучи, ні. Народився і жив. Як усі.

— Отакої! І ви не задумувалися, що вам потрібно особисто як людині?

— Особисто мені? У тому моєму першому житті я це усвідомлював чітко. Щонайменше — трьохкімнатну квартиру, автомобіль, гараж, гарну посаду… Та не завжди виходить так, як хочеться. Я тому приклад…

Євген принишк, мабуть, схаменувшись, що сказав зайве.

— Про це вам доведеться забути. — Осей підійшов до Євгена, уважно подивився йому в очі. — А ви ніколи не думали над тим, що прагнення до відособлення — неприродне? У всі часи люди прагнули до єдності, спільності. І тільки спільні зусилля винагороджувалися. Вам потрібен буде час, поки ви звикнете до принципів нашого життя. Автомобілі — невигідні. У нас, як ви вже, мабуть, помітили, їх немає. Здебільшого ми ходимо пішки. Отже, гараж відпадає. У нас немає грошей і приватної власності. Все належить усім. Помешкання вам дали?

— Так. За це я дуже вдячний, — сказав Терен.

— Євгене, — звернувся Гарт, — розкажіть, будь ласка, як же ви все-таки жили?

— Кажу ж: як усі.

— Отже, ви боялися виділитися з-поміж інших і взяти на себе відповідальність перед ними? — запитав Осей. — Припасовували своє життя до стандарту.

— Я вас не зовсім розумію. Ні до чого я своє життя не припасовував. А виділятися з-поміж інших мені було ні до чого.

— Тож-бо й є. Ви жили у вік масових стандартів. З одного боку — прагнення до ізоляції: квартира, автомобіль, гараж; з іншого ж — стандартизація в усіх сферах життя. Про це свідчить ваша архітектура, телепрограми, предмети масового вжитку, масове захоплення футболом тощо. Так, на футбольних матчах людина із стандартизованою психікою вмикалася до загального біополя масового збудження, і це давало їй відчуття повноти життя. Хоч насправді до цього було далеко. Нівелювалася особистість. Лозунг — бути як усі. Цілком виправдано з біологічної точки зору. Пристосування — неодмінна умова виживання. Але з позицій справді розкутого духовного життя— це крок назад у порівнянні з епохами найбільшого злету людського генія. Згодні?

— Не знаю. Вам видніше. Мені над цим треба поміркувати.

— Поміркуйте, — сказав Гарт. — Людина нашого суспільства мусить мати високу свідомість. Кожен повинен виконувати те, на що він здатний. І ні в якому разі не підлаштовуватися під інших. Ви мусите визначити свої нахили, якомога повніше розкрити їх. Тоді вам буде легко знайти місце в нашому житті. Розумію, спершу буде важко, але нова людина, якою ви її бачите зараз, народжувалася саме з подолання труднощів у становленні власної психології. Це основна умова будь-якого розвитку. Та, власне, ви це добре розумієте самі. — Гарт встав з-за столу. — Відпочивайте, набирайтеся сили, думайте, — потиснув руку Євгенові. — А що буде потрібно — звертайтеся до нас. Ми завжди до ваших послуг.

— Дякую. — Євген підвівся і, ніяковіючи, попросив: — Я хотів би зустрітися з людиною, яка знайшла мене, і подивитися на могилу, де я пролежав п’ятсот років.

— Ми задовольнимо ваше прохання, — сказав Гарт. — Цим займетеся ви, професоре, — потиснув руку Росові.

ПРОГУЛЯНКА ДО ЛІСУ

Коні бігли підтюпцем. Ілончин скакун, породистий білолобий кінь із такими ж білими до колін, наче взутими в гетри, довгими ногами, весь час намагався вискочити вперед. Надарма Ілонка стримувала його, вчепившись руками в повідок. Скакун розгонисто біг луками, розбризкуючи копитами літепло дощових калюж. У його дебелому молодому тілі оживала невсипуща жага волі, і хоч Ілонка з усієї сили натягувала вудила, намагаючись стримати коня, він басував, норовив розігнатися так, щоб застояне степове повітря засюрчало у нашорошених вухах.

І тоді Ілонка дала йому волю: попустила повід — і кінь, зачувши необ’їжджене роздолля степу, помчався галопом, розсікаючи повітря міцними кряжистими грудьми. Рівно і плавно нісся він, Ілонці навіть здалося, що вона висить у повітрі, а земля, розкручена копитами коня, мчить їй назустріч і ніяк не може зупинитися. Щось дике, предковічне чаїлося у тому нестримному леті. Ніяка довершеність техніки не може дорівнятися до цієї швидкості, викликаної прагненням тварини скуштувати волі степового безмежжя, підкорити простір силою і міццю розкутих м’язів.

— Доганяй! — гукнула Євгенові, припавши грудьми до загривка, і відчула, як шовкова грива, що розвівалася на вітрі, ніби чорний стяг, боляче стьобає обличчя.

Оглянулася і ще дужче приструнчила коня. Євген їхав слідком за нею, притримуючи свого гнідого. Ілонка замкнула коло і порівнялася з ним. Хлопець зачув позаду тупіт копит, озирнувся.

— Тп-ру, сатано! — голосно вигукнув він, хапаючи коня за гнуздечку. — Тпр-р-у…

Скакун шарпнувся назад, став дибки, заіржав. Відтак пішов поруч, невдоволено махаючи головою і пережовуючи клубки білої піни. Карим оком косив на Євгена, ніби ображався, що той так грубо приборкав політ його дикої волі.

— Не можна так розганятися, — мовив Євген із докором.

— Чому?

Євген промовчав, розглядаючи її усміхнене обличчя. Від швидкої їзди дівчина зашарілася. Пружні засмаглі руки впевнено тримали повідок, з-під білої дорожньої шапочки вибивалися на лоб неслухняні пасма волосся. У незайману знаду вишневих губ було налито життєдайного трунку смішинок, а вся її маленька зграбна фігурка трималася у сідлі по-хлоп’ячому впевнено, розкуто. Перехопила погляд і ще дужче зашарілася.

Останнім часом Ілонка почала помічати, що стосунки їхні з Євгеном набирають дружнього характеру. Це непокоїло і водночас інтригувало дівчину, хоч тепер, залишившись із ним на самоті, вона не знала, як поводитися, відчувала внутрішню скутість.

“І хотіла запросити із собою Вілену, — подумала вона, — так ні! Рос залишив її в лабораторії”.

У свою чергу Євген ловив себе на тому, що коли Ілонка довго не з’являлася у його тихому будиночку на окрузі лісопарку, йому робилося тужливо, а Тік нервував дедалі більше й більше. І що частіше він думав про це, то глибше усвідомлював, що саме вона, ця неспокійна дівчина, може наповнити його життя новим змістом, притлумити біль за втраченим. Нині йому хотілося назавжди залишитися тут, загубитися у неозорому зеленому просторі, втекти від людей, автоматів, цивілізації. Лише б вона була поруч.

— Не треба так гнати, — повторив ніяково і відпустив повідок.

Припікало сонце. Коні йшли поруч, пирхаючи спітнілими ніздрями.

— Де ти навчилася так спритно їздити? Адже тепер вік далеко не гужового транспорту?

— До коней я звикла змалку.

— А я так не вмію, — зізнався. — Лячно.

— Ти що, вперше сидиш у сідлі? — запитала Ілонка.

— Так. Колись, ще маленьким, доводилося їздити на конях, але так, без сідла. Уявляєш?

Ілонка голосно засміялася, припадаючи до загривка.

— Без сідла, кажеш? — сміялася знову. — Уявляю…

— Далеко ще їхати? — запитав Євген.

— Ні. Через поле, он до того лісу, — дівчина показала рукою на синювату смужку, що маячила на овиді.

— Ти гарно знаєш Дельфа?

— Інколи доводиться зустрічатися, — мовила кокетно. — А що?

— Так просто.

Замовкли. З Євгенового обличчя не сходив вираз байдужості, хоч насправді він закипав не то гнівом, не то образою хтозна на кого. Можливо, на самого себе. Це почуття невдоволення почалося відразу після тієї розмови у кабінеті Гарта. Після неї він почував себе самотньо, пригнічено, мов не у своїй сорочці. Обклавшись книжками, цілими днями читав, намагався надолужити згаяне за п’ятсот років. І що далі заглиблювався у прочитане, то більше виникало незрозумілого. Інколи безпредметно тинявся по місту, хотів якомога швидше розпізнати, збагнути сенс його життя. Так минуло кілька тижнів. І от поїздка до лісу, до археологів. Вона і цікавила, і бентежила його. Нарешті він зможе подивитися на морозильник, у якому лежав, наче мумія, побачити своїх співвітчизників, які й досі сплять, не запідозрюючи, що готує їм випадок…

Коні бігли в парі, ніби запряжені. Євген крадькома спостерігав за Ілонкою. Йому хотілося збагнути таїну її м’якої, але вольової вдачі, здатної на різні вигадки, що іноді граничили з безглуздям дитячих пустощів. От хоча б і тепер. Додумалася ж у вік левітаторів загнуздати коня, та ще й гарцювати на ньому по степу, наче навіжена. З конем, каже, не може порівнятися ніякий вид транспорту. Автомати — сліпі. Вони нездатні думати поза програмою, закладеною в них. Кінь — істота жива. А все живе пробуджує людяність, благородство.

— Євгене, а у ваш вік користувалися кіньми? — порушила мовчанку.

— Здебільшого для перевозки вантажів по безпуттю. І то — рідко. У нас були автомобілі, літаки, мотоцикли…

— Гази, гамір, ненадійність, катастрофи, — в тон йому сказала Ілонка. — Переваги коня очевидні. У нас кінь у великій пошані. І виправдано. Адже кінь і собака завжди були людині найліпшими друзями.

Зелені, пропахлі запашним різнотрав’ям луки кінчалися. Коні вискочили на порослу споришем польову дорогу. Обабіч, скільки сягав зір, аж ген до лісу, розлігся лан скошеної пшениці. На польових токовищах жовтогарячим полиском виблискували високі кучугури зерна. Жодної людини не було біля них. Тут працювали автоматичні лінії. Зерно всмоктувалося у довгий еластичний шланг, передавалося на стрічку конвейєра, що бігла до горловини величезного суховантажного контейнера. Євген побачив, як до одного з таких контейнерів, мабуть, уже наповненого, безгучно, наче метелик, помахуючи крилами, підлетів повітряний апарат і на якусь мить завис у повітрі. Контейнер хитнувся, злетів і прилип до його блискучого черева. Похитуючись, дивний метелик полетів у напрямку міста. А назустріч йому летів уже інший…

Дісталися до невеликого степового джерела.

— Перепочинемо, — сказала Ілонка.

Розгнуздали коней і пустили їх до водопою. Напилися самі і посідали на траві. Тихо, заклопотано жебоніло джерело. Коні форкали, смакуючи холодну воду.

— Ти знав ці поля раніше? — запитала дівчина.

— Знав.

— Дуже змінилися?

— Ні. Навіть джерело не пересохло, — він глибоко вдихнув повітря. — Тоді мені було двадцять років.

— Цікаво, — сказала вона.

— Цікаво, та не всім, — в його очах спалахнув біль. — Двадцять років! А тепер…

— А тепер двадцять п’ять.

— Тобто п’ятсот двадцять п’ять. Але годі про це. Краще їдьмо далі.

…Сонце підбилося в зеніт, припікало. Коні йшли повільно, опустивши голови. На токовищах не припинялася робота. Автомати сумлінно виконували свою справу. Спостерігаючи за ними, Євген згадав інші поля, інші жнива, залиті промінням цього ж самого сонця. Колись щороку студентські канікули всім факультетом вони проводили у підшефному господарстві. Так би мовити, освоювали іншу професію. Рокотіли мотори комбайнів та автомобілів, на токовищах, наче єдиний організм, пульсував злагоджений ритм праці, тільки не автоматичні лінії, а люди трудилися там. Повносилі, зв’язані дебелими вузлами м’язів, чоловічі тіла виблискували засмаглим глянцем спин, привертаючи безсоромні погляди токових молодиць. Сміх, жарти, невсипуща жага веселощів, ритмічний гул електромотора на конвейєрі, сновигання навантажених зерном автомобілів, — все зливалося у неповторну симфонію праці.

Ось у кузові автомобіля, який мчить курною польовою дорогою поміж пшеницями, Євген бачить себе. Він лежить горілиць, погляд блукає десь високо в небі, там, де ширяють, вичікуючи здобич, степові орли. Пальці рук перебирають тепле пахуче зерно, а думки мандрують у майбутньому. Яке воно, майбутнє? Різні дискусії точилися між студентами з цього приводу, і Євген завжди охоче брав у них участь. Майбутнє існувало для них десь далеко, поза конкретним часом, уявлялося абстрактно, — хіба гадав тоді, що колись доведеться побачити його на власні очі, волею випадку доторкнутися до ілюзорних мрій своєї юності.

Біжить кудись прудконогий кінь, щось веселе розповідає Ілонка, та Євген не чує її голосу, він бачить себе в іншому світі, серед інших жнив, на зовсім іншому полі.

Вантажна машина, у якій він лежить, потонувши у зерно, саме зупиняється на токовищі, де працюють його однокурсниці… Євген підхоплюється на ноги, по коліна грузне у зерні, черпає його пригорщами і бризкається, ніби водою, намагаючись поцілити Таню. А вона, викупана сонцем, струнка польова смаглявка, голосно верещить, прикриваючи обличчя широкою фанерною лопатою. Зерно порошить по фанері, сиплеться на волосся, капле за пазуху, і Таня, либонь, зачувши колючий лоскіт зернинок, випускає лопату, заплющує очі і, немов грозовій зливі, підставляє обличчя крапелькам зернопаду…

…Під’їздили до лісу. Коні йшли неохоче. Давалася взнаки спека. Ілонка сиділа в сідлі тиха, присмирніла, її пригнічувала мовчанка. Зрештою не витерпіла.

— Чому ти мовчиш, Євгене?

— А ти?

— Невже нам ні про що говорити? Розкажи щось про себе, — попросила вона. — Щось із свого минулого.

— А що розповідати? Минулого не вернеш.

— Спогади — своєрідне повернення.

— Не знаю. Можливо.

— Про що ти думаєш? Євген замислився.

Мені пригадалася одна дівчина.

— Її звали Іриною?

Йому перехопило подих. Холодний клубок підкотився до горла. Він ледве проковтнув його.

— Звідки такі відомості? — запитав нервово.

— Не має значення.

— Якщо не має значення, навіщо допитуватися?

— Я не допитуюсь, а просто питаю. І все-таки — її звали Іриною?

— Не вгадала. Її звали Танею.

— Танею?

— Так. І вона була схожа на тебе. Чуєш?

— А хто така Ірина?

— Так схожа, — ніби не розчувши запитання, вів далі він, — що іноді я думаю, чи не відродилася вона у твоїй подобі.

— Ти любив її?

— Так.

— Дуже?

— Дуже любити не можна. Як і вмерти. Можна 141 просто любити, — вколов не без задоволення.

— Розкажи щось про неї. Вона була красива?

— Кажу ж, схожа на тебе.

— А може, навпаки?

— Все одно, — махнув рукою.

— А яка її доля?

— Мабуть, відродилася у тобі, — намагався жартувати. — Більше я не знаю про неї нічого. Та й знати не хочу.

— Чому?

— Хочу швидше забути те життя, що відділяється від теперішнього прірвою часу п’ятсот років. Тим паче що для мене, теперішнього, ніякої Тані не існує.

— А як же Ірина? її ти любив теж? — допитувалася.

— Ні.

— Що “ні”?

— Нікого я більше не любив.

— А звідки син? Тимчасове захоплення, пустощі?

— Про якого сина ти мовиш?

— Про твого. Твого й Ірининого. Листа читав?

— Від кого? — майже скрикнув.

Ілонка примовкла. Схаменулася. “Але чому Гарт не віддав йому листа? Чого вичікує? Можливо, боїться зайвий раз тривожити його нерви?” Але тепер, коли вона так необачно прохопилася словом, стало зрозумілим, що їй не уникнути небажаної розмови.

— Невже ти нічого не знаєш?

— Про що?

— Про лист?

— Який лист?

— Від Ірини. Його знайшли разом із паперами, що лежали у твоєму саркофазі.

— Де вони? Чому їх не показали мені? — обм’як, відчуваючи якусь підступність.

— Про це ми запитаємо у Гарта. Я обіцяю допомогти тобі.

— Ти читала цього листа? — запитав насторожено.

— Читала. У тебе був син. А тепер — годі про це. Гаразд?.. — Вона присмирніла, усвідомлюючи, що припустилася непоправної помилки. Навіщо було затівати цю розмову? — Дивні ви, люди минулого, — заговорила знову. — Важко вас зрозуміти. Любив Таню, жив з Іриною, а ще й та, третя, професорка… Не доцілувавши одних вуст, ти утікав від них і поспішав до інших, мов бджола до щойно розквітлої квітки. Не розумію.

— Не знаю ніякої Ірини, ніякої професорки, — пригніченим голосом сказав він. — Таня… Але де вона тепер? Де? Як склалася її доля?..

Він розгладив на лобі мереживо зморщок, з-під густих насуплених брів глянув на неї сумними, повними розпачу очима і впевнено сказав:

— І все ж тепер я знаю, де її шукати. Знаю…

— Ні, Євгене, — зрозуміла його Ілонка. — Дарма ти все спрощуєш. З нею нас розділяють п’ятсот років. Чудес не буває. І ти це добре усвідомлюєш сам.

— Так. Я наверз дурниць. Вибач.

Далі їхали мовчки, відпустивши повіддя. Наближалися до лісу. Він зустрів їх монотонним, як колискове мугикання, гамором. Коні йшли обережно, ступаючи вузькою лісовою стежиною, захаращеною гілками. Десь у гущавині скрипіла розчахнута вітрами осика. У молодому дубняку сонливо шаруділо спрагле від спеки листя. Ліс густішав, змикаючись над головами приємним холодком тіней. Коні зачули терпкі пахощі рослинності, зафоркали ніздрями. Незабаром показалася велика лісова галявина. Ілонка притримала Скакуна. Перед ними, під розлогим шатром величезних кленів розкинувся табір археологів. За ним, під лісом, по той бік галявини, з кучугур розритого грунту виднілися залишки розкопаної споруди. Ілонка примружилася: сонце било їй прямо в обличчя.

— От ми й приїхали, — сказала й голосно гукнула: — Дельфе!.. — її дзвінкий голос полинув галявиною, гучною луною відбився від стовбурів дерев і згас, розкришившись на невиразні звуки. — Дельфе!..

Євген помітив, як від гурту людей, що стояли біля крайнього намету, відділився високий стрункий юнак. Він із-під долоні подивився в їхній бік і швидко пішов назустріч. Дівчина пришпорила скакуна. Євген поплентався слідком. Бородатий юнак порівнявся з Ілонкою, схопив за повід коня і допоміг їй зійти. Неохоче, відчуваючи свою зайвість, Євген під’їхав до них.

— Яким вітром? — радісно запитав той, кого названо Дельфом, і поцілував Ілонку. — От уже чого не сподівався.

Дівчина соромливо опустила очі. Відчула на собі погляд Євгена, і їй, певне, стало ніяково перед ним. Легкий рум’янець зник зі щік. У своїй розгубленості була ще милішою, ще привабливішою.

Євген хутко зіскочив з коня, розгнуздав його. Ілонка і Дельф підійшли до нього ближче.

— Давно мрію з вами познайомитися, — приглухлим голосом сказав Дельф і простягнув руку.

З перших слів Євгенові рішуче не сподобався цей красивий бородатий юнак.

— Євген Терен. Випадковий відщепенець двадцятого сторіччя, — намагаючись бути безпосереднім, сказав недбало.

— А мене звати Дельфом. Дельф Ряст, — зиркнув на Ілонку і додав: — Ми з вами майже однолітки. Чи не так?

— Ні. Здається, я старший від вас на цілих п’ятсот років, — кивком голови Євген показав на руїни. — До речі, це ви мене відкопали?

— Я.

— Вельми вдячний вам, добродію Ряст. Щиро вдячний.

Ілонка стежила за ними невідривно. В її очах застиг благальний острах.

— Хочете, я покажу вам склеп, де ви лежали? — запропонував Дельф.

— Ні. Не хочу, — рішуче одказав він і відчув, як щось давучке, мов зашморг, перехопило горло.

Ошелешена Ілонка смикнула його за рукав.

— Як? Ти ж так домагався подивитися на своїх співвітчизників?

— Перехотілося, — відказав похнюплено і, щоб не видати своїх баламутних почуттів, які так невчасно насунули на нього, побрів до коней.

По хвилі до нього підійшла Ілонка. Дівчина розуміла його стан, хоч нічим не могла зарадити розпачу.

— Євгене, що ти надумав? Адже ти так поривався сюди, — намагалася заповнити неприємну мовчанку.

— Іншим разом, — буркнув, неначе відрізав.

Ілонка зрозуміла: розмова закінчена. Але що сталося з ним? Можливо, на Дельфа чомусь образився? Але чому? Вона любила Дельфа, їх пов’язували довгі роки дружби, зворушливої і чистої. Тепер їй чомусь пригадалося, як колись вона упала із свого скакуна і довго лежала в лікарні з переламаною ногою. Дельф часто навідувався до неї і цілими годинами просиджував біля неї. Вона звикла до його щоденних відвідин, і варто було хлопцеві з’явитися у палаті, як усе навколо осявалося, ставало інакшим, небуденним, пробуджувало в душі щось таке, чого не можна було осягнути розумом. Одного такого вечора, власне, не вечора, а надвечір’я, коли сонце ще не встигло сховатися за обрій, а на небі зійшов повновидий диск місяця і палата сповнилася голубливим промінням двох світил, вони мовчки сиділи один проти одного і, можливо, саме тоді, спостерігаючи незбагненну гру кольорів, відчули, що пов’язує їх щось більше, значніше, вагоміше, аніж звичайна дружба.

— Як прекрасно, — сказала тоді Ілонка і боязко заглянула йому в очі. Він нагнувся і поцілував її руку. Відтоді вони не мислили свого життя один без одного, хоч усе виходило якось не до ладу.

Ілонка усміхнулася своїм згадкам і повернулася до Євгена.

— Так що ж будемо робити? Ти так хотів побачити…

— Дякую. Я вже все побачив, — обірвав сердито. — Досить із мене. Досить… Навіть занадто. — Він ще раз подивився на руїни. — І оце я тут пролежав п’ятсот років? Наді мною пролітав час, вмирали і народжувалися люди, покоління змінювалося поколіннями, скільки їх пропливло по цій землі, хтось щось робив, чогось прагнув, у лабораторіях інституту вирувала робота, розпалювалися пристрасті, а мені до всього було байдуже, я лежав, лежав і лежав… Холодний, як крига, дочікуючись… Брр… Страшно, — розмірковував уголос.

— Заспокойся. Не треба! — Ілонка завважила, як зблідло його обличчя.

— Я добре пам’ятаю будинок інституту, що стояв тут. Він був окрасою цих місць. Довкруж шумів чудовий парк, я часто вечорами ходив у нього на прогулянки, коли лежав у лікарні.

— Тут був онкологічний інститут? — запитав Дельф, і Євген повернувся до нього.

— Так. А тепер… Кучугури бетонних уламків, занесених мулом. Що робить час… Навіть бетон не витримує.

— Не тільки час. Споруду зруйнував землетрус, решту довершила вода після того, як лопнула гребля штучного моря.

— Що, нашого моря вже немає? — запитав здивовано.

— Давно, — сказала Ілонка. — Про нього лишилися тільки короткі згадки в старовинних хроніках. Повернемося додому, я підберу тобі відповідну літературу, почитаєш про все сам. Подивишся відеозаписи.

— А ми так пишалися ним, так гордилися. Ми споруджували його не лише для себе, а й для майбутніх поколінь. І от тобі маєш… Справді: як мовиться, дорога в пекло вимощена гарними намірами. — Помовчав і запитав: — А що ж там тепер?

— Де?

— На місці нашого моря? Мабуть, пустеля?

— Чому пустеля? — здивувалася Ілонка.

— Такі прогнози робилися ще в наші часи. Адже море затопило багато родючих земель, які на випадок його ліквідації мали перетворитися в пустельні, заболочені території.

— З цим люди успішно впоралися, — сказав Дельф. — Страшно інше. Те, що сталося тієї ночі.

— Хочеш, злітаємо, подивимося ті місця? — запитала Ілонка. — Тепер там велике місто… — Вона не знала, чим зацікавити, як догодити, аби розвіяти його гнітючий настрій.

— Цікаво… — пожвавився Євген.

— Правда, оглянути його сьогодні ми не встигнемо, на те потрібен час, але подивитися хоч зверху, з висоти пташиного польоту, варто.

— Якщо ваша ласка… — погодився Євген, і дівчина зраділа.

— Дельф, твій геліобус тут? — запитала вона.

— Тут. Он за тими деревами, — показав рукою, — у нас майданчик.

— Можна ним скористатися?

— Ходімо, я проведу вас.

Ілонка вдячно подивилася на Дельфа.

— А ти не хочеш полетіти з нами?

— На жаль, не можу. Справи.

— Гадаєте, ще когось відкопаєте? — у Євгена відлягло від серця.

Дельфова присутність чомусь пригнічувала, нервувала його. І тепер, коли той відмовився летіти, у нього десь глибоко в душі забриніло почуття вдячності до нього.

— Така вже в нас професія.

— Коні нехай залишаться тут. Приглянь за ними. Та, зрештою, ми швидко повернемося, — сказала Ілонка.

— Гаразд. Я пущу їх на пашу. Вона взяла Євгена за руку.

— От і добре. Ходімо.

Вони обійшли руїни і поміж кущами пробралися до невеликого майданчика, на якому, мов строкаті зграбні жуки, стояли геліобуси. Дельф підійшов до одного з них, відчинив кабіну.

— До ваших послуг. Сідайте.

Вони всілися в зручних фотелях, прив’язалися еластичними пасками.

— До побачення! — Ілонка помахала Дельфові рукою.

— Щасливої прогулянки! І будь уважною в повітрі. Небо над містом перевантажене.

— Не турбуйся! — Ілонка закрила прозорий ковпак над головами, і геліобус стрімко злетів у повітря.

Летіли на малій швидкості, низько над землею, так, щоб можна було все роздивитися. За кілька хвилин ліс закінчився і внизу зав’юнилася блакитна стрічка річки, одягнута в бетонні береги.

— Ось тут і була колись ваша гребля, — сказала Ілонка, пролітаючи над залишками бетонних руїн. — Ми зберігаємо їх, як історичну пам’ятку. — Впізнаєш?

— Ще б пак, — обізвався Євген. — Колись і я працював на її будівництві.

— Справді? — запитала зацікавлено. — Розкажи…

Євген уважно розглядав уламки, що сірими брилами стирчали із землі, виділялися з-поміж легких ажурних будівель, що виструнчилися у широкі рівні вулиці, яким не було видно кінця-краю. Місто розкинулося на рівнині — розлоге, просторе, ніби не справжнє, а якесь цяцькове, колись він щось подібне бачив у інституті проблем архітектури на макеті мікрорайону, що мав споруджуватися на лівобережжі. Різниця в одному: це велике макетоподібне місто було живим. По вулицях рухалися люди, шастали аеромобілі, хвилювалися од вітру зелені верховіття дерев у численних парках та скверах, дрібними хвилями брижилися дзеркала штучних озер, у повітрі літали геліобуси, по річці, що розділяла місто навпіл, пливли пароплави. Від моря не залишилося й сліду.

— А що розповідати, — бурмосився Євген, милуючись панорамою міста. — Будували. Країні потрібна була електроенергія. І ми спорудили тут потужну гідроелектростанцію, перегородивши греблею русло ріки. Будівництво оголосили ударним. Три роки поспіль ми, студенти, під час літніх канікул приїздили сюди, допомагали спеціалістам. ГЕС спорудили в стислий термін, до того ж із зекономлених матеріалів.

— Як це? — не зрозуміла Ілонка. — На чому ж ви їх економили?

— На інших ГЕС, — відповів Євген. — Адже на річці, — показав униз, — стояв цілий каскад гідроелектростанцій. Цю споруджували останньою.

— І все ж не розумію. Що ви економили?

— Усе. Бетон, арматуру, лісоматеріали, пальне, гудрон…

— І як це узгоджувалося з проектами? Адже кожен проект передбачав певну кількість матеріалів. Отже, у розчин ви недодавали цементу, арматуру теж ставили не так, як було розраховано проектантами, і вся конструкція втрачала свою якість. Чи правильно я розумію?

— Не знаю. Ми над цим не задумувалися. Ми були виконавцями. Треба було будувати, і ми будували. Мабуть, запас міцності був великим — от і економили. Основне — термін. І ми в нього вкладалися. Навіть більшість об’єктів здавали достроково. Тоді це було модно. Пам’ятаю, який тріумф влаштували, коли будівництво закінчилося. Справжнє свято праці. Мітинг, промови, гуляння… І от маєш…

— Тепер мені зрозуміло, — похитала головою Ілонка, — чому ваша гребля лопнула, мов мильна булька, при перших поштовхах землетрусу, хоч будівлі, які споруджувалися ще на зорі цивілізації, вистояли і прикрашають місто ще й досі. Тоді, мабуть, не економили. І запас міцності було розраховано на віки. Ви ж не дотримувалися елементарних технологічних вимог, отже, з самого початку закладали в тіло греблі неминучість катастрофи.

— Мабуть, що так. Але тоді ми нічого не знали. Повторюю, ми були простими виконавцями.

— А на що розраховували ті, хто знав? Чи, може, їхні дії були по той бік здорового глузду

— Мабуть, їхня філософія зводилася до відомої в наш час приказки: після нас — хоч вовк траву їж, — сказав Євген. — От і догралися…

— Небезпечна гра. Природа помщається над тим, хто не рахується із законами ресурсу середовища, — сказала Ілонка, круто розвертаючи геліобус— Помщається нещадно…

— Ресур середовища? — перепитав Євген. — Що це таке?

— Це такий стан природи, коли вона ще здатна захищатися від бездумного господарського наступу людини. Коли переступаємо цю межу, в природи лопається терпець. І тоді біда неминуча. Адже природа — саморегулююча система. Вона — стійка доти, доки в неї не втрутиться своїми діями людський розум. Люди вашої епохи, мабуть, були певні, що їхній розум — над усе. Насправді ж розум — продукт природи. Він не може здійматися над нею.

— Ця істина була відома й нам, — буркнув Євген.

— Тим паче прикро, що ви зневажали нею. Вся біда в тому, що людина має здатність не підкорятися законам природи, а вже те, права вона чи ні, коли користується цією здатністю, є одним з найсерйозніших і мало вияснених пунктів її морального буття.

— І все ж ми безоглядно вірили у творчі можливості розуму.

— Ми теж у це віримо. Справді, творчі ресурси розуму безмежні. Їх можна прирівняти хіба що до енергетичних ресурсів Сонця. Але ж… Розум теж мусить творити розумно.

Геліобус вилетів за міську зону, внизу, скільки сягав зір, темно-зеленим покривалом землю огортали ліси, звивиста стрічка річки кривуляла поміж хащами, розтікалася в численні рукави, які губилися в густих заростях, а потім знову виринали з них блакитними плесами. Ілонка розвернула машину і почала набирати висоту, лягаючи курсом на базу археологів.

Внизу знову показалися міські квартали, вмонтовані в лісові масиви будинки нагадували іграшкові кубики, що їх порозставляла здатна на найневірогідніші вигадки дитяча уява.

— Красиво? — запитала Ілонка, показуючи вниз.

— Неперевершено! — захоплено мовив Євген. — Хто б міг подумати, що колись тут хвилювалося справжнє, хоч і рукотворне, море! Ми часто плавали по ньому ракетами на підводних крилах відпочивати на острови, їх позалишалося багато — таких собі незатоплених мальовничих шматочків суші, зовсім пустельних, тільки птахи кублилися на них, та ще поодинокі рибалки розбивали свої намети, усамітнювалися, втікаючи на вихідні від людської метушні. А нині всю територію зайняло це прекрасне місто. Як називається воно, Ілонко?

— Мореград. Місто молоде, йому всього якихось двісті років, його проект продумано до найменших дрібниць, проектанти спланували все так, що в процесі забудови з макета в натуру перенесено кожен об’єкт, кожен будинок, вулицю, сквер, парк, кожну деталь. Тому-то й виглядає воно дещо макетно, без зайвих нагромаджень забудови. Тут багато будинків відпочинку, санаторіїв, курортів. Гадаю, ти ще матимеш змогу познайомитися з нашим Мореградом детальніше, без поспіху.

Набравши висоту, геліобус стрімко полетів униз, туди, де серед лісу невеличким майданчиком виднілася база археологів. Євген одразу впізнав її по бетонних уламках та білих цятках наметів. Зробили коло над лісовою галявиною і, зависнувши над майданчиком посадки на висоті якихось десяти — п’ятнадцяти метрів (Ілонка вибирала місце для стоянки), легко, немов метелик, геліобус приземлився.

— Втомився? — запитала Ілонка, відкриваючи ковпак.

— Трохи, — Євген розстебнув паски, вискочив із кабіни. — Вуха заклало.

— Зараз минеться. Хочеш, підемо в ліс? Він швидко знімає втому, заспокоює.

— Ходімо, — байдуже сказав Євген, і вони, покинувши табір археологів, подалися в ліс.

Йшли не кваплячись. Ноги плуталися в густій траві. Пронизані скісними променями сонця, крони дерев ледь помітно диміли синюватим маревом. Повітря пахло вистояними ароматами рослинності. Багатство фарб буяло довкола, начебто тут попрацював здібний художник, недбало, але талановито розкидавши по зеленій палітрі світлогарячі сонячні мазки. Ілонка зупинилася на невеличкій грибній полянці. Немов маленькі різноколірні парасольки, очікуючи дощу, перед нею застигли гриби. Одні з них приткнулися до товстих, покритих запліснявілими мохом стовбурів білокорих беріз, інші відбігли на середину галявини і, забачивши людину, причаїлися у наївній надії, що вона не помітить їх, пройде повз. Дівчина усміхнулася нерозумному остереженню грибів, їй здалося, що всі ці опеньки, маслюки, бабки дивляться на неї і не дочекаються, коли ж нарешті вона піде, залишить їх у спокої — і тоді вони знову оживуть, щоб спочатку затіяти свою надвечірню гру в піжмурки. Ілонка поглянула на небо. Жодної хмарини не було на ньому. Отже, дощу сьогодні не буде, і дівчині стало шкода цих дивакуватих маслюків, що збилися докупи, очікуючи благодатної вологи. “Не буду заважати їм”, — подумала вона і пішла наздоганяти Євгена. Він пробивався крізь густі зарості вільшини. Його обличчя було позначене глибокою задумою.

— Чому засмучений, Євгене? — запитала весело.

— А так. Просто.

— Гарно тут? Так?

— Авжеж. Мені здається, що це єдине місце, не декороване автоматами.

— Далися взнаки тобі ті автомати, — засміялася голосно.

Євген міцно стис її руку, наче боявся, щоб не втекла назад, у табір до Дельфа. Примирливо запитав:

— Що ти покажеш мені ще, крім лісу?

— Озеро. Хочеш подивитися озеро?

Йому стало враз чомусь вільно і легко, наче спала з очей полуда.

— Хочу. Дуже хочу. Ходімо. Колись я часто купався в ньому.

Вона вивела його на лісову стежку, яка звивами обплутувала кущі і то ховалася під ними, то знову виринала, мов стрічка з розплетеної коси. Над лісом стояв монотонний гомін напруженої роботи природи. Сяючи на сонці золотавими крильцями, снували бджоли та джмелі, піднімалися з трави і тяглися до неба лісові квіти: дзвіночки, гвоздики, черевички; розмірено, в такт подихам леготу, погойдувалися на довгих тоненьких ніжках пухнасті головки кульбаби, очікуючи вітрів.

Ілонка нагнулася над стебельцем кульбаби, намагаючись розгадати секрет її пухнастої зачіски.

— Яка краса! Мені б таку зачіску!

Євген промовчав. Спостерігав, як тендітно гладить вона пальцем білосніжний пух кульбабиної головки.

— Мені б таку зачіску, — повторила і випросталася.

Небавом вийшли до озера. Заціловане багрянцями сонця, воно лежало серед лісу мерехтливе і тихе, наче налите ртуттю. Крислаті дуби обступили його, відбиваючись у чистому дзеркалі води. Легенький туман пульсував з неї і ажурним покривалом заволікав прибережні кущі і трави. На тому боці, під лісом, паслися їхні коні. Ілонка зупинилася, милуючись казковою ідилією. Потім роззулася і, балансуючи руками, пішла по вузенькій кладці, що висла над водою майже до середини озера. На кінці зупинилася і голосно гукнула:

— Євгене, йди сюди! Чого ти стоїш там?

Він нічого не відповів. Мовчки зняв черевики і кинув їх на траву. Неквапно пішов до неї.

Вона сіла на кладку і опустила у воду пружкі, загорілі ноги. Хлопець зупинився за її спиною. Задивився, як там на дні, у самісінькому небі, віддзеркалюються їхні постаті. Зіперся долонями на худорляві дівочі плечі і легенько струснув їх: намагався жартувати. Ілонка навіть не здригнулася.

— Сідай, — мовила тихо. — Тут так гарно.

Вийняла з води ноги і підібгала їх під себе. Уважно придивлялася до спокійної гладіні озера.

Євген стояв нерухомо.

— Що ти там уздріла?

— Он, бачиш ту малесеньку квіточку? — тицьнула пальцем перед себе. — Це валінурія. Квітка, гідна подиву. Колись мені розповів про неї Миродіт. Наречений Вілени. Шкода, що ви не знайомі з ним. Треба обов’язково вас познайомити.

— Чим же цікава ця квітка, як там її?

— Валінурія, — повторила Ілонка. — Із сім’ї Hydrochorideac. Природа втілила в неї незвичайну ідею.

— Яку саме?

— Здатність до самопожертви.

— До самопожертви?

— Так.

— Цікаво. Але в ім’я чого?

— В ім’я любові, в ім’я нового життя.

— Дивно. Хоч, правду сказати, я нічого не розумію.

— Зараз я тобі поясню, — вона зручніше всілася на кладці.

Євген примостився біля неї, закотив холоші і опустив ноги у теплу, нагріту за день воду.

— Он то, — показала дівчина, — жіноча квітка. Бачиш, яка довга в неї плодоніжка? А там, біля неї, під водою, ледь видно чоловічу. Їй ніколи не дотягтися до поверхні.

— Чому?

— Природа грубо пожартувала над цими квітами. Все їхнє життя проходить у товщі води, в якомусь напівсні. І так аж до шлюбного часу. Всього раз на рік показується на сонце жіноча квітка, відростивши довгу спіраль своєї плодоніжки. На поверхні вона розцвітає. А із сусіднього стебла, крізь освітлену сонцем воду, за нею уважно спостерігає її наречений. Він теж тягнеться до поверхні. Але, не досягнувши і половини шляху, відчуває, що якась невідома сила зупинила його. Ріст стебла припиняється, і квітка не може дістатися поверхні, того єдиного місця, де має відбутися шлюбна спілка тичинок і пестиків. А вона, його вередлива наречена, чекає. І тоді мужня чоловіча квіточка надприродним зусиллям перериває власне стебло і спливає на поверхню. Підштовхувана хвилями, вона довго кружляє навколо своєї примхливої подруги, аж поки випадок не дасть змоги обмінятися коротким, як мить, поцілунком. І все. Жіноча квітка знову ховається у товщі води, щоб там виколисати плід нового життя.

— А він? Як же він? — все більше дивується Євген.

— Прибитий вітром до тихої заводі, гине, насолодившись миттєвим щастям.

— Чудово! Їй-богу, чудово.

— І благородно, — додала вона.

Нагнулася до води, намагаючись дістати квітку.

— Не чіпай, чуєш! Адже її життя і без того залежить від випадку.

— Та я… я тільки торкнулася до неї, — сказала і ще дужче потяглася вперед, тримаючись однією рукою за його плече. Аби застрахувати дівчину, він простер руку, перегородивши шлях до води. Тугими грудьми Ілонка налягла на неї. Нараз похопилася і, немов ошпарена, відсахнулася назад. Ще мить — і вона шубовснула б у воду.

Євген вчасно встиг підхопити її за талію. Тепер дівчина напівлежала на його руках, звісивши у воду ноги. Тіло тремтіло, мов у переполоханої птиці. Кров ударила Євгенові в скроні. Він міцно обняв худенькі плечі і притис її до своїх грудей. Нахилився над красивим зблідлим обличчям і побачив її чорні, розширені від страху очі. Їхні погляди схрестилися, мов мечі у нерівному двобої. Не усвідомлюючи своїх дій, він жадібно припав до її паленіючих вуст.

— Ілонко… Ілонко… — шептав, обсипаючи поцілунками.

Крик болю вирвався з її грудей. Вона випручалася з обіймів і різко відштовхнула його.

Він ледве втримав рівновагу, щоб не полетіти У воду.

Ілонка підхопилася і, не сказавши ні слова, побігла на берег. Впала на густий килим трави і заридала, затуливши обличчя долонями.

Євген розгубився. Не знав, що робити. Хотілося підійти, заспокоїти дівчину, попросити вибачення. Але він не підійшов. Той третій, незримий, стояв між ними, назавжди перетнувши шлях. Євген це розумів, відчував підсвідомо. Він устав із кладки і, намагаючись не дивитися на Ілонку, похнюплений і розбитий, пройшов повз неї. Важко і глухо, мов стопудова гиря, в грудях билося серце. Коли підходив до лісу, почув, як над озером, наче постріл, зірвався благаючий крик:

— Євгене! Куди ти? Повернися! Чуєш?! Вернися! Але він не вернувся. Пішов, не озираючись, і швидко зник у сутеніючих лаштунках лісу.

ПОМСТА

Ніч визорилася далеко за північ, коли Євген повернувся додому. Крадькома піднявся на ґанок і натиснув клямку. Двері натужно заскрипіли, розчинилися. У фотелі, що стояв біля дверей, сидів Тік, звісивши голову на груди. Місячні промені сипалися йому на бліде обличчя і висвітлювали блаженну усмішку, застиглу в куточках губ напіввідкритого рота. Либонь, він спав і йому снилося щось приємне.

Відраза і гнів охопили Євгена. Нібито в усьому був провинником Тік. “Тьфу!.. Понаробляли собі механічних попихачів і радіють. Граються в доброчесність. Нічого. Я їм ще покажу, хто такий Євген Терен. Вони в мене ще…”

Він зайшов до кімнати. Світла не засвічував. Нічна темрява розвалювалася місячним сяйвом. Він сів у фотель.

Надарма намагався заспокоїтися. У голові гуло, ніби там розгойдувалися велетенські дзвони. Згадалися розмова у Гарта, настановчі слова Осея, удавана заклопотаність Роса, Ілончина кокетливо-інтригуюча поведінка, яка так несподівано закінчилася слізьми. Розумів, що всі ці люди дивляться на нього із співчуттям, ба навіть жалем, а він не хоче, щоб його жаліли. Бажає бути як усі. Щоб не відчувати на собі поблажливих поглядів. Вони тільки принижують.

Його тривоги осідали на губах пришерхлим солончаком. У роті пересохло так, що годі було поворухнути язиком. Він вийшов на кухню і націдив у склянку води. Пив жадібно. Напившись, вийшов і намацав сигару. Вона лежала на лутці разом із автоматичною запальничкою. Запалив сигару. Відсутнім поглядом ковзнувся по темній відволоженій шибці. Думки все ще блукали там, у насиченому подіями шарварку дня.

Як жити? Що робити? Чого хочуть від нього ці люди? Ідеалу? Але ж людина не може бути ідеальною! Як би вона того не хотіла. Ні й ні! Самообман — і не що інше. Навіть ці їхні запрограмовані ідіотики-автомати не позбавлені вад. Вони дослухаються тільки команд. А він не звик командувати. І не хоче, щоб командували ним, як запрограмованим механізмом. Хоче бути людиною. Нехай маленькою, але ж…

…А ця теж гарна, Ілонка. Хоча… Як він раніше не міг додуматися? Повинна ж вона когось любити. Не чекати ж їй, поки хтось розкопає п’ятисотрічного дідугана в особі Євгена Терена. Але, з іншого боку… В чім його провина?

Він не знав, як помститися за приниження, але глибока образа спонукала діяти. Відчував, що в грудях не вгамовується якийсь страшний звір — кричить, плаче, стогне, вимагає відплатити за наругу, за поранену гордість. Тепер він ненавидів усіх, серед них і себе.

Оточили себе автоматичними дегенератами, а самі розігрують ідеальних. Гра в парадокси. І не інакше. А той бородатий гусак! Дельф… Дельф Ряст. Самовпевнений хлопчисько. Виступає в ролі рятівника. Та й не тільки рятівника. Але ж… Хіба я винен, що пролежав п’ятсот років, наче ведмідь у маточнику, поступившись йому місцем і часом? О, в нього було достатньо часу для того, щоб запаморочити їй голову. Але ж зрозумій, добродію Ряст: я кохаю її не згірш від тебе. А на кохання права не лімітовані. Ні мені, ні тобі. Чуєш, вельмишановний добродію Ряст? Мовчиш? То й мовчи. Я ще змушу тебе заговорити. Розкопав ти мене, хлопче, на свою голову. Ми з тобою ще поквитаємося. Та й не тільки з тобою…

Тихо зайшов до кімнати і, знесилений, впав на канапу. Було спекотно, задушливо. Сіпнув за відлогу сорочки і почув, як дзвінко запорощали по підлозі ґудзики.

“Всі хочуть бути гарними, ідеальними, а я не хочу, — снувалися далі думки. — Не хочу. Не вмію! Хочу бути таким, яким народила мене моя далека епоха. Хочу страждати, мучитися, але хочу і повеселитися разом з іншими. Та тільки у цьому суспільстві я приречений на одне: страждати. Навіщо ж тоді вони мене оживили? Ха! Щоб довести до кінця експеримент? Отже, для них я піддослідний кролик, морська свинка, і не більше. Але ні, шановні експериментатори! Ви забуваєте, що, крім усього, я ще й людина. Нехай не така досконала, як ви, але ж… Так. Я хочу страждати і мучитися, сміятися і радіти. Хочу стверджуватися. Я так вихований. І цього у мене не відібрати. Перевиховуватися пізно. Я не розумію однобічності почуттів. У наші часи психорадарів не було. Я вихований не ними. Але ж і вони, ваші хитрі машини, лише зовнішня маска, ширма для лицемірства. Це ще гірше, ніж у тому моєму минулому житті. Що, у вас ідеальне суспільство? Помилилися. Воно не для таких, як я. Помилилися. Експеримент не вдався. Вам ще доведеться розплачуватися. Оживили ви мене на своє нещастя”.

Підхопився і нервово жбурнув на підлогу недопалка. Прислухався до нашорошеної тиші. Десь у саду жалібно скрикнув птах. Сірий морок місячної ночі повзав по стінах химерними тінями.

Євген поспіхом одягнув піджака і вискочив на подвір’я. Ніч стояла тиха, безвітряна. По чистих доріжках саду, мов сновиди, блукали місячні тіні. Заклопотано лопотіло листя трепети. Сад був урочистим, задуманим і спорожнілим.

Рівним упевненим кроком Євген пішов по алеї. Густа тінь хитнулася за ним, ніби намагалася простежити, куди так пізно зібрався її господар. Нічна прохолода торкнулася тіла шкарубкою лапою. Він сторожно увібрав у плечі голову, згорбився, тінь стала кумедною, деформованою, наче її переломив хтось пополам та й пустив навздогінці.

Швидко вийшов на вулицю. Доріжки-ескалатори бігли врізнобіч, перевозячи запізнілих пасажирів. Він приєднався до них. Хвилин через десять зійшов у парку Перемоги. Місяць холодним золотом лудив утихомирені алеї і чорні тіла обелісків. Євген поминув їх і вийшов на блискучий металевий майданчик, над яким оберталася чаша-квітка психорадара.

Яскраве засліплююче світло гострим лезом різонуло зір і розпорошило його постать по опуклих площинах люстр. Механічно затулив рукавом очі і чорною примарною тінню метнувся в сутінь дерев, шукаючи ескалатора до підземелля. Аж ось і він. У грудях сполохано закалатало серце. Що він задумав? Навіщо він тут? Не усвідомлював, що має робити, але роздумувати не було часу. Став на рухому доріжку, і вона швидко сховала його у напівосвітленому підземному коридорі. Шлях був коротким, але час розтягав кожну хвилину у вічність. Принаймні так здавалося. Горизонтальний рух змінився вертикальним, у напівпрозорому стеблі чаші-квітки запульсувало, завирувало навіженим танцем кольорів жагуче світло, доріжка спіткнулася об верхній виступ. Євген, не почуваючи ніг, що підгиналися в колінах, вискочив на нього і вбіг до круглої зали з банеподібною стелею. Тут все було так, як і тоді, під час перших відвідин, з одною тільки різницею, що тепер він був сам, без дівчат, а казка, яку він бачив у їхній присутності, перетворилася на жахливий сон, з якого немає вороття. Непевним кроком пішов по слизькій, ніби кригою вкритій підлозі, добрався до ледь помітної плити під стіною, і перед ним слухняно, як і тоді перед Ілонкою, розчинилися двері, пропускаючи всередину кімнати. Шум механізмів видався ще сильнішим, та він відразу ж забув про нього. Мозок працював імпульсивно, свідомість вимикалася, розчинялася, розпорошувалася у цьому несамовитому гарчанні металу: діяли тільки руки і ноги. Євген підбіг до пульта, ковзнувся поглядом по численних написах на чорній похилій панелі. Свідомість вихопила з них позбавлені будь-якого змісту окремі слова, що калейдоскопічно майнули перед очима, не доходячи до мозку. І тільки руки, непідвладні розуму руки, автоматично, безсистемно натискали на кнопки, тумблери, важелі… Тремтячі пальці хаотично стрибали по таємничих клавішах цього страшного рояля, аж поки несамовитий тріск над головою не змусив його отямитися. Ніби від стобального землетрусу захиталася під ногами підлога, перед очима попливли червоні, сині, жовті, зелені, а потім чорні кола — і враз стало темно. Тільки гул наростав і наростав, ніби намагався заповнити всесвіт.

Євген ступив крок назад, спіткнувся об стіну, побачив на ній червоний вогник. Одним стрибком він опинився біля нього, потягнувся рукою. Так, це була рятівна кнопка. Він натиснув на неї, відчув, як із-під руки вгору поповзла слизька площина, і, ступивши крок уперед, тої ж миті полетів у чорну пустку, що непривітно підморгувала зверху сліпим блимаком холодного люмінесцентного ока…

СОН ІЛОНКИ

У той час, коли Євген кинувся під рятівні шати дерев, дивний, тривожний сон бачить Ілонка. А чотири стіни її будиночка намагаються стримати канонаду людського лементу, який, мовбито радіохвилі, незримими колами ширяться над містом. Але тут, у кімнаті, поки що тиша, спокій і сон. Усе її єство відчуває якусь невпевненість, беззахисність, воно і тут, і разом з тим десь далеко, в іншому часі і просторі, що окреслюється зовсім іншими вимірами — в часі і просторі сновидінь. Дівчина підносить до очей в’ялу руку, намагаючись відігнати кошмарне видіння, але вона знову безвільно висне з ліжка, ніби мертва. Її губи шепочуть якісь дивні слова, але їх розібрати не можна. Та й чи слова це? Невиразність її бурмотіння губиться в нічній тиші, поглинається нею, і зрештою дівчина заспокоюється, безроздільно поглинається сном, мовбито провалюється у чорну безвість.

Сниться їй, ніби вже ранок і вона одна-однісінька у своїй кімнаті, ні, не в кімнаті, а на всенькій планеті. Настрій у неї рівний і ясний, мов озеро в безвітряну годину, коли на небі немає жодної хмаринки і тільки тоненькі комишинки, мовчазні і крапельку сумовиті, відбиваються на його глянці мерехтливими тінями. Тиша і спокій. І разом з тим — якесь невиразне передчуття, очікування чогось невідомого, викликане приємно-солодким пощипуванням у грудях, під самісіньким серцем. Дівчина ніяк не може пригадати, з ким домовилася зустрітися, коли і де. Вона ходить по кімнаті, раз по раз виглядає у вікно, хоч їй так і не вдається нікого побачити.

У відчинену кватирку разом із сонячними променями, немов промерзла птиця, залітає вітер, стремить навпрошки у куток, туди, де стоїть присмирніла арфа. Легкими подувами він торкається струн, тонкими скляними пальцями перебирає їх — і вони, тремтячи від холоду, сміються і плачуть, плачуть і сміються, в наївній надії повернути втрачений спокій. Ілонка прикриває арфу шовковою косинкою, але пустотливий вітер зриває її і знову бігає по струнах, зриваючи тривожне, але чисте квиління.

Разом із вітром до кімнати залітає золотокрила оса і, наче жовта воскова цистерночка, обтягнута чорними обручами, дзижчить у повітрі, піднімається до стелі і стрімголов кидається на блакитнувату прозорість скляних дверей, б’ється об них, намагаючись знайти вихід. Ілонка хоче підійти до неї, але враз її тіло кам’яніє, ніби струмом, пронизане чиїмсь допитливо-безсоромним поглядом, що зорить на неї крізь двері. Інстинктивно вона хапає із стільця халат і притискує його до грудей. Двері безгучно розчиняються, і до кімнати заходить маленький замучений хлопчик у червоних сап’янових чобітках і світло-рожевому костюмчику, поцяцькованому срібним мереживом. Ілонка з цікавістю розглядає його дивний одяг і не по-дитячому серйозне, зосереджене обличчя, на яке лягла хвороблива блідість. Вона намагається запитати хлопчика, хто він, що йому потрібно, звідки прийшов, але слова прилипають до язика, не можуть зірватися з вуст. А хлопчик підходить ближче і таємниче підносить до губ пальчика, наказуючи мовчати. Потім він дістає з кишені якийсь блискучий предмет, що виявляється просто запальничкою, натискує на кнопку — і мигливий вогник спалахує і гойдається на тоненькому ґнотикові перед самим Ілончиним обличчям. Вона сильно дме на нього, але вогонь навіть не зворухнувся. Дитина усміхається з її безпорадності і подає букет білосніжної черемхи, а сама задкує до дверей, запаливши цигарку. Ілонка виходить за нею, її ніби магнітом притягують до себе гарні пустотливі оченята. Дівчина ступає сторожко, підібравши пелену білої сукні, наче бреде по глибокій воді. На ґанку вона зупиняється, вражена дивною метаморфозою ранку: навколо все втратило кольори, все стало білим. Мокра, наче в молоці, трава пасмами посивілого волосся стелиться по подвір’ї, лізе на ґанок, тулиться до ніг. Білі дерева, білі птахи, і сонце не золоте, не яскраве, а теж матово-біле, висне на одному місці, зачепившись за білу гілку каштана. Воно як перламутровий диск, вмонтований у біле полотнище неба, — розпливчатий, невиразний — навіть важко розрізнити його справжні обриси.

“Що за дива?” — не розуміє дівчина і тільки тепер помічає, що біле сяйво випромінює букет черемхи, який вона тримає у руці.

А хлопчик манить все далі від будинку, вона слухняно простує за ним — східець за східцем опускається з ґанку, потім — алеєю, через сад, туди, на білу стрічку шосе, яке невідомо звідки взялося тут, біля її будинку. По ньому біжать якісь чудернацькі машини, раніше Ілонка бачила їх у музеї, а тепер вони, мов чорні жуки, повзуть по білому шосе, приплюснуті, задимлені, швидкі. Хлопчик підводить Ілонку до автомобіля, який стоїть на узбіччі шосе біля її будинку. Коло нього ходить, когось очікуючи, стрункий високий чоловік, одягнений у чорний елегантний костюм. Вони так контрастують на білому фоні — чорний автомобіль і чоловік у чорному костюмі, — що Ілонка мружить очі. Забачивши їх, чоловік робить кілька кроків назустріч, мовчки вітається і веде її до автомобіля. Тепер дівчина здогадується, від кого квіти та на кого вона чекала цілий ранок, хоч ще й зараз не може пригадати, де і коли бачила цього чоловіка. Вона намагається розгледіти його обличчя, його очі, прикриті димчастими скельцями окулярів. Ураз їй робиться легко й радісно. Дівчина певна того, що саме він, цей стрункий чоловік, — її мрія, втілення її ідеалу, краси, мужності, розуму і благородства. Він допомагає їй сісти в автомобіль, Ілонка потопає у м’якому плюшевому сидінні і махає рукою хлопчикові, хоч він і не дивиться на неї. Він лежить на узбіччі дороги і безтурботно палить цигарку.

Дверцята зачиняються, лакованим штиблетом чоловік натискує на педалі, машина плавно зривається з місця і, набираючи швидкість, мчить по білій стрічні шосе. Повз них проносяться будинки, телеграфні стовпи, горбаті арки мостів, дерев, кущі. Черемха наморочить мозок, дівчина кладе букет на заднє сидіння, від нього веселковими колами пульсує і розливається довкола біле засліплююче сяйво. Вона все ще не може пригадати, де бачила цього чоловіка, який сидить тепер поруч за кермом автомобіля. У пам’яті зринають інші обличчя, красиві, але неживі, рекламні, стереотипні, як кільця диму, що вилітають з труби їхнього автомобіля. Чоловік схожий і не схожий на ці газетно-трафаретні обличчя, що виникають у пам’яті. Так і не вдається Ілонці пригадати, хто він, не вдається прочитати, що написано в його очах, прикритих димчатими скельцями: усміх, зневага чи, може, презирство. А автомобіль мчить дедалі швидше й швидше — повз білі поля, засіяні пшеницею, поминає табун білих коней, що пасуться на білій траві, залишає позаду білі переліски та сади, і невідомо, куди спрямовано його навіжений лет. Ілонці забиває дух, паморочиться голова, фантастично білий пейзаж перевертається перед очима і летить кудись у небуття. Поворот, ще поворот… Здається, ось-ось розірветься мотор і в його кривавому спалахові згорить усе — і білий пейзаж, і чорний автомобіль, і чорний чоловік, і вона, Ілонка. Вона не хоче цього, вона хапає мовчазного водія за руку, благає зменшити швидкість, зупинитися. Але він ніби не чує її благань, він випрямляється за кермом, дивиться перед себе, не звертаючи на неї уваги. Його рука тверда й холодна, як метал.

Карколомні повороти — і стовпи, стовпи, стовпи…

Так, визначає Ілонка, ця рука металева. Отже, перед нею всього-на-всього робот. Тільки тепер вона помічає, що обличчя чорного чоловіка позбавлене життя, застигле, нерухоме, як у мумії. Але де вона бачила його?..

Автомобіль гуде і тремтить, здається, він ось-ось відірветься від землі, полетить над нею. Але він не відривається. В Ілончиних очах переміщалося все, ніби в калейдоскопі. Білі дерева, стовпи, корпуси дитячого табору, копиці сіна, діти в білому, кошики для грибів, біла стрічка шосе… Білява дівчина з червоним прапорцем вискакує на шосе, перетнувши шлях.

— Зупинися, зупинися! — вигукує Ілонка і висмикує кермо із сильних сталевих рук чорного чоловіка, а ногою збиває його ногу з педалі, але… вже пізно.

В розширені від жаху очі напливає алебастрово-біле обличчя дівчинки, і прапорець, що лопоче на вітрі, і рядок стовпчиків по узбіччі шляху. Все перетасовується в її свідомості і провалюється назавжди. Автомобіль летить у кювет, дверцята відчиняються — і вона вилітає з кабіни. Ілонка підбігає до чоловіка, який лежить на траві поруч розбитого автомобіля, зриває з нього окуляри і тільки тепер впізнає, хто це. З жахом дивиться вона в скляні очі, холод підступає до її серця, біжить поза шкірою. Немов шукаючи захисту, дівчина оглядається і раптом бачить дітей, що несуть окривавлене тіло маленької дівчинки. Густі краплі крові стікають з її обличчя і яскравими плямами розпливаються по білій траві. Діти наближаються до неї. Тепер їй доведеться відповідати перед ними, вони дивитимуться на неї жалібними оченятами, в яких пломенітимуть осуд і докір. Ілонка з криком кинулася бігти якнайдалі від кривавої катастрофи-у поле, до лісу, куди завгодно, лише б не бачити цих прискіпливих дитячих очей. Холодний піт виступає їй на лоб, а вона біжить і біжить, вибігає за межі свого сну і потрапляє в дійсність, наповнену жахним криком, що дедалі сильніше й сильніше стискає стіни її мовчазної кімнати, проникаючи всередину і поглинаючи все.

Дівчина вихопилася з ліжка й швидко одяглася. Ніби тонка тканина її сукні могла захистити від несамовитого лементу, що доносився знадвору. Вона підбігла до вікна й відкинула фіранку. Перед очима застрибало безліч вогнів. Білий світ сновидіння поступився строкатій реальності вулиці, всіяній світлячками ліхтариків, які навіжено танцювали на чорному полотнищі ночі.

В Ілончиній голові заметушилися тривожні думки. Внизу, в темному котловані вулиці, стояв жахний крик. З гучномовців доносилися якісь незрозумілі команди. Бліді промені прожекторів вихоплювали з мороку ночі постаті людей. Їхні рухи були неприродними — різкими, напруженими.

“Що сталося?” — майнула думка.

Ілонка опустила фіранку й побігла надвір. На ґанку її зустрів тривожний голос, що лунав із гучномовця:

— Зберігайте спокій! Зберігайте спокій! Дівчина притулилася до стіни. А гучномовець не вгавав, оповіщаючи громадян про лихо.

— На майдані Перемоги вийшов із ладу психорадар. Зберігайте спокій! Аварію швидко ліквідують. Не піддавайтесь паніці! Не піддавайтесь страхові!

Гучномовець замовк. Гомін далеких голосів стих. Ілонці здалося, що у неї обірвалося серце, і вона падає із стрімкої скелі кудись у прірву, і що падінню не буде кінця. Вона чимдуж метнулася на вулицю, туди, звідки доносився тупіт ніг. Раптом позад себе вона почула чиїсь кроки, чиєсь перелякане волання. Дівчина озирнулася і побачила гурт дітей. Вона кинулася до них з надією захистити, але людський потік підхопив її і швидко, немов тріску, яка закружляла у вирі, поніс уперед, туди, де гримів гучномовець. Нараз із загального клекоту почувся знайомий голос:

— Дай твою руку, Ілонко!

Вона озирнулася, побачила Миродіта, інтуїтивно всім тілом подалася до хлопця, притиснулася до його грудей, шукаючи захистку.

— Дай нарешті твою руку, — владно наказав він.

Ілонка поклала свою долоньку у його широку долоню і відчула, як невидимий струм об’єднує її з іншими людьми.

Потік виніс їх на майдан Перемоги. Над ним високо в небі висіли два величезних рефлектори-спостерігачі, які вдень і вночі пильнували за порядком у місті, охороняючи працю і відпочинок людей. Ілонка подивилася на них і запитала Миродіта:

— Чому ж вони не попередили про небезпеку?

— Вони оповістили, але пізно. Психорадар уже не працював.

— Що ж сталося? Підвела автоматика?

— Автомати не винні. Психорадар пошкодила людина.

— Людина?

— Так.

— Але хто?

— Терен. Євген Терен.

— Неправда! — скрикнула вона. — Він не міг до цього додуматися.

— Він додумався до цього, Ілонко. Про це оповістили.

— Але навіщо він зробив це?

— Не знаю.

— І його затримали?

— Так.

— Де він?

— Кажуть, десь тут.

На майдан сходилося дедалі більше й більше народу. Кожен намагався проштовхнутися до пошкодженого психорадара, туди, де над алеєю величезним фіалково-жовтим кубом висіло струмуюче світло. Наблизившись до нього, люди з криком кидалися назад, падали на брук і стиналися в конвульсійних корчах. До нього не можна було підійти.

Ілонка бачила, як перед нею швидко розступилися люди, утворивши широкий коридор, і по ньому на ношах пронесли Артема Гарта. Його тіло судомилося, неначе у риби, вийнятої з води. Він щось вигукував, але слів не можна було розібрати. Вони були невиразними, до того ж поглиналися загальним гулом переляканих голосів. Поруч із ношами йшов професор Рос. Ілонку вразило його обличчя. Завжди свіже й моложаве, воно осунулося, постаріло.

— Зберігайте спокій! Зберігайте спокій! — кричав над головою гучномовець. — Не наближайтеся до фіолетового куба!

Нараз над майданом урвався крик. Ілончина рука випала з руки Миродіта. Вона підняла голову й побачила, як розступився натовп і крізь нього твердо й розмашно ішов чоловік. Ілонка впізнала академіка Гуджараті. Він швидко вибрався з натовпу і наблизився до підземного ескалатора, який досі ще працював, з’єднуючи майдан із палахкотючою чашею пошкодженого психорадара.

Люди завмерли. Стояли в заціпенінні, аж поки академік не сховався в підземеллі.

— Але ж це смерть, — сказала Ілонка.

— Так. Це — смерть. Але ж стихію приборкати здатна тільки людина надзвичайної сили волі. Це під силу тільки йому, — голос Миродіта тремтів від хвилювання.

Не відриваючи погляду, люди дивилися, як по напівпрозорому стеблі чаші рухалася вгору розпливчата постать людини. Ось вона досягла верхнього виступу і зникла всередині психорадара. Почувся стишений гул. За кілька хвилин фіалково-жовтий куб почав згасати. І вже тоді, коли його останні миготливі промені сховалися у палахкотючому тілі психорадара, люди метнулися до підземної доріжки. Незабаром на поверхню винесли академіка. Він важко дихав, але очі його були спокійні і вдумливі, як завжди.

— Приведіть до мене провинця, — промовив він.

Натовп розступився, і Ілонка побачила двох чоловіків, які вели під руки Євгена. І тільки тепер дівчина згадала свій сон, згадала того чорного мовчазного чоловіка, що гнав кудись автомобіль, згадала все. Так. Той чорний був не хто інший, як Терен. Тепер вона знову виразно побачила всі подробиці свого сновидіння. Білий-білий світ, і чорного чоловіка з механічними рухами, і автомобіль, і маленького хлопчика у червоних сап’янових чобітках. Вона пригадала, де бачила цього дивного картинно-ідилічного хлопчика. Колись у дитинстві їх водили в Музей міфів і казок і там показували крилатого бога-вісника, бога — посередника і оборонця закоханих — маленьку фарфорову статуетку голого кучерявого хлопчика з крильцями, луком і сагайдаком. Амур. Так називали його стародавні. Бог кохання. Крилатий вісник щастя. Але як змінився він з тих далеких часів! Як обносився! Куди поділися його крила, сагайдак і стріли? Натомість з’явилися сигарети і запальничка, дорогий, але приношений одяг, червоні сап’янці. Але що не насниться в таку ніч. А може, й справді він був таким у ті далекі часи, коли жив Євген? Але ж робот… Чому Євген у її сновидіннях виступав роботом? І ще незрозуміло: чому піддалася першому-ліпшому поривові, сіла в автомобіль, поїхала з цим людинороботом? Невже в ній десь у глибині душі живуть інстинкти її далеких пращурів? Може, ота далека Таня, яку він так безтямно кохав, на якусь мить прокинулася в ній, заволодівши усім єством? Хтозна… Може… А найшвидше — це страх. Адже вона ніколи в своєму житті не знала цього почуття.

Євгена підвели до академіка. Смуток і втома, глухий безвихідний сум огорнув Ілончине серце. Не дивлячись ні на кого, вона мовчки пішла геть. Хотілося якомога швидше дістатися додому, заспокоїтися, осмислити події останніх днів, знайти в собі сили жити.

Пробираючись крізь натовп, вона востаннє глянула на Євгена. Він стояв, опустивши голову, і плакав. Гуджараті звівся на лікоть, і до Ілонки долетіли його тихі слова:

— Відпустіть його. Нехай іде. Не чіпайте. Він сам собі кара.

Люди підхопили холонуче тіло вченого, підняли його на своїх руках. Ілонка ще раз побачила блиск його згасаючих очей і руку, що безвольно повисла у повітрі, а потім перед нею все захиталося, перевернулося, невиразні жовто-червоні кола попливли перед очима — і вона, непритомніючи, впала на чиїсь дужі вольові руки.

ЕКСКУРСІЯ

Станіслав і Ніна вже з півгодини вешталися по причалу, очікуючи Козира. День видався теплим, сонячним. Екскурсанти громадками купчилися біля бетонованого парапету набережної, море було спокійним, лагідна хвиля лащилася до берегів, облизувала білосніжні борти екскурсійного катера, що погойдувався на воді. Зіпершись ліктями на металеві поручні загорожі, Ніна й Станіслав спостерігали за стрімким ширянням чайок, що раз по раз, падаючи на воду, вихоплювали з неї дрібних рибок.

— Щось забарився наш екскурсовод, — сказала Ніна.

— Прийде, — Станіслав пильно подивився на неї і заклопотався: — Бачу, не зовсім вдалим видається наш візит. Не поспішає цей Козир розповідати про те, що нас цікавить.

— А що ти хотів, аби він одразу й виклав усе про себе?

— Нам потрібно знайти якийсь хід, щоб розговорити його, вхопитися за якусь ниточку.

— Не турбуйся, все буде гаразд. Я впевнена — ниточка знайдеться.

— Цікаво, хто з рідних чи знайомих тих трьох заморожених залишилися живими? Хто вони? Де? Чи, може, це лише вигадка письменників-фантастів, а нас вони просто містифікують. Але навіщо?

— Чогось вони бояться, мабуть, і справді у них були серйозні неприємності з тією повістю. Справді, хто такі Ірина, Таня, Олександр Іванович?.. Що за люди заховані за цими псевдонімами? Чи існують вони в житті? Все це нам треба вияснити, Славку.

— Треба, але як? Здається, цей Козир не дуже йде на відвертість.

— Власне, ми ще його й не розпитували. Побачимо… Але ж де він? — Ніна подивилася на годинник. — Катер скоро відчалює. Залишилося п’ятнадцять хвилин. Може, щось завадило, не прийде, а ми…

Ніна не встигла домовити, як позаду почувся глухуватий голос:

— Прийде. Я не з тих, хто підводить. Бач де вони! А ми їх шукаємо, — Козир поклав руки на їхні плечі. — А ось вам і обіцяний сюрприз, — кивнув головою на Гаркуна, який стояв поруч, загадково усміхаючись.

— Справді сюрприз. Яким вітром? — Ніна простягла для привітання тендітну долоньку. — Звідки ви взялися тут, Антоне Карповичу?

— З неба впав. Завдяки його старанням, — кивнув головою на Козира. — Телефонує вчора. Я вже було подумав, що знову щось скоїлося. Коли — ні. Запрошує в гості, повідомляє, що ви тут, а мене довго просити не треба, до мандрівок я звик. Та й чи міг я відмовитися провести кілька днів у такому вишуканому товаристві? Тим паче що шановна принцеса непогано грає в шахи. Отож негайно взяв квиток на ранковий рейс літака — і ось я тут, перед вами. — І, звертаючись до Ніни, запитав: — Як вам відпочивається?

— Дякувати гостинним господарям цього містечка, гарно. Сьогодні були на пляжі, купалися в морі. А тепер от… Як домовилися вчора… Олесю Архиповичу, ви не передумали?

— Я завжди намагаюся дотримуватися слова. Раджу робити це й вам, — сказав Козир.

— Відчувається вишкіл, — підсміхнувся Гаркун. — Це в нього звідти, з майбутнього.

— Ти, Антоне, не можеш без шпильок, — дорікнув Олесь.

— Які там шпильки? Я серйозно, — Гаркун змовницьки підморгнув Станіславові.

— О, я й забула, — похопилася Ніна. — Антоне Карповичу, познайомтеся. Це Станіслав Однорічко. Мій співробітник. Якось я розповідала вам про нього.

— Пам’ятаю, пам’ятаю. Футуролог? — Гаркун міцно потиснув Станіславові руку.

— Так.

— Наслухався про вас і дещо знаю. І про те, що ви працюєте в футурологічній бібліотеці, і що ви вдумливий, перспективний дослідник, і про те, що ви безтямно закохані в Ніну, теж знаю, бо ж хіба важко здогадатися, що таке романтичне ім’я своїй обраниці може дати тільки по вуха закоханий молодик. Та й з мамою вашою доводилося зустрічатися. Щоправда, не за зовсім сприятливих обставин. Так що дуже радий познайомитися ближче.

Станіслав оторопіло подивився на Ніну. Мовляв, наговорила ти про мене сім мішків гречаної вовни. Він завжди остерігався жіночої балакучості, але хіба можна вберегти себе від їхніх язиків. Ось і зараз спробуй дізнайся, що може бовкнути, а ти потім печи раків. І за себе, і за неї.

І тут Ніна, ніби підтверджуючи його думки, сказала:

— Відстали від подій, Антоне Карповичу. Тепер він не тільки закоханий…

— У них весільна мандрівка, — сказав Козир.

— Он воно що! Не знав, не знав. Що ж, вітаю. Цю подію ми мусимо відзначити як годиться.

Станіслав болісно всміхнувся. Йому почала набридати ця несподівано вигадана Ніною гра у весільну мандрівку і медовий тиждень, яка після їхньої близькості, що геть зітерла таїну узвичаєних повсякденних стосунків, почала втрачати свої чіткі обриси і непомітно за якихось дві доби набрала характеру неспростовної життєвої дійсності, коли треба було подумати про щось серйозне, а не просто бавитися. Ця гра зайшла далеко, так далеко, що зупинити її вже було неможливо, але, як не дивно, він не ображався на Ніну, навпаки, відчував наплив якоїсь незнаної досі теплоти до неї, йому чомусь подумалося, що ніколи в житті не забуде цих двох безсонних ночей, проведених одну в запашній копиці лугового сіна, а іншу — в затишній кімнатці Есмеральди Іполитівни, і що ті ночі перевернули все його дотеперішнє життя, наповнили його новим змістом. Десь у глибині душі, можливо, в найпотаємніших куточках підсвідомості, він був вдячний за це Ніні, хоча й відчував себе трохи пригніченим, чимось ущербленим, ошуканим. А чим — не знав сам.

— Годі, Ніно! Ліпше помовч. А то й справді розігруєш серйозних людей, а вони тобі вірять. Пожартувала й досить.

— А я й не думала жартувати, — вона глянула на нього своїми трохи лиховісними очима, приструнчила: — Знайшов чим жартувати!

— Хіба тебе зрозумієш, коли ти жартуєш, а коли говориш серйозно, — виправдовувався Станіслав.

— Так це ж добре! — сказав Гаркун.

— А ти звикай розуміти, — заповзялася Ніна.

— Годі вам сваритися, — сказав Гаркун. — Краще підійдіть ближче одне до одного. Ось так, — взяв обох за плечі. — Ти, Офелійко, стань тут. А ти, Станіславе, тут. А тепер — гірко! Цілуйтесь! — наказав владно.

— Гірко! — підтримав Козир, виймаючи з валізки пляшку шампанського і келишки.

Станіслав і Ніна цілувалися.

З пляшки глухо стрельнув корок, і Гаркун підставив келишки під потік пінистої рідини, що вилітала з шийки.

— Вип’єм за щастя молодих!

— Бачте, як усе просто, — сказав Козир, подаючи келихи Станіславу і Ніні.

Імпровізована церемонія привернула увагу людей, їх почали оточувати, і скоро вони опинилися в тісному кільці. Щоки Станіслава горіли од сорому. Все сталося так раптово, так несподівано, що він не міг прийти до тями.

Катер подав гудок, закликаючи пасажирів на прогулянку.

— Ходімо, — сказав Гаркун і взяв молодят під руки.

Натовп розступився, даючи їм дорогу. Дійшли до трапу. Гаркун пропустив Ніну і Станіслава вперед, а сам залишився, чекаючи Козира.

Ніна сіпнула Станіслава за руку, шепнула:

— Не скисай, Славку. Будь розважливішим. І вище голову. Ну ж бо!

— Спробую, — намагався бути спокійним.

— От і добре, — Ніна довірливо притиснулася до нього.

— А ти хоч трохи притримай язик за зубами, — попрохав Станіслав. — Прошу тебе.

— Не гнівайся, Славку. Будь розумником. Бачиш, як усе просто, як каже Козир. Тож не ускладнюй те, що просто, — вона звела на нього очі. — Обіцяєш?

— Обіцяю…

Вони піднялися на верхню палубу, сіли за невеличкий столик, на який Гаркун поставив недопиту пляшку шампанського і келишки. З радіорубки голосно звучала музика, тлумлячи голоси людей.

Катер відчалив од берега, почав розвертатися.

— Що ти, Олесю, нам покажеш? — запитав Гаркун.

— Те, що буде видно. Не бійся. Не прогадаєш. Краєвиди тут пречудові.

— А ніхто нас не вкраде звідси знову? — осміхнувся Гаркун. — Здається, Олесю, тебе виловили саме тут?

— Так. Он на тому місці, — Козир показав рукою у воду за кормою. — Метрів за сто від берега. Уявляєш, скільки людей було на пляжі, і ніхто не помітив їхньої машинерії.

Станіслав і Ніна уважно прислухалися до їхньої розмови.

— Про що ви? — запитала Ніна.

— Олесь Архипович впізнає пам’ятні місця, — зареготався Гаркун. — Саме звідси, прямо з води, його, мов нерозторопну салаку, вихопили прибульці з майбутнього і цілим та неушкодженим доставили в свої апартаменти.

— Справді? — здивувалася Ніна.

— Так воно й було, — Козир пильно подивився їй у очі. — Але не будемо про це згадувати. Краще давайте подивимося на наше місто.

— Ну чого ж, — заохочував Гаркун. — Розкажи. Молодятам буде цікаво послухати. Власне, саме задля зустрічі з тобою вони, мабуть, і вибрали для своєї весільної мандрівки ваше містечко. Розповідай, не будь проханим. Все як було.

Катер розвернувся і, лавіруючи між велетенськими океанськими лайнерами, що стояли на якорях у просторому обширі тихої затоки, взяв курс на південь, притримуючись берегової лінії, що стрімкими пагорбами здіймалася з води, розбиваючи об гострі виступи стишену припливну хвилю. Стара частина міста, густо забудована низенькими приземкуватими спорудами з черепичними дахами, розкинулася на схилах гір, нові мікрорайони із сучасними багатоповерховими будинками потяглися на північ по рівнинних ділянках узбережжя. На північному березі затоки на багато кілометрів розкинулися піщані пляжі, всуціль запруджені людьми.

Йдучи на південь, катер обминав гірські стрімчаки, що піднімалися з води. Чудернацькі фігури, утворені від вивітрювання гірських порід, оздоблювали ці, здавалося б, безжиттєві хребти фантастичними химерами. Далі пагорби амфітеатром відступали від берега, звільняючи місце затишним бухточкам, покритим дрібною галькою. На схилах пагорбів з густого плетива вічнозелених чагарників вигулькували білі корпуси турбаз, санаторіїв, будинків відпочинку. Ніна замилувалася цими мальовничими пагорбами, примхливо обплутаними серпантином крутої звивистої дороги, що піднімалася вгору, і нагадуючи стрічку, яку хтось недбало кинув кільцями на ці зелені пагорби.

— Так от, — почула голос Олеся Архиповича, який почав свою розповідь. — Була неділя, погода стояла гарна, день сонячний, погідний літній день, і ми з дружиною вибралися на пляж. Розташувалися тут, недалеко від пристані, смагли під сонцем, купалися. Я дуже люблю плавати. Тож варто мені потрапити на пляж, як я не вилажу з води. Так було й того разу. Дружина залишилася на березі під грибком, а я заплив далеко від берега, де немає людей, а вода чиста, нескаламучена. Високі хвилі припливу вигойдували мене, то піднімаючи на свій гребінь, то опускаючи. Я плив назустріч цим хвилям, назустріч…

— Назустріч своєму світлому майбутньому, — не втримався Гаркун, єхидно усміхнувшись до Ніни.

— Ні, ти таки нестерпний, Антоне, — обурився Козир. — Ніяк не можеш без кпинів. Звідки це в тебе?

— Вибач, друже. Розповідай, розповідай, — примирливо завуркотів Гаркун. — Ну, отже, ти плив назустріч своєму світлому майбутньому, що погойдувалося на хвилях, а воно… пливло до тебе з іншого боку, падало з неба…

— Саме так. Я ліг на спину, щоб трохи перепочити, задивився в бездонну блакить неба і раптом побачив там сріблясту цятку, що, збільшуючись, стрімко падала вниз. Не встиг я зміркувати, що то могло бути, як величезна блискуча куля наблизилася, повисла наді мною. Я перелякався, швидко пірнув під хвилю і одразу ж відчув, як моє тіло разом з водою почав засмоктувати потужний водокрут. Я поплив угору, впав на щось тверде, а далі не пригадую нічого.

— А як же дружина, що подумала вона? — запитала Ніна.

— То вже інша тема, дорогенька. Поплакала, посумувала. Мою смерть списали на море, відправили поминки, а на цвинтарі поставили пам’ятник. Але вона в мене молодець. Таки дочекалася…

— Не зрадила? — знову підкинув Гаркун. — Учись, Офелійко, вірності в Олесевої дружини. Справжнісінька тобі декабристка.

— Тобі жарти. А подумай, як їй було. З тобою простіше. Ти — одинак. Тебе ніхто не чекав. Запропастився чоловік — туди йому й дорога. Мабуть, Шерлоки Холмси з карного розшуку побродили з вівчарками по лісу, винюхуючи твої сліди, а що ті сліди вели аж надто далеко і собаки збилися з толку, то поставили крапку в справі Антона Гаркуна й забули. Зі мною було складніше. Та про те вам розповість дружина. До речі, після прогулянки запрошую вас до себе на вечерю.

— Оце по-джентльменськи, — потер руки Гаркун. — Отам ми, Офелійко, і в шахи зіграємо.

— Кому що… — сказав Козир.

— А далі? Що сталося далі? — допитувався Станіслав.

— Та нічого. Отямився, дивлюся — яв якійсь чудернацькій кімнаті з напівпрозорими стінами, крізь які пробивається сонячне проміння, якісь незнайомі люди метушаться, а переді мною в світлому елегантному костюмі, ну просто тобі лондонський денді, сидить у фотелі… Хто б ви думали?.. — Козир зробив паузу, подивився на Гаркуна.

— Невже ви, Антоне Карповичу? — прохопилася Ніна.

— Вгадала, — вів далі Козир. — Переді мною власною персоною сидить Антон Карпович Гаркун, наш незамінний теоретик експерименту, проведеного над тими нещасними. Сидить, усміхається своєю єхидною усмішечкою і так собі спокійненько питає: “Що, Олесю Архиповичу, тебе теж виловили? Вітаю з благополучним прибуттям у двадцять п’яте сторіччя”. — “Де я, що зі мною?” — запитую, а Гаркун відповідає розважливо: “Нічого особливого, Олесю. Похлинувся ти трохи морською водичкою, коли тебе виловлювали, от і довелося рятувати. А так усе нормально. Зі мною обійшлися набагато делікатніше. Та не будемо надто прискіпливими до долі. Кожному своє. Будемо в шахи грати. Мені бракує достойного супротивника”.

— Коли тебе принесли в ізолятор, голенького, в самих плавках, я спершу було жахнувся, а потім дотямив, чому ти потрапив сюди, адже мене вже неодноразово розпитували про учасників експерименту, про його творців. — Гаркун примовк, щось пригадуючи, потім сказав: — Смішною була та наша зустріч, як згадаю тепер, аж не віриться. Неначе то був кошмарний сон.

— Так. Але то був не сон. То була реальність, в яку важко повірити, — сказав Козир і, придивляючись до берега, повідомив: — Скоро підпливаємо до основного місця нашої мандрівки. Давайте перейдемо на ліву палубу, там буде краще видно.

Невдовзі катер обминув великий покритий лісом мис, що довгим рукавом виступав у море, і на овиді показалися стрімкі нагромадження скель, що здіймалися з води, розмивалися сизуватим серпанком.

З репродуктора почувся голос екскурсовода: “Ми підпливаємо до заснулого вулкана. Письменники, поети, художники, вчені присвятили цим місцям багато зворушливих рядків, картин, досліджень… Але найліпше помилуватися цією красою ось так, в натурі. Якщо уважно придивитися, ще й зараз можна побачити жерла, з яких 160 мільйонів років тому вивергалася вогненна магма. Он її потоки застигли на південних схилах гори. Можна побачити величезні вулканічні бомби і уявити ту силу, яка виштовхувала їх з надр землі, зминаючи в складки гірські породи, що лежать тепер, помережані глибокими тріщинами…”

Пасажири скупчилися на лівій палубі, уважно розглядаючи цей унікальний витвір природи. Ніна прихилилася до Станіслава, що стояв, зіпершись на поручень, замислено сказала:

— Яка велич!.. У порівнянні з нею людина видається малесенькою комахою, а її діяння не варті жодної уваги.

— Так уже й не варті! — сказав Станіслав і обняв Ніну за худенькі плечі. — Ходімо звідси, Офелійко. Тут вітер, тобі холодно.

— Ні, ні! Зачекай, Славку. Дай подивитися. Адже перед нами застигла вічність. Де ти ще побачиш таке? Уявляєш, що тут творилося сто шістдесят мільйонів років тому? Справжнісіньке пекло. А тепер усе тихо, статечно… Пливе катер, світить сонце, ширяють чайки, звучить музика, і ти маєш змогу зійти на берег і рукою помацати цю вічну велич, створену природою. Ні! Мені не вкладається в голові. Сто шістдесят мільйонів років — і серед них якась малесенька мить людського життя. І та мить дісталася й на нашу долю, Славку. Цілком випадково. А ми, як це не дивно, не завжди вміємо нею розумно користуватися, і життя наше проходить у вічних непорозуміннях, дріб’язкових клопотах, якійсь, я б сказала, варварській сліпоті й глупоті. Люди тільки вдають, що вони розв’язують якісь проблеми, котрі, до речі, самі ж і вигадують. З’ясують щось одне, з’являється інше, ще суттєвіше. І так без кінця. Я десь читала, що коли людство розв’яже все те, що здається йому проблемами, отоді-то й з’являться справжні проблеми. Суєта суєт — і більше нічого. І в цій суєті минає наше життя, минає ота дорогоцінна мить, дана нам вічністю. І вже ніколи її не повернеш.

— Так, Офелійко, наше життя складне і важке, але, на щастя, коротке, — пожартував Станіслав. — Та ми щасливі з тобою. Щасливі тим, що нам дісталася ота мить зі скриньки вічності, і ми її використовуємо як уміємо. А тепер, я запропонував би тобі не відривати коштовні часточки од миті, що нам дана, на абстрактні філософствування, повернутися до насущних реалій, а простіше — повернутися до наших екскурсоводів і послухати, які проблеми цікавлять їх. Боюся щось проґавити, а вони, бачиш, як жваво розговорилися. До речі, налаштуй свою косметичку.

— Все готово, Славку, — Ніна засунула долоню в свою валізку. — Було б що писати.

Вони непомітно підійшли до столика, зупинилися, прислухаючись до розмови.

— Ти занадто категоричний, Антоне, — запально доводив Козир. — Як-не-як — вона мати. Цікаво, як би ти повівся на її місці. Забудь нарешті свої давні образи. Це тобі не личить. У шахістів мусять бути міцні нерви. Вибач людям ті прикрості, що вони завдали тобі. Пригадую, ти сам колись говорив, що уміння вибачати — властивість сильних. А ти ж у нас, здається, сильна особистість.

— Годі про це, — сказав Гаркун, помітивши Ніну й Станіслава. — Розкажи краще молодятам, що відбувалося он на тих стрімчаках мільйони років тому. Чи не з цих, бува, кратерів виповзло на світ божий життя та й почало переливатися у дивовижну розмаїтість форм, аж поки не докотилося до пото заріепз, рядовими представниками якої є ми з тобою. Напруж свою пам’ять…

— Не знаю. Мене тоді не було, — серйозно відповів Олесь. — Може, ти пофантазуєш на цю тему. — Він звівся із стільця, пройшовся по палубі. — Подобається? — запитав Ніну, кивнувши головою на вкриті застиглою магмою скелі, що поволі віддалялись, огортаючись серпанком.

Катер розвернувся і ліг на зворотний курс.

— Казка, — сказала Ніна, вмощуючись на стілець. — Але ми, здається, завадили вашій розмові. Ви щось так жваво обговорювали…

— Дрібниці, — обізвався Гаркун. — Не зважайте. У нас із Олесем безліч тем для постійних суперечок. От ми й торкнулися однієї з них.

— Цікаво, що ж це за тема, якщо не таємниця? — запитала Ніна, і Станіслав помітив, як її рука занишпорила по валізці, що лежала у неї на колінах.

— Чого ж… У нас таємниць немає. Просто Антон ніяк не може пробачити одній жінці, яка позивалася з нами після опублікування в журналі тієї повісті.

— А хто ж ця жінка? — вирвалося у Станіслава, і він одразу зрозумів, що його запитання недоречне.

— Не має значення, — ухилився од відповіді Козир. — Хто б вона не була, її треба зрозуміти. Бачте, нам не вдалося заховати її особу за псевдонімом, вона упізнала себе, обурилася, що ми розповіли про її інтимні зв’язки з Євгеном Тереном, тобто з чоловіком, якого ми назвали Євгеном, що ми, мовляв, покепкували над його пам’яттю, понавигадували казна-чого. А у неї — син. Що буде, коли він дізнається правду, яку вона приховала від нього? Процес вона, певне, не виграла, але справа набула такого розголосу, що за нас взялися вже не юристи, а літературні критики, які побачили в нашій писанині те, чого там немає, не було, та й не могло бути, бо ми ставили собі за мету зовсім інше.

— У повісті ця жінка — Ірина? — допитувався Станіслав.

— Так, — сказав Гаркун, припалюючи цигарку. — Медсестра.

— І вона жива? — запитала Ніна.

— Жива-здорова, — Гаркун подивився довкола. — Олесю, показалося твоє місто. Справді, з моря воно виглядає чудово.

— А я ж говорив вам, — сказав Козир. — Погляньте, яка панорама!

— Та жінка і тепер працює медсестрою? — боячись перервати розпочату розмову, запитав Станіслав.

— Беріть трохи вище. Тепер вона славнозвісність.

— А де вона мешкає? — Ніна ніби ненароком поклала на стіл валізку і ледь помітно підморгнула Станіславові.

— Цього ми вам не скажемо. Ні до чого це вам, — холодно сказав Гаркун.

— А син? — допитувалася Ніна. — Він теж живий?

— З ним усе гаразд. У нього велике майбутнє, — сказав Гаркун.

— Напевне, він уже дорослий?

— Красень. Я вас якось зведу, познайомлю. Запевняю, люба принцесо, ви відразу закохаєтесь у нього. Станіславе, ви не будете на мене ображатись?

— Чого ж… — знічено мовив Станіслав. — Це той, про якого писала Ірина у своєму листі, що підсунула в саркофаг до Євгена Терена?

— Так.

— Здається, його теж звали Євгеном?

— У нас він Євген. Насправді ж… Та не будемо випереджати подій. Я обіцяю вас познайомити. За однієї умови: якщо ви збережете таємницю. Адже він не знає правди про свого батька. І ви розумієте… Якими очима він подивиться на матір, як вона сприйме те, що він дізнається правду?

— Так, так… — Ніну розпалювала цікавість. — І коли ви нас познайомите з ним, Антоне Карповичу?

— Усьому свій час. Бач, яка нетерпляча. — Гаркун пригладив розкуйовджене вітром волосся. — Ось повернемося додому…

Станіслав кинув сердитий погляд на Ніну, повернувся до розмови з іншого боку.

— Олесю Архиповичу, ви сказали, що після опублікування повісті за вас взялися критики. Я уважно стежу за пресою, особливо за публікаціями, які стосуються фантастики, футурології, і ніде не зустрічав критичних статей на вашу повість. Де публікувалися ці матеріали і хто ці критики?

За Козира знову відповів Гаркун:

— Надто один розумник був заповзявся, земля йому пухом. Чув, Олесю, — звернувся до Козира, — не стало серед нас нашого благодійника. Віддав богу душу.

— Туди йому й дорога, — сплюнув Козир. — Обливав брудом скільки вистачало ядучого хисту. Підлотний чоловік був. А між тим треба пам’ятати, що право критикувати заслуговує лише той, хто переконав людей у своїй любові до них, у здоровому глузді своїх суджень. Цей же, навпаки, всією своєю чорною діяльністю показав свою ненависть до людей. Жодного порядного рядка не вийшло з-під його пера. Тільки отрута, бруд, жовч…

— Тож і не дивно, що за його труною йшло лише кілька, мабуть, таких самих, як і він, чорноротих лакуз, — докинув Гаркун. — Чесних людей не обдуриш.

— Це так, — категорично заявив Козир.

— Я, здається, здогадуюсь, кого ви маєте на увазі, — сказав Станіслав.

— Кого, Славку? — не втрималася Ніна.

— Помовч, Ніно. Потім. Ви особисто знали того критика?

— Аякже. Заробив він на нас грошенят. А те, що ви його не читали — не велика втрата, молодий чоловіче. Не читали його чесні люди за життя, тепер тим паче не будуть читати. Кому потрібна ота брудна писанина? Ось послухайте. Цитую майже дослівно. — Гаркун перевів подих і, злегка хизуючись громовим голосом, почав скоромовкою, ніби читав друкований текст: — Не можна не відзначити, що загалом науково-технічні проблеми майбутнього добре продумані авторами і свідчать про їхню серйозну роботу над цим аспектом твору. Подив і заперечення викликають насамперед ідейні тенденції повісті в зображенні людей майбутнього й особливо нашого сучасника Євгена Терена, який, по суті, виступає єдиним представником епохи великих перетворень XX сторіччя в тому далекому майбутньому суспільстві. — Гаркун засміявся. — Он як, Олесю!.. Йому хотілося, щоб ми з тобою поклали в морозильники половину людства, отоді б люди майбутнього напевне розібралися б, хто є хто. А так що? Потрапив до них єдиний представник епохи великих перетворень — і суди по ньому, що то була за епоха. Але слухайте далі, до чого договорився цей горе-критик. — Гаркун підняв вказівний палець, намагаючись загострити увагу присутніх. — Зрозуміло, концепція твору, що випливає з його сюжетної побудови, характеристики героя, багатьох акцентів і узагальнень, є абсолютно хибною. Адже саме ця концепція, логіка розвитку подій і, зокрема, вчинків героя призвели до того, що на адресу людей XX століття, співвітчизників Євгена Терена, пролунав ряд серйозних і тяжких звинувачень, які не могли бути спростовані в творі, бо єдиний, — Гаркун зробив наголос на слові “єдиний”, — представник нашого часу, опинившись у майбутньому суспільстві, виявився духовним нікчемою, соціальним злочинцем… Автори, безперечно, багато чого досягли у викритті й засудженні свого героя. Але чи замислювалися вони… — Гаркун зробив багатозначну паузу і, звертаючись до Козира, запитав: — Чи замислювався ти, Олесю, над тим, до яких соціальних узагальнень у конкретних сюжетних рамках веде це викриття, це зіткнення двох епох, двох різних сторіч і світів? Я, наприклад, зізнаюся: не замислювався. Переді мною стояло набагато скромніше завдання. — Гаркун помовчав, щось розмірковуючи, потім звернувся до Однорічка: — Ви, Станіславе, давно читали нашу повість?

— Щойно перечитав перед поїздкою.

— І ви теж вважаєте нашого героя таким, яким його побачив критик?

— Ні. Я навіть десь глибоко в душі симпатизую йому, хоч мені жаль його, бо й справді, якщо уявити себе на його місці, одиноким, відірваним від рідного коріння, штучно пересадженим на несприятливий грунт…

— От бач, Олесю — це саме те, що й хотіли ми сказати своєю повістю. Не звинуватити сучасників у якихось гріхах, у духовній нікчемності, хоча, безперечно, всі ми небезгрішні, не протиставити їх людям майбутнього, а наголосити єдине: люди, живіть у тім часі, в якому ви народилися, трудіться на нього, наближайте майбутнє, але будьте дітьми свого часу, інакше… Ви правильно зрозуміли наш задум, Станіславе. Справді, життя Терена серед людей майбутнього гідне співчуття, а за біблійськими канонами — воно рівнозначне розіп’яттю Христа.

— Цікаво, — мовила Ніна. — І що, вся критика була одностайною в оцінці вашої повісті? Невже не знайшлося чесної людини, яка б могла дати об’єктивну оцінку?

— Чому ж не знайшлося? Були й інші оцінки. Але і їм дісталося від того фарисея. Слухайте, — Гаркун знову почав цитувати, карбуючи слова: — Як не дивно, але помилкову за своєю основою концепцією, хоч і не позбавлену вдалих картин і окремих деталей, повість А. Гаркуна і О. Козира в оглядовій статті про науково-фантастичну літературу названо одним з найпомітніших творів цього жанру за останній час. Характерно, що NN теж пише про психологічну несумісність героя твору і суспільства XXV сторіччя, але вважає це цілком природним, бо разом з авторами вбачає в образі Євгена Терена лише пережитки минулого — егоїзм, брехню, лицемірство, кар’єристські нахили тощо, не думаючи, очевидно, про ширше соціально-філософське, ідеологічне значення цієї несумісності, яке об’єктивно випливає з концепції твору…

Гаркун звівся, узяв навіщось Нінину валізку, відсунув її на край столу. Інтуїтивно рука дівчини потяглася до неї і Станіслав помітив, як затремтіли її пальці.

— Та вимкніть ви, люба принцесо, свій портативний, він заважає вам слухати, — ніби між іншим зауважив Гаркун, знову припалив сигарету, артистично клацнувши запальничкою, потім заховав її у кишеню. — А втім, коли вам так подобається, нехай працює. Але конспіратор із вас нікудишній. Я запримітив вашу хитру косметичку ще тоді, вдома, коли ви приходили до мене вперше. Чути тріск. — Гаркун засміявся, спостерігаючи, як густо зашарілося завжди бліде Нінине обличчя, запримітив, який осудливий позирк кинув на неї Станіслав, і, ніби нічого не сталося, вів далі, звертаючись тепер чомусь тільки до Ніни:

— Як бачите, люба принцесо, аби догодити офіційній думці, наш критик вдає, що він уже тепер живе не у якомусь там вигаданому нами, як він зволив висловитися, ідеальному суспільстві космічної єдності майбутнього (хоч, повторюю, ми його не вигадували, ми його бачили і деякий час жили в ньому), а в сучасному, реальному ідеально влаштованому суспільстві, в якому, бач, уже не існує ні егоїстів, ні брехунів, ні лицемірів, ні кар’єристів, ні хапуг, ні блюдолизів, ні, ні, ні… Усе це, мовляв, незначні пережитки минулого, які на здоровому тілі ним таки тепер уже й справді вигаданого, а не реально існуючого ідеалу сучасності видаються такими собі малюпусінькими рудиментами, що їх і помітити можна хіба під електронним мікроскопом, а якісь там недолугі фантазери Козир і Гаркун навели на них цей мікроскоп, аби скомпрометувати той ідеал. Наче в тому була якась потреба, наче він сам себе не скомпрометує як такий, що не існує насправді, наче від того комусь буде краще. Хоч кажу ж іще раз: такої мети ми перед собою не ставили, та це й не випливає, мовлячи термінологією критика, з концепції нашого твору. Все це у нього від лукавого. Все це заздалегідь продумана вигадка на догоду тій же офіційній думці, яка була надійним щитом для подібних фарисеїв. За ним вони почували себе, як у бога за пазухою, ба навіть краще. Хоча… де той бог? Його свого часу теж вигадали такі ж фарисеї.

— І що б ми не написали у тій повісті, — обізвався Козир, — яку б мету ми перед собою не ставили, наш критик, будемо так його називати, знайшов би у ній те, що йому треба знайти, а не те, що було там насправді. Його ярлик був виготовлений заздалегідь, виготовлений під штамп. Залишалося підставити імена, прізвища, повправлятися у термінологічному словоблудстві — і готово. Можна чіпляти. Думка мінятися не могла.

— Смішний ти, Олесю! — голосно зареготав Гаркун. — Яка думка?! У нього ніяких думок не було ніколи. Йому нічого було думати. За нього це робили інші. Адже зі своїми думками й на неприємність можна наразитися. А так — усе просто. Існує офіційна думка, а твоя критика з нею збігається. А коли ота порожня словесна еквілібристика, під яку підведено ідеологічну основу, набуває статусу офіційної думки, тут уже, як кажуть, Олесю, у вас на півдні, не до жартів. Ось так, дорогенькі мої, можна все повернути, зробити з мухи слона.

Гаркун замовк.

— М-гу, — затарабанив пальцями по столу Станіслав. — Уявляю. Не легко, мабуть, вам довелося з тією повістю.

— Нелегко, — підтвердив Козир.

— А ви пробували спростувати, захиститися? — запитала Ніна.

Гаркун пояснив:

— Ми опинилися в ситуації, коли захищати себе було можна лише незаконним шляхом. Але ми відмовилися від такого захисту. Ми просто замовкли. І кожен зайнявся своїм ділом. Я — шахами, Олесь — накачує м’язи підліткам. Сучасним бройлерам. Здається, так їх тепер називають? Так би мовити, прищеплює їм фізичну культуру, без якої вони, бачте, не будуть гармонійно розвиватися. А що нам залишилося робити? І хоч часи змінилися, але й ми вже не ті. Втрачено даремно найкращі, найпродуктивніші для людини роки. Сумно все це, але факт. Скільки можна було зробити! Заспокоює одне: не тільки нам таке припало. Ціле покоління людей прожило пустоцвітом. За винятком одиниць, котрим правдами й неправдами вдалося пробитися крізь заслони словоблуду, чиновшанування, фарисейства, підлабузництва, непотрібного опікунства, гніту будь-якої свіжої думки, що йшла врозріз із офіційною тріскотнею про загальне благополуччя. Ціле покоління людей… Але і це мало втішає. Завжди відчуваєш на душі якусь гризоту, ущербність, наче завинив перед кимось.

— Насамперед, Антоне, ми завинили самі перед собою.

— Хто це ми? — Гаркун втупився в Олеся гострим поглядом.

— А все оте покоління, про яке ти говориш, що прожило пустоцвітом.

— Це ж чому?

— Бо поводилося, як отара баранів, яка покірно йде, куди її гонять.

— Твоя правда, — згодився Гаркун. — Але годі про це. Давай краще помилуємося панорамою вашого міста. Катер скоро причалить, а ми тут теревені правимо. Від цього нічого не зміниться. Ходімо на верхню палубу.

Вони швидко зібралися і, проштовхуючись крізь натовп, піднялися на верхню палубу, де також було повно людей.

Сонце низько повисло над горизонтом, скісними променями освітило черепичні дахи старих будівель, що почіплялися на стрімких пагорбах, стікаючи з них до моря вузенькими кривульками вулиць, і білокам’яні громаддя сучасних висотних споруд на самому березі затоки, зеленим глянцем забуйнувало у свіжому листі тропічної рослинності, гострими блискітками розсипалося по гребенях дрібних хвиль, які лагідно стелилися під корму катера. Пролунав гудок — і катер почав розвертатися, заходячи до причалу.

— Ну, що скажете? — не без гордості за своє місто запитав Козир.

— Справді, як на картині, — сказав Гаркун і запитав у Ніни: — Ви вдоволені прогулянкою?

— Дуже вам вдячні. Особливо Олесю Архиповичу. Це його ідея.

Вони стояли на палубі серед принишклого натовпу, милувалися краєвидами. Катер уповільнив хід, описав півколо і лівим бортом почав швартуватися. Подали трап, і пасажири зійшли на берег.

— А тепер за мною! — скомандував Козир. — Нас чекає смачна вечеря.

Гаркун задоволено потер руки:

— Подивимося, чим ти нас пригощатимеш. Мабуть, у себе вдома ти запровадив меню, запозичене там, у людей майбутнього?

— Дещо є, — сказав Козир.

— От і пригостиш наших дорогих гостей. Що ж до мене, я віддаю перевагу шматкові смачної шинки, тарілці гарячого борщу, окрайцеві хліба, натертому часником, і чарчині горілки для апетиту. Надіюся, знайдеться у тебе й таке?

— Для тебе знайдеться все, — засміявся Козир і подружньому поплескав Гаркуна по плечу. — Ходімо вже, а то нас зачекалася дружина. Наказувала не баритися.

— У такому разі давайте зупиняти таксі, — запропонував Гаркун. — Так буде швидше.

— Навіщо? — здивувався Станіслав. — Поїдемо моїм автомобілем. Ми зупинилися зовсім близько звідси. Он у тому будинку, — він показав рукою на будинок Есмеральди Іполитівни, що червоною черепицею даху виринав із густої рослинності.

— Геніально! — зраділа Ніна. — Поки ти, Славку, заводитимеш мотора, я швиденько перевдягнуся. Не йти ж мені у гості в такому вигляді, — вона провела руками по своєму бездоганно припасованому до талії дорожньому костюмові.

— Правильно. Перевдягніться, Ніно. Офелія мусить виглядати елегантно. Тільки залишіть удома свою косметичку. Вона вам ні до чого. З нею ви почуваєтесь якось непевно, — не забарився вколоти Гаркун.

— Гаразд, Антоне Карповичу, — Ніна опустила очі й відчула, як її щоки знову заливає рум’янець.

Коли вони вийшли на набережну і попрямували до будинку Есмеральди Іполитівни, Станіслав повернувся до розмови, розпочатої на катері. Обережно запитав Гаркуна:

— Антоне Карповичу, а виведений вами у повісті образ Олександра Івановича, цього вельмишановного професора, теж має свого прототипа?

— Має. До того ж він — гарний, як виявилося, тип. — І, звертаючись до Козира, запитав: — Ти чув, Олесю, що встругнув наш вельмишановний професор? Всього можна було сподіватися, але щоб такого!..

— А що? — зупинився Козир.

— О, та ти в своїй провінції газет не читаєш, від життя відстаєш. Наш Олександр Іванович звинувачений у плагіаті. Фейлетон був у газеті. Не читав?

— Не читав.

— Тоді слухай. Професор оточив себе аспірантами, подібними до Євгена Терена, і примушував їх збирати матеріали для своєї монографії. А ті, не мудруючи, абзацами списували з книжок його ж таки колег і підсовували своєму шефові. Монографія вийшла друком, отоді-то й зчинилася катавасія. Професора, як мовиться, застукали на гарячому. Скандал…

— Яка ганьба! — вигукнув Козир. — От тобі й наука! Правду говорив Терен: чистої науки не буває… І чим же, Антоне, все закінчилося?

— А нічим. З таких сходить усе, як з гуски вода. Ну там розберуть на зборах, у гіршому випадку догану винесуть, яку через рік знімуть. Не бійся, ученого ступеня не позбавлять. Чомусь так робити не прийнято. Вчений ступінь присуджується довічно.

— Так, так. Ворон воронові око не виклює, — розмірковував уголос Козир. — Сьогодні тебе схопили за руку, завтра мене. Отож треба бути солідарними. До того ж списувати один у одного як не цілими абзацами, то принаймні думки красти — стало нормою, не вважається злочином. Либонь, саме тому розплодилося тих учених, як сарани. Штук по три на кожну нормальну людину.

— Твоя правда, — погодився Гаркун. — Справжніх учених, котрі рухають науку, на пальцях можна порахувати, зате докторів наук… Ім’я їм — легіон. Але як би там не було — погорів наш професор, зганьбився.

Гаркун і Козир так захопилися, що забули, мабуть, про присутність Ніни і Станіслава, які мовчки слухали їхню розмову, аж раптом Станіслав запитав:

— То, виявляється, професор Цівка Василь Павлович, про якого все наше місто говорило після опублікування того фейлетона, і є прообраз вашого Олександра Івановича, аспірантом у якого був Євген Терен?

— Так, це він, — схопився за голову Гаркун. — Ви його знаєте?

— Знаю. Він часто бував у нашій бібліотеці. Пам’ятаєш, Ніно, такий завжди чемний, розважливий, елегантний…

— Прилизаний до нудотної непристойності, — підхопила Ніна. — Не чоловік, а слимак. Від такого нічого гарного не чекай. Одразу видно: з поріддя лакуз.

— Мабуть, і Теренові засів він у печінках гірше хвороби, коли першого, кого згадав, заговоривши після п’ятисотрічної сплячки, був саме він, його шеф. Як це у вас там: “Шеф свиня… Високоосвічений мерзотник… Дипломований мерзотник…” Здається так, Антоне Карповичу, характеризував його Терен? — допитувався Станіслав.

— І, як виявилося, не помилився. Але ж… Погоріли ми з тобою, Олесю. Прохопилися словом, як необачні хлопчаки.

— Прохопилися, — чухав потилицю Козир. — Сказано: язик мій — ворог мій.

— І ще сказано: слини не підхопиш, а слова назад не вернеш. Сказав “а” — треба говорити “б”. Краще вже нехай молодята дізнаються правду від нас, аніж од того плагіатора, того прилизаного слимака. Адже ви, Станіславе, тепер, напевне, будете розшукувати цього Василя Павловича, аби дізнатися від нього про особу Євгена Терена?

— А що його шукати! — сказав Станіслав. — Сам прийде по першому моєму телефонному дзвінку. Я теж інколи підбираю для нього матеріали в своїй бібліотеці.

— Ясно, — мовив Гаркун. — Отже, нам нічого не лишається робити, як розказати, хто такий Євген Терен. І ми вам розкажемо, але за однієї умови: нехай це буде нашою спільною таємницею. Як, Станіславе?

— Я згоден.

— А ви, Офелійко?

— Я теж, — не роздумуючи, погодилася Ніна.

— Справа в тому, що нам би не хотілося, аби змінилися стосунки між матір’ю і сином після того, коли син дізнається правду про свого батька. Адже мати, і ми це знаємо напевне, приховує від сина правду про те, куди подівся його батько. І, мабуть, правильно-таки й робить. От, наприклад, ви, Станіславе… Як би було вам, коли б… Ви маєте батька?.. Хто він?..

— Ні, я свого батька не пам’ятаю, — голос Станіслава затремтів.

— А де ж він? — домагався Гаркун.

— Загинув у авіаційній катастрофі. Десь над океаном… Коли я був ще в утробі матері.

— І звідки ви про це дізналися?

— Так говорить мама. Зрештою, про це знають усі.

— От бачите, — Гаркун узяв хлопця за руку, щиро подивився йому в очі. — Так говорить мама… А тепер допустімо, що вона говорить вам неправду. Уявіть її становище, коли вона довідається, що син знає всю правду, що вона впродовж багатьох років обманювала його. Хоч і робила так задля його ж гаразду.

— Не треба так жартувати, Антоне Карповичу! — вигукнув Станіслав. — Зупиніться!.. Невже?..

— Так, Станіславе. Ви хотіли знати правду. Тепер ви її знаєте. Ваш батько, Станіслав Костянтинович Однорічко, і Євген Терен — одна й та ж особа. А Ірина — ваша мама, Ольга Петрівна. Пам’ятаєте у тій записці, що знайшли в саркофазі, вона повідомляла: а сина я назвала твоїм ім’ям. Вона дала вам ім’я Станіслав на честь батька. Отож нам залишилося тільки це ім’я змінити. Ми змушені вам це сказати, адже тепер ви обов’язково дізнаєтеся про все з інших каналів. Ви на правильному шляху пошуків і вийшли на пряму. Тож навіщо морочити вам голову?

Станіслав стояв як укопаний, не знав, що робити, що сказати. Новина приголомшила його, він не чекав такої розв’язки, не був підготовлений до її сприйняття. Губи його тремтіли, обличчя полотніло, ніби у мерця, і Гаркун завважив про себе, як він зараз схожий на свого батька.

— Та ви заспокойтеся, любий хлопчику, — підійшов ближче Козир. — Візьміть себе в руки… Будьте справжнім мужчиною. Життя — складна штука. Але, може, тим і цікава.

— Заспокойся, Славчику, — Ніна дістала хусточку, витерла холодний піт, що раптом рясно виступив на його чолі. — Заспокойся, любий… Не треба…

— І пам’ятайте про нашу домовленість, — нагадав Гаркун. — Не посвячуйте у своє відкриття матір. Гаразд?

— Гаразд… — стишено видихнув Станіслав. — Гаразд, Антоне Карповичу. Я розумію… Я буду мовчати… Я… Ми нічого не знаємо… Так, Ніно?..

— Так, любий…

— Зрозумійте. Коли Ольга Петрівна, ваша мама, дізнається, що ми розповіли вам про це, вона прокляне нас ще раз. А ми б хотіли бути надалі вашими друзями. До цього ми намагалися бути ними, хоч ви того й не знали. Тож не будемо псувати стосунків.

— То це ви?.. Це ви інкогніто постійно допомагали мамі усі ці роки? Он воно що? — Станіслав у розпачі закрив долонями обличчя. — Дорогі ви мої… рідні… А вона не знала…

— Що хата має, тим і вітає… — буркнув Козир. — Але і про це їй теж не треба говорити. Тож, сподіваюся, ми залишимося друзями…

— І ще погуляємо на вашому весіллі, — намагався перейти на жартівливий тон Гаркун. — Справимо його як годиться… Беріть нас із Олесом за посаджених батьків. Що ви скажете на це, моя люба принцесо? — звернувся він до Ніни. — Чого мовчите?..

Шатров дочитував повість. Поступово написане Гаркуном і Козиром захопило його, він читав без будь-яких упереджень, забувши про настанови Однорічка дошукуватися у творі того, чого там немає і що може наштовхнути на якусь карколомну ідею. Повість захопила його не як спеціаліста, а як простого читача: його чисто по-людському схвилювала доля героїв, а надто Євгена Терена.

Додому прийшов пізно, засидівся у бібліотеці. Журнал, в якому було опубліковано кінець твору, прихопив із собою. Поспіхом повечерявши, засів у своєму кабінеті. Поставивши собі метою прочитати все до кінця, осмислити прочитане, приготуватися до розмови із Станіславом, адже той має скоро повернутися від Козира. Цікаво, з чим повернеться він?

Шатров сів за стіл, увімкнув лампу, старанно протер хусточкою скельця окулярів і почав читати останній розділ.

ЗАПІЗНІЛИЙ ЦВІТ ВАЛІНУРІЇ

Тужливо шумів осінній ліс. Прижовкле листя ледь помітно тремтіло на почорнілих віттях: розпрощувалося з літом. Євген пробирався крізь чагарі. Вгорі за чимось назавжди втраченим жалібно тужили стрімкі верховіття сосон. Осиротіло, мов мандрівники, що збилися зі шляху, в піднебессі курликали журавлі, розтинаючи молодими крильми тужаві струмені осінніх вітрів, — шикувалися в перелітні ключі. Срібні нитки бабиного літа почіплялися на гілках, сплели тендітне мереживо павучих гойдалок.

Ядуча туга осіла на Євгенове серце, огорнула його колючою осінньою мжею, крізь яку годі було чекати бодай заблудлого сонячного променя. Одинокий, нікому не потрібний, брів лісовою стежиною, згорбившись під тягарем спогадів. Відчував себе птахом, який відбився від гурту і летить навмання, полохаючи тужливим квилінням чорну бездонну ніч. Образа на людей, з якими доводилося мати справи як у попередньому, так і у новому житті, запала в душу, смоктала серце, борсала нерви. Він не відчував провини перед ними, навпаки, вважав їх основними провинцями нещастя, що звалилося на нього. Адже саме люди своєю поведінкою, формою і способом взаємостосунків визначили його життєві інтереси, погляди на світ і, зрештою, нав’язали саме такі, а не якісь інші норми моралі.

Ідеали… Мораль… Аморальність… Що це за поняття? Далебі кожен розуміє їх по-своєму. Звідси — основні суперечності між людьми. Адже скільки є прикладів, коли прекрасний ідеал окремої людини виходив на боротьбу із загальновизнаними, хоч і консервативними ідеалами життя. Правда, нерідко він зазнавав краху. І тоді з-за лаштунків нерівного двобою чулося насмішкувате улюлюкання про те, що він нежиттєвий. Хоч історія доводила протилежне. Ні, він, Терен, не належав до таких. Він не герой. Він був простою людиною. Але щось же вирувало в його душі, прагнуло добитися своєї мети. Просто, мабуть, людській совісті потрібні експерименти. І ось тепер — все. Експеримент закінчено. Куди поділися його нездійснені ідеали? І хто тут правий, хто винен — судити важко. Кожен правий по-своєму. Либонь, надто несприятливі були його ідеали для інших, якщо завели в глухий кут. Мабуть, вони були дуже примітивними. Інакше він не відчував би такого глибокого розпачу. Людина, що виходить на герць із життям, підносячи світле полотнище ідеалів, може бути знищеною, але ніколи не стане ницою духом. У нього ж сталося навпаки: він вистояв фізично, але занепав духом.

Так розмірковував Євген.

Над головою тривожно шумів ліс, тихо струшуючи під ноги мертві пелюстки прижовклого листя.

Євген ішов не кваплячись. Нараз перед очі випливло мертве обличчя академіка, який врятував його від людського гніву. Спокійне і натхненне, воно не осуджувало і не вимагало нічого натомість втраченого життя.

“Не чіпайте його! Чуєте, не чіпайте. Він сам собі кара!”

Ці слова гучним відлунням дзвеніли у вухах, спонукали самому розібратися в усьому, визначити міру свого покарання. Це було найстрашнішим. Самому собі визначити кару.

Щораз далі й далі пробирався Євген поміж кущами вузенькою лісовою стежиною. Шорсткі пагони ожини чіплялися за одіж, дряпали руки. Віття дерев боляче стьобало по обличчю. Ішов, не знаючи куди.

Маленький їжачок виповз на стежину, озирнувся довкруж і поспішив заховатися у кущах.

“Був — і немає його, — подумав Євген і зупинився. — Цікаво, на щастя чи на лихо перебіг він мені дорогу?” — Кисло усміхнувся, почуваючи себе глибоко нещасливим.

Так. Було б значно простіше і легше, якби академік або люди самі осудили його. Тоді б він був би позбавлений цих гнітючих думок, і тягар відповідальності якоюсь мірою звалився б із нього, ліг на плечі інших. Можна було б, скажімо, згодитися з їхнім рішенням, заперечити його, принаймні він мав би право на голос, право на протест. Тоді б він сказав усе, що думає про них. А так… Він позбавлений навіть цього права. Старий академік назавжди відібрав його і поніс із собою. І він, Євген, уперше в житті зіткнувся з жахливою реальністю, коли в усьому потрібно розібратися самому. Розумів: треба щось робити, але не знав що. “Ти, Євгене, людина відсталої моралі”, — згадалися слова Ілонки. Легко сказати. Людина відсталої моралі. А запитати б її, що ж воно таке мораль взагалі? Колись, у його часи, моральними були навіть війни. Тепер вони назавжди зникли з життя людей. Тобто стали аморальними. Але навіть від них залишилося щось таке, що ще довго живитиме моральні засади наступних поколінь. Можна припустити, що саме війни виховали в людині духовні сили мужності, відваги, сміливості, прагнення свободи, власної гідності. Може, саме вони розбудили в ній сили, які віками б дрімали в глибинах душі, не знайшовши шляхів свого розвитку. І хоч тепер ці сили спрямовуються в благородне річище діянь, але нікуди не подінешся від явищ, які породили їх. Від цього ці сили духу людського нічого не втрачають, вони довго залишаться чистими і недоторканими, і ще не раз стануть у нагоді тим, хто з величезної скриньки надбань цивілізації вибиратиме цеглу для світлої будівлі моральних підвалин прийдешнього. Ні, він аж ніскільки не виправдовує себе, але що вдієш, якщо природа створила його саме таким, а не іншим. А який він є? Гарний?.. Поганий?.. Тепер йому байдуже. Кажуть, що найнегативніші явища обов’язково несуть у собі часточки чогось гарного. Отож…

Ліс густішав. Крізь хитросплетену сітку жовтого листя на голову цідилися остиглі промені надвечірнього сонця. Пахло прохолодною сирістю в’ялої трави і терпкою згірклістю достиглих ягід ожини. Євген зупинився. Насторожено прислухався до дзвінкоголосої тиші. Ніщо не порушувало її. Зірвав кілька ягід і кинув у рот. Кислуватим холодком вони розтанули на пересохлому язикові. З кущів, злякано крикнувши, випурхнув птах. Пружними крильми залопотів по листю і, гублячи пір’я, шугонув у небо. Євген пішов далі. Гіркі спогади знову повернулися до нього. Важкими молоточками били у скроні, вимагали відповіді.

“Виходить, я вбив людину, — думав він. — Отже, я вбивця. Якщо ж і справді так, якщо я зважився на вбивство, я мав моральне право зазіхати на чуже життя. Тобто я не цінував життя взагалі і своє зокрема. Між смертю й життям я вибрав смерть. Між смертю й життям… А чому б і ні? Можливо, це вихід?”

Розмірковуючи так, Євген зрозумів, що йому зовсім не хочеться жити. Саме тут приховувалася відповідь на питання, які мучили його. Враз йому стало легко і вільно. Вихід знайдено. Тепер все його життя лягло перед ним, як стара географічна мапа, і він, ніби учень, розглядав її збоку, вивчав, боячись залишити поза увагою бодай найнесуттєвіші дрібниці.

Він вийшов на галявину. Перед ним відкрилася дивоглядна панорама. Навколо, окутаний золотим серпанком, у глибокій задумі стояв ліс. М’яке проміння надвечірнього сонця облизувало руїни його п’ятисотрічної могили, що почорнілими уламками проступала з-поміж урочистої застиглості білокорих беріз та дерев. У таборі археологів не було нікого. Осиротілі намети чекали своїх господарів, вишикувавшись посеред галявини довгою шерегою. Археологи, мабуть, поїхали на похорон академіка. Євген неприязно подумав про Дельфа, який тепер, певно, зустрівся з Ілонкою, і вони на всі лади обговорюють те, що сталося. Тепло-солона, як сльози, хвиля жалю до самого себе гострим струмом пронизала серце. Але він швидко поборов її. Тепер, коли рішення визріло, він намагався зосередитися на чомусь іншому, приємному, гідному відповідальної миті. Спогади про минуле, солодка туга за чимось назавжди втраченим переповнили його єство. У тому далекому суворому світі, який існував півтисячоліття тому, залишилося його життя, залишився він сам. А тут, на мальовничій галявині лісу, посадженого ще його співвітчизниками, стояв інший чоловік — із розбитим серцем, яке, догоряючи, конало в конвульсійних спазмах.

Так, у тому далекому світі серед вад і жорстокості він міг бути добрим і милосердим, міг любити і ненавидіти, кохати і мучитись. А тут? Що міг робити він тут, в ідеальному космічному суспільстві? Доброчесність усіх цих людей тільки дратувала його. Доброчесність, побудована на рабах. Нехай і механічних, але рабах — переконував себе, хоч і знав, що все це не так. Просто він знову шукає собі виправдання і більш ні в чому не бачить його.

Євген підійшов до руїн. Захотілося побачити своїх законсервованих співвітчизників. Помалу, східець за східцем, зайшов у довгий, обличкований кахлями коридор і дістався люка. Відчинив і, присвічуючи ліхтариком, пірнув у чорну пащеку підземелля. Мляве світло затремтіло в склепі. Під прозорими ковпаками, покриті снігоподібною масою, тихо дивлячись сни, безжиттєво, ніби мумії, лежали вони, його далекі співвітчизники. Колючі дрижаки побігли по Євгеновій спині.

Що їм сниться? Минуле? Майбутнє?

Певно ж — минуле. Про майбутнє люди його епохи могли тільки мріяти. Сни ж завжди мають реальну основу. Мабуть, у снах їхнє попереднє життя обростає несуттєвими дрібницями, золотими сплесками вимислів, перетворюється у білосніжну, блакитну а чи в рожеву казку. Справді, що може наснитися людині за півтисячі років безперервного сну? Минуле? Тільки минуле. Як би він хотів зараз повернути його. Але час неповоротний. Пожадливо краде він секунди у вічності і ніколи не повертає назад. Одну за одною. Одну за одною… Тук, тук, тук… — пульсує годинник, наближаючи людям день і ніч, зиму і весну, літо і осінь. Час завжди спішить у майбутнє. А він хотів би повернутися в минуле. Хоча б одним оком глянути на нього, а тоді уже й…

І уявив себе Євген на вулиці рідного міста. Начебто повертається він, як блудний син, із далекої мандрівки, з цікавістю розглядає людей, впізнає знайомих, придивляється до будинків і парків, садів і скверів, бачить рідні місця, де минула його юність. Він знову опинився там, за горами і ріками часу, в далекому тридев’ятому царстві, в казковій країні своєї молодості, де треба нападати і оборонятися, захищатися і знову кидатися в бій, любити і ненавидіти, кохати й мучитись.

Хвороба, випадковість, анабіоз, п’ятсот років — і знову життя, чуже, безрадісне. Експеримент? Так, експеримент. Але ж людина належить своєму часу і повинна розділити всі його радощі і турботи, доброчесності і вади, добро і зло. І тут немає вибору. Немає іншого виходу. І, можливо, саме в цьому найбільший експеримент людського життя. Загальна сума добра завжди перевершує зло. Саме тому й існують вони, люди сучасності, люди космічної моралі, серед яких він не зумів прижитися. Але що подієш? Йому не пощастило. Він не зумів знайти своє місце в минулому і тепер повинен поквитатися за все.

З великою тугою і ніжністю дивився Євген на задубілі воскові обличчя своїх співвітчизників. Суворі й мовчазні, лежали вони, ледь проступаючи крізь біле покривало морозильної маси. І раптом Євгенів мозок пронизала жахлива думка. А що, як оживлять і їх? Примусять ні в чому не винних людей страждати і мучитися так, як страждав і мучився він? А що, як і вони перед лицем ідеальних стосунків нового суспільства покажуть свою моральну неспроможність, переживуть свою власну поразку? Непідготовлених, беззахисних кинуть їх у світ зовсім інших уявлень і понять, змусять жити за іншими законами і принципами. Чи зможуть вони засвоїти їх? Він, наприклад, не зміг…

Євген підозріло оглянувся. Начебто за ним міг хтось спостерігати у цьому порожньому склепі-морозильнику. Навколо чатувала тиша. Швидким рухом Євген схопив із підлоги гранітний уламок фриза і з усієї сили вдарив ним у плексигласовий ковпак. По прозорій відполірованій поверхні, ніби зморшки по обличчю старезної людини, в усі боки розповзлися глибокі тріщини. Він ударив ще раз, потім — ще…

З невгасимою люттю він бив і бив, аж поки з ковпаків не посипалися на підлогу гострі блискучі друзки.

Зупинився, переводячи подих. Тепер можна спокійно перепочити. Сів на мармурову плиту біля східців і витер із лоба холодний піт. Все. Діло зроблено. Тепер їх ніхто не зможе оживити. Ніколи вони не довідаються про той жах, який довелося перенести йому. Про жах — потрапити в суспільство, яким колись марив, яке бачив уві сні, наближав усім своїм життям і в яке не зумів увійти досвідом життя попереднього.

Від дії повітря снігоподібна маса почала танути, і каламутна рідина потекла на підлогу. Євген сидів і спостерігав, як з його співвітчизників маленькими струмочками витікають залишки життя, що п’ятсот років дрімало в оцих страшних саркофагах. Все. Тепер їх ніхто не оживить. Тепер вони розчиняться в землі, змішаються з повітрям, стануть травою, листям, деревами, навіки поєднаються з природою. За п’ятсот років вона вже, либонь, скучила за ними, їй не вистачало їх. Тепер вони в повній безпеці. Їхнє життя увіллється в єдине життя Всесвіту. І більше ніколи вони не довідаються, що таке відчуження часом.

Спазма задухи підступила йому до горла. Він розстебнув комір і схопився на ноги: “Швидше на повітря, до сонця, в ліс!”

Хутко піднявся наверх і зачинив за собою ляду. Спотикаючись, вибіг із підземного коридора.

Над лісом збиралися вечірні сутінки. Блакитнувато-прохолодне повітря огортало землю. У присохлій траві вечорову пісню зачинали цвіркуни. Помалу, не шукаючи стежки, Євген побрів по галявині. Поминув табір археологів і вийшов до озера. Солодко засинаючи в обрамленні зелених заростів очерету і прибережних верб, воно стояло перед ним, наче блюдце, наповнене чистим сріблом води. Було тихим, безвітряним. Він довго сидів на березі, спостерігаючи, як на глибокому дні засвічуються перші зорі. Тиша і спокій, що чатували над озером, поступово вливалися в нього, і.йому здалося, що десь усередині, під самим серцем, утворюються таке саме чисте і спокійне озеро. Він пішов берегом. Саме ось тут, на цій кладці сиділи вони з Ілонкою, спостерігаючи незвичайне весілля валінурій. Саме тут вона розповідала йому про недоступну нікому любов цих непоказних квітів. Тепер їх уже немає. Мабуть, закінчилася їхня весільна учта.

Мов сновида, обійшов озеро, замкнувши якесь магічне, відоме тільки йому коло. Шукав дивних водяних квіток, здатних на самопожертву в ім’я нового життя. Але так і не знайшов їх. Вони вже давно спокійно відпочивали під водою, очікуючи наступного літа для своїх, безрозсудних любощів. Євген зупинився на піщаній косі. Валінурія. Маленька, непримітна квіточка. Яка сила рухає її невтримним потягом до життя, що окупається тільки самопожертвою? Валінурія. Хто назвав її так? Що означає це ім’я? Ним можна називати людей. Маленьких дівчаток. Ва-лі-ну-рія. Квітка… Ілонка… Щось є спільне в звучанні цих слів. Ілонка… Ілонка… Недосяжна його валінурія. Не судилося йому дотягтися до неї. Мабуть, своїм корінням він міцно загруз у далекій минувшині і, подібно недорозвиненому стеблу валінурії, не встиг дотягтися до сонячної поверхні життя. Залишалося одне: швидше перервати стебло, відірватися від кореня, спливти на поверхню, щоб там, прибитому хвилею до тихої заводі, навіки заснути, поступившись місцем іншим, розвинутішим квіткам.

Повагом, ніби перед сном, Євген почав роздягатися. Акуратно склав на пісок одіж і зайшов у озеро. Лоскотливо пестячи тіло, ласкою і теплом зустріла його вода. Рівними ударами пульсувало серце. Він прислухався. У вечоровій тиші, ритмічно карбуючи секунди, плинув час. Тут-тук-тук!.. Секунда за секундою… Секунда за секундою. Плинув, наближаючи майбутнє. Яким воно буде? Радісним і світлим, чи покритим млою невідомості? Чим виміряти його? Де знайти такий годинник? Багато мудрих механізмів придумало людство, але такого годинника поки що немає. Часу не можна виміряти, не можна помацати пальцями. Він набирає реальної зримості тільки в діях людей і відраховується чисто умовно. І стає якось ніяково, коли замислюєшся над тим, що все життя — радість і смуток, добро і зло, вся суєта перебування на цьому дивному світі — вимірюється якимись секундами, хвилинами, годинами, вимірюється такими ще недосконалими механізмами. Вимірюється нерівними проміжками простору в залежності від величини циферблата, по якому бігають стрілки. Людина проходить один шлях, стрілки — інший. Різні шляхи, різні проміжки долі, і тільки він, час, спільний для всього. Для стрілок, для людей і для сонця…

Тук!.. Тук!.. Тук!.. — Відлічує секунди годинник на Євгеновій руці. Він зняв його, вийшов з води і поклав на білу стрічку піщаної коси. Потім помаленьку, аби не порушити епічної тиші, крадучись, ніби злочинець, пішов у воду, залишаючи за собою разочок дрібних бульбашок, що піднімалися з дна. Вода приязно розступилася перед ним, приймаючи тіло в чисте незаймане лоно. І вже потім, коли голова сховалася під поверхнею, на ній, наче німби, запульсували правильні кола і, збільшуючись до неосяжності, згасли на глянцеві зоряної палітри. Там, де був їхній уявний центр, через якийсь час, порушивши спокій озера, виринула непоказна маленька квіточка. То запізнілий цвіт валінурії, так необачно відірвавшись від стебла, сплив на поверхню шукати свою вередливу подругу. Він не знав, що вона вже кілька днів тому сховалася у товщу води, аби там виколисати плід нового життя.

Легенький вітерець підхопив нерозважну квітку і поніс її до берега, туди, де на піщаній косі невтомний годинник відраховував секунди і дбайливо складав їх у незриму скриньку вічності.

Над озером знову запанувала насторожена тиша.

* * *

Дельф торкнувся гілки, і вона зашуміла. Важкі краплі роси, немов намисто, запорощали в траву. Легка тінь затремтіла на стежині. Відтак гілка впокоїлася. Дельф обережно відхилив її, пропускаючи перед себе Ілонку. Коли дівчина проходила повз нього, він не втримався і обняв її. Їхні погляди зустрілися. Похитуючись зеленим гіллям, в Ілончиних очах оживав викупаний зливою ліс. Мов пелюстки квітки, розтулилися і затремтіли вуста. Дельф потягнувся до них.

— Не треба, любий. Тільки не зараз, — Ілонка відвела його руку і пройшла вперед. Хлопець відпустив гілку. Вона стрепенулася і патлатою лапою замахала вслід.

Що було в її незбагненному жесті? Докір? Осуд? Образа? Чи, може, доброзичливе побажання? Не знав.

Ішли понад лісом, окраєм квіткового поля, яке буйнувало барвистою піною осінніх квітів. Були щасливі і сумні, сильні і слабкі водночас, як і всі люди, що будь-коли жили на Землі. І той, третій, незримо йшов поруч.

— Колись, дуже давно, на світі жила дівчина, і я схожа на неї. Так говорив він, розумієш?

— Розумію. І тому він покохав тебе?

— Мабуть.

— Дивно. Довгий золотий ланцюжок днів і ночей, зв’язок часів — і непереборне прагнення людини до щастя.

— Якою була вона, ота далека дівчина? Можливо, чимось я успадковую, повторюю її?

— Можливо.

— Можливо, вона була доброю і лагідною, трохи сумною і замріяною, і все те — печаль і ніжність, доброту і замрію — якоюсь мірою подарувала мені?

— На день народження? — спробував жартувати Дельф.

— У день народження, — виправила Ілонка. — І цю любов до всього живого, мабуть, теж… Але що це? Чуєш?

— Чую.

Вона торкнулася його руки і зупинилася.

— Музика… — ледь ворухнулися губи. — Чуєш музику?

— Авжеж.

— Над полем, густо вкритим синіми, червоними, жовтими квітами, у спокійному непорусі вистиглого сонячного дня ніжними сплесками народжувалися і гасли веселкові мотиви.

Оркестр розташувався просто неба, посеред поля, наче вітрильник, погойдуючись на розмаїтих хвилях квітів. Із них, мовбито із степового марева, виринали білі фігури оркестрантів і диригента, що натхненно розмахував своєю магічною паличкою.

— Яке видовище! — захоплено мовила Ілонка.

Дельф промовчав. Обережно, аби не відлякати її замрії, він обняв дівчину за плече, і вони зупинилися, споглядаючи незвичайну картину.

Маленькі дерев’яні ящички — скрипки і віолончелі, — розхитували впокійливу тишу погідного дня, виблискували проти сонця альти і валторни, глухо і натужно бухкала жовта шкіра барабанів. Музика то дужчала і поспішала, то уповільнювалася і слабла, зрідка в ній чулися ноти невимовного суму або, навпаки, бриніли сплески радості. Вона перемішувалася з гіркуватим ароматом польового повітря і навіювала незрозумілі, але хвилюючі почуття. Її тужаві, нагріті сонячним промінням виграви пливли на незримих крилах, перехлюпувалися через цупке перевесло виднокола, яким підперезався степ, плюскотіли над ним умиротвореним спокоєм. А внизу, прислухаючись до ритму, оживали квіти, тяглися до сонця, зорили на нього наївно-здивованими оченятами. Милозвучні упорядковані ритми перемішувалися з чистим відволоженим повітрям, і здавалося, що ним значно легше, приємніше і вільніше дихати. Дельф випростав груди і на повні легені вдихнув цього цілющого повітря.

Ілонка слухала, затамувавши подих. Її уява малювала якісь фантастичні картини, бачені хіба що в снах.

…На прозорому незайманому тлі тремолюючих альтів, що, ніби іскри, пронизували таємничу завісу пітьми якоїсь казкової країни, ширяє крізь ніч золотокрила птиця, яка народилася з мерехтливої завії вогню і вітру. В польоті птиця губить із крила золоту пір’їнку, і вона, палаючи, плавко опускається на землю в грізну зачаклованість Кощієвого царства. А там на неї чекає прекрасна дівчина-полонянка. Вона, мов чарівна фея, простягає вгору руки, підхоплює пір’їнку і піднімає її високо над головою. І враз яскраве світло розпанахує застояний морок, заливає русяве волосся феї, і райський сад із золотими яблунями, і золоті яблука, і граціозних полонянок, що, побравшись за руки, кружляють, немов балерини, у спокійному тужливому танку. І вже гудуть і розриваються залізні грати, і шурхотять накрохмалені плаття, святково, тендітно дріботять наложниці, струмиться, пульсує, переливається від дерева до дерева їхній незвичайний танок — і все далі і далі відпливає від таємного царства злого Кощія. А пір’їнка розгоряється все яскравіше, освітлюючи їм дорогу. Чарівна фея, дівчина-полонянка, дедалі вище піднімає її над головою і, озираючись на темні злі сили, що причаїлися десь там, на кордоні світла і пітьми, швидко біжить, аби наздогнати своїх подруг. І вже тоді, як чорне царство неволі залишається десь далеко-далеко позаду, там, у страшній країні чаклунського впливу, надривно і глухо, мов стогін минулого лиха, гупнув і змовк барабан. А дзвінкоголоса флейта пройнялася тривожним квилінням.

Із срібного дзьоба птиці посипалися веселі дзвіночки, а з розкутого серця співом вирвалося звільнене світло.

— Жар-птиця! — мовила тихо Ілонка.

— Жар-птиця! — в тон їй повторив Дельф. — Блакитні і жовті очиці квітів… ягоди… коштовні камінці… пташине пір’я… жуки-світлячки… і ще хтозна-що… Миродіт правий. Все підпорядковується ритму. Так, Ілонко, дозрівають квіти. І, можливо, саме в цьому велика розгадка фізіології емоцій. В природі завжди існують чудові співзвуччя, а отже, — і закономірність прекрасного. Її варто тільки знайти.

— Як і щастя? — запитала вона.

— Як і щастя. Але цікаво: хто і коли написав цю музику?

Ілонка замислилася.

— Її написав не відомий нам композитор… — і додала, долаючи спазму сліз, що підступила до горла, — у далекому двадцятому сторіччі.

— Жар-птиця. Символ безцінної, недосяжної краси. Сидить вона у кришталевій клітці, очі горять, мов діаманти, а літаючи на волі, любить клювати золоті яблука. Опівночі прилітає вона в райський сад, освітлює його спалахом свого серця, неначе запалює тисячі сонць. Одна пір’їнка з її крила здатна замінити найсильніше джерело світла, і тому коштовність такої пір’їнки варта цілого царства. А самій птиці і ціни не скласти. Бо вона — чудова. А ще жар-птиця завжди приносить щастя. Так стверджують старовинні легенди…

Ілонка подивилася на Дельфа і, ніяковіючи, витерла дві великі сльозинки, що, увібравши в себе строкату розмаїтість світу, бігли по її зблідлих щоках.

ЕПІЛОГ

Шатров загорнув журнал. Підвівся з-за столу, замислений, пройшовся по кімнаті, зупинився перед вікном, вдивляючись у темну шибку. Внизу деінде світилися вікна будинків, але вогнів було обмаль — стояла глибока ніч, місто принишкло, заснуло.

Справді, не простих проблем торкаються автори у своєму творі. Лише на перший погляд здається, що це так собі невразлива казочка. А якщо копнутися глибше… Згадав Однорічка, його експеримент, проведений у бібліотеці з тим газетним повідомленням. До чого це все? Хлоп’яцтво! Якийсь самогубця — комерційний радник Хорхе, кінозірка Аста Пауліна; потім герої повісті, люди з прийдешнього — Гарт, Дельф, Ілонка, Вілена, Рос, Гуджараті, кумедний робот Тік; а поруч зовсім реальні, вихоплені з повсякденного життя люди — Терен, Олександр Іванович, Ірина, Таня…

Якщо йти за Однорічком і почати переказувати прочитане, як те він зробив з тим газетним повідомленням, проаналізувати ситуації, на свій розсуд витлумачити вчинки героїв, заодно домислюючи, що спонукало їх діяти саме так, а не інакше, можна нафантазувати казна-що. Але навіщо? Яка з того користь? Автори і без того продумали все, не порушивши основного — законів людського мислення, внутрішню логіку розвитку подій. Решта — чистісінька вигадка, фантазія. Хоч стоїть вона, безперечно, на реальній основі.

Шатров подумав про те, що здатність людини фантазувати підводить її до бачення зовсім іншого, дещо відмінного від звичного світу, але такого, який за певних умов міг би існувати дійсно. Так народжується новий вид мислення, який творить свій світ — світ поезії, вигадки, казки… Але ж і той світ ще ніхто не міг створити поза досвідом людства, ще ніхто не вигадав того, чого не існує в реальному житті. Виявляється, людське мислення обмежене певними рамками і найбуйніша уява може компонувати будь-що тільки з тих деталей, які існують у дійності, у реальному навколишньому світі.

Саме цією здатністю і скористалися автори повісті; і сліпо повірити в те, що все це, як вони стверджують, сталося з ними, було б чистісіньким абсурдом, розрахованим хіба що на простачків, подібних до Однорічка та Ніни.

Просто автори вигадали цікавий сюжет, наповнили його змістом, животрепетними проблемами, цілком реальними деталями і ситуаціями, за винятком хіба що переселення трьох своїх героїв у майбутнє. Зрештою, про можливості анабіозу нині точиться безліч розмов, висувається безліч різних гіпотез, що дедалі більше й більше опираються на наукове підґрунтя. А щоб надати цій історії якоїсь достовірності, вигадали, що їм самим довелося побувати у майбутньому, побачити його на власні очі. Ідея створення машини часу теж не нова, вона захопила людину вже давно, і цілком природно, що автори вважають за можливе її реалізацію в майбутньому. Адже ж з’явився і увійшов у наше життя, наприклад, підводний човен, “сконструйований” спершу фантазією Жюля Берна. Таких прикладів безліч.

Ото і все. Чогось незвичайного, інтригуючого, такого, за що можна було б ухопитися, аби використати згодом у своїй футурологічній практиці, як те за допомогою якогось невизначеного чуття усвідомив Однорічко, Шатров не бачив. Що ж… у Станіслава надто бурхлива фантазія, отож і привиджується йому в кожній вигадці казна-що.

Так думав Шатров.

Він підійшов до вікна, почав збирати папери. Година пізня, пора відпочивати. Раптом відчув сильний поштовх, наче під ним, десь там у глибині землі, щось вибухнуло, почув глухий наростаючий гул, що котився звідкілясь ізнизу. Забряжчали й розлетілися на друзки шибки вікон, гойднулася під ногами підлога, з полиць полетіли книжки, затанцював стіл, зі стелі посипався тиньк, заходили ходором стіни, і враз кімнату огорнула пітьма.

У його свідомість за якусь коротку мить калейдоскопічно спливло безліч картин, бачених раніше, зафіксованих пам’яттю і таких, що вимальовувала швидка, як блискавка, уява: громіхкі брили греблі ГЕС розліталися під натиском води штучного моря; велетенські вали котилися, мабуть, уже десь на півдорозі до його дванадцятиповерхового будинку (він стояв на лівому березі), змітаючи все на своєму шляху; виразно зринули обличчя дружини і дітей (десь поїхали відпочивати на південь); обличчя Станіслава і Ніни; бібліотека, через вікна якої ринули потоки води, розмиваючи стіни і виносячи крізь промоїни цінні книжки, рукописи, каталожні ящички і ще якісь папери; вивернуті з корінням дерева; ріки, що потекли проти своєї течії; споруда інституту анабіозу і ті троє в морозильних саркофагах, замуровані, мов мумії, в глухому підземному бункері…

Ще сильніший поштовх вирвався із землі, будинок затріщав. Шатров похитнувся, рука механічно вхопилася за стіл, але й він полетів разом з ним униз крізь проломлену підлогу. Почувся чийсь істеричний крик, яскравим спалахом сипонувся зверху клубок іскор. Щось важке вдарило Шатрова по голові, і в ту ж мить світ фантастики і світ реальний перестали існувати в його вже неіснуючій свідомості.

…А в цей час Станіслав, Ніна, Антон Карпович Гаркун і Олесь Архипович Козир безпечно сиділи в затишній квартирі Козира за святковим столом, обговорюючи, як краще відгуляти весілля.

Заклопотана господиня — Козирова дружина — частувала дорогих гостей.

Київ, 1970 р.

ЗАМОРОЖЕНИЙ ЦВІТ ВАЛІНУРІЇ

З чиєїсь нечестивої руки останнім часом стало модою закидати українському письменству злостиві докори, мовляв, у час демократії суспільства і широкої гласності йому нічого запропонувати широкому читацькому загалові, бо в шухлядах робочих столів наших поетів, прозаїків, драматургів не виявилося того, що було б варте сьогодення. Проте українська література ніколи не відзначалася політичною нещирістю, а українські письменники творили не для потаємних шухляд, а за велінням совісті, за що не раз отримували публічного прочухана, а то й анафеми.

Отож сьогодні ми з чистим серцем можемо винести на суд громадськості чимало художніх творів, замаринованих у видавничих нетрях в гірко-пам’ятний застійний пергод нашої недавньої історії. Серед них сміливо можу назвати науково-фантастичний роман А. Григоренка й О. Кузьменка “Запізнілий цвіт валінурії”, драматична доля якого досить типова для багатьох талановитих рукописів у добу деформації моральних устоїв нашого суспільства.

…Здається, в половині 1971 року, коли я працював редактором відлілу прози видавництва “Радянський письменник”, мені доручили вивчити щойно отриманий рукопис початківців Анатолія Григоренка й Олега Кузьменка. Пам’ятаю, вже з перших сторінок їхній “Запізнілий цвіт валінурії” приємно вразив самобутністю авторського світобачення, глибоким філософським підтекстом, художньою вправністю.

Про що йшлося в ньому? Власне, про реалії тодішньої дійсності. Але пильне око молодих письменників спостерегло в тих буденних реаліях такі загрозливі тенденції, які за невблаганними законами логіки неминуче мали привести радянське суспільство до кризової ситуації. Оскільки в часи загального самозамилування не заведено було бодай натякувати про негативне буття, то автори вдалися до своєрідного художнього прийому. Вони поглянули на еволюцію Радянської країни після хрущовської “відлиги” очима своїх вифантазуваних персонажів із висоти першої половини третього тисячоріччя.

Як відомо, людству зроду-віку була притаманна риса мріяти про майбутнє. Ще в сиву давнину наші пращури прагнули зазирнути в затуманене Завтра, відгадати перебіг прийдешніх подій, уявити своїх далеких нащадків. Це святе прагнення найчастіше втілювалося в міфи, легенди, пророцтва апостолів, народні казки. Та з бурхливим розвитком науки і техніки ера чарівних міфів, казок, пророцтв пішла в небуття, буремне XX сторіччя перейшло на мову вивірених фактів і математичних викладок.

Мені було приємно відзначити, що молоді письменники в змалюванні далекого майбутнього міцно стоять на моноліті сучасних наукових теорій. Вони не збилися на безкрилий переказ пісних і набридливих гіпотез, а зуміли винайти власний ключ у баченні і художньому зображенні життя на планеті Земля в наступному тисячоріччі.

Та чи не найбільш мене порадувала мовна культура роману. Сьогодні для декого може видатися ота моя радість з приводу граматичної унормованості “Запізнілого цвіту валінурії” дивиною. Тому нагадаю: в роки економічного і духовного застою різко впав інтелектуальний і культурний рівень колись красного письменства. Бо в умовах вседозволеності, всепрощенства, кумівства література на домагання жадібного чиновництва стала вироджуватися в відхожий промисел, в її царину ринула навала не просто безталанних, а малописьменних чи то й зовсім неписьменних шукачів слави і легкого карбованця, котрі, навіть не приховуючись, користувалися послугами безіменних літературних батраків.

Та що говорити про відвертих літературних корсарів з чиновних відомств, коли значна частина тодішніх “класиків” вважала для себе моральною нормою за рекордно короткий строк надзьобати на машинці побільше сторінок і, навіть не прочитавши текст, не виправивши орфографічних помилок, щодуху мчати до видавництва по аванс. На тлі отієї зливи кон’юнктурних писань “ніпрощо”, суціль забудячених мовними покручами, рукопис роману А. Григоренка і О. Кузьменка видався мені по-господарськи обробленою, викоханою дбайливими руками нивкою, що всміхалася запашним, соковитим зелом лексичної розмаїтості, фразеологічної ошатності, якоїсь благородної смислової прозорості.

Звичайно, я був далекий від думки, що “Запізнілий цвіт валінурії” може служити взірцем науково-фантастичного жанру, що рукопис позбавлений будь-яких вад і прорахунків. Тому змушений був зауважити з приводу деяких композиційних відгалужень, які порушували цільність оповіді, порадив розрідити метафоричні надмірності, уточнити кілька трактувань моральних засад суспільства XX сторіччя нашої ери. І водночас переконливо радив дирекції видавництва без зволікань включити цю річ до плану видань наступного року.

“Не хочу виглядати пророком, — писав я в своєму редвисновку, — але більше ніж певен: підтримавши цих авторів, ми відчиняємо двері до великої літератури справді талановитим і перспективним письменникам. А що може бути благороднішим і святішим для видавця, як відкривати і виводити в люди таланти!”

На жаль, сподівання мої виявилися понад міру оптимістичними. Гаряче рекомендований мною до видання “Запізнілий цвіт валінурії” спіткала гірка доля багатьох його літературних ровесників — він побачив світ майже через двадцять років.

Починалася ця драма з того, що на початку 70-х років із чиєїсь злої волі на відповідальному ідеологічному рубежі в республіці з’явився якийсь Маланчук, котрий не здобув собі лаврів у науці, але буквально за лічені роки зажив слави герострата вітчизняної культури.

Предметом особливого “піклування” маланчуківських “експертів” від літератури стали рукописи початківців. А тим паче тих авторів, творіння яких були рекомендовані до друку “бунтівливими шестидесятниками”. Саме в ту пору присмерку суспільної совісті і був занесений до так званих “чорних списків” науково-фантастичний роман А. Григоренка і О. Кузьменка “Запізнілий цвіт валінурії”,

Про це стало відомо тоді, коли в журналі “Радянське літературознавство” з’явилася публікація Лазаря Санова “Образ сучасника і позиція автора”. З властивою цьому рецензенту упередженістю він накинувся на перший художній твір молодих авторів. Яких тільки вад не вичитав у їхньому рукописі! І атмосферу скепсису, і дрібнотем’я, і формалістичне штукатурство, і відсутність почуття історизму…

Та найбільший гнів Л. Санова викликали “ідейні тенденції роману”. Критик категорично висловився проти того, щоб “перед лицем вічності, перед майбутніми поколіннями виставляти нашого співвітчизника” (додамо — співвітчизника брежнєвської формації) морально непорядним, егоїстичним, лицемірним, нещирим, безсердечним. “Автори, безперечно, багато чого досягли у викритті і засудженні свого героя. Але чи замислювалися вони над тим, до яких соціальних узагальнень веде це викриття?” І в стилі судових вироків гіркопам’ятних тридцятих років робить висновок: “Така концепція роману… є абсолютно хибною!”

Проте не стільки брутальний, безапеляційний тон Л. Санова, густо приправлений образливими натяками й політичними звинуваченнями, обурив літературну громадськість, скільки аморальний, а з точки зору юриспруденції просто кримінальний вчинок критика. На замовлення тодішнього керівництва “Радянського письменника” він мав написати закриту рецензію, але ні в якому разі не піддавати публічному шельмуванню первісний варіант твору, якого ніхто не міг прочитати, позаяк він не був опублікований.

Всяк, хто хоча б побіжно був знайомий з існуючою тоді видавничою практикою, прекрасно зрозумів, що відбулося заздалегідь сплановане вбивство роману, який не встиг народитись. А щоб не сталося промаху і “Запізнілий цвіт валінурії” не побачив світу в іншому видавництві, Л. Санов все цю ж закриту рецензію опублікував 1976 року ще й у своїй збірці літературно-критичних нотаток “Чим вимірюється людина?”

Ясна річ, після таких сановських похоронних дзвонів ні про яке видання роману А. Григоренка і О. Кузьменка не могло бути й мови. Ось так був заморожений “Запізнілий цвіт валінурії”. Майже на два десятиріччя заморожений!

Та навіть після найлютіших і найтриваліших зим все-таки приходить весна. Прийшла пора потепління і в нашому житті. З волі партії почалася широка демократизація радянського суспільства, духовна скарбниця народу стала поповнюватися цілою низкою раніше “заморожених” творцями застою талановитих творів.

Хочу вірити, що серед цих творів займе належне місце і “Запізнілий цвіт валінурії”.

Олекса Мусієнко.

ЗМІСТ

ЗАПІЗНІЛИЙ ЦВІТ ВАЛІНУРІЇ. Науково-фантастичний роман

ЗАМОРОЖЕНИЙ ЦВІТ ВАЛІНУРІЇ. Післямова Олекси Мусієнка

1

Я рахуюсь тільки зі світлим часом (лат.).

Content

Григоренко Анатолий Кириллович, et al Запізнілий цвіт валінурії

Анатолій Григоренко, Олег Кузьменко ЗАПІЗНІЛИЙ ЦВІТ ВАЛІНУРІЇ

ПРОЛОГ

ХТО ЦІ ЛЮДИ?

ДЕНЬ, ЩО НЕ ОБІЦЯВ НЕСПОДІВАНОК

ЩО З НИМИ ДІЯТИ?

ШАХІСТ

ЩОДЕННИК ІЛОНКИ

ПРОБУДЖЕННЯ

МІСТО

МЕДОВИЙ ТИЖДЕНЬ

ЗУСТРІЧ У ГАРТА

ПРОГУЛЯНКА ДО ЛІСУ

ПОМСТА

СОН ІЛОНКИ

ЕКСКУРСІЯ

ЗАПІЗНІЛИЙ ЦВІТ ВАЛІНУРІЇ

ЕПІЛОГ

ЗАМОРОЖЕНИЙ ЦВІТ ВАЛІНУРІЇ

ЗМІСТ

1