Росоховатский Игорь Маркович

Ураган

УРАГАН

Науково-фантастична повість

ЗАМІСТЬ ПЕРЕДМОВИ

У великому космічному архіві про цю планету майже не було відомостей. Хіба що уривки повідомлення, яке прийняли на штучному супутнику Юпітера: “…треба остерігатись… аборигени… печерах… особливу небезпеку… урагани…”

Корабель, з якого надіслали повідомлення, на Землю не повернувся.

Вивчаючи текст, довжину хвилі й умови, за яких було прийнято передачу, вчені висловили припущення про такий зміст повідомлення: “Треба остерігатися місцевих жителів. Аборигени мешкають у печерах. Особливу небезпеку становлять урагани”.

На планету послали другий корабель. Командиром корабля було обрано ветерана зоряного флоту Петра Колесова.

ПЕЧЕРА

Ураган наближався. У фіолетовому небі хиталися чорні стовпи. Коли їх освітлювали блискавки, вони скидалися на земні домни, наповнені розплавленим металом. Та от стовпи почали звиватись як гігантська гусінь, ламатися, розсипатись…

Криваве й чорне. Спочатку більше чорного, потім — кривавого. З висоти тяглися пожадливі вогненні язики. Волохата гусінь танцювала у світлі блискавиць. Шум урагану переходив у нестерпне однотонне виття. Здавалося, барабанні перетинки не витримають.

Петро вже розумів, що він не встигне добратися до корабля. Треба шукати рятунок тут, у кам’яній пустелі, де ростуть тільки жалюгідні кущі антибузку — так назвали цю рослину космонавти за дрібні п’ятипелюсткові квіточки з неприємним запахом.

Напевне, не варто було йти так далеко одному, але тепер уже пізно про це говорити. Він побіг, вдивляючись у розщелини між скелями, у нагромадження великого каміння, сподіваючись найти печеру.

Чому він зупинився саме біля цієї скелі? Адже вона нічим не відрізняється під інших. Проте йти від неї не хотілось. У чому річ? Петро придивився уважніше й побачив отвір. Космонавт попрямував до нього, приготувавши на всякий випадок променемет.

Цей захід був своєчасний. З темного отвору скелі визирнула люта вишкірена морда урава. Земляни вже бачили цих невеликих тварин, схожих на ангорських котів. Помітивши людей, урави, розпустивши хвости, як вітрила, завжди поспішали зникнути. Але цей печерний звір відрізнявся від своїх родичів. Він був утричі більший, його шерсть не блищала, а тьмяно вилискувала синьо-зеленим кольором. Звір загарчав і звівся на задні лапи. Петро почув смердюче дихання і подумав: “Новий вид урава? Печерний?”

Звір гарчав і поволі підходив до людини. Петро позадкував. Дивлячись у вузькі очі тварини, він миролюбно мовив:

— Тікай, дурненький, не будемо сваритись.

Урав клацнув зубами, загарчав і продовжував наступати.

Петро все ще не стріляв. Він замахнувся променеметом, як палицею, і вдарив звіра по голові. Урав завищав, упав на каміння, але й тепер не втік. Підхопившись, він стрибнув на космонавта.

Петро ледве встиг відхилитися. Зуби звіра клацнули зовсім близько від його шиї.

А ураган дужчав, гуркотіння і виття наростало. Єдиний рятунок — печера.

Ударом ноги Петро відкинув звіра з дороги. Напевно, удар був сильний, бо урав завив і поповз, тягнучи задні ноги. Але поповз не вбік, а слідом за ним. Його очі округлились і люто горіли. Він пирхав і гарчав.

“Скажений”, — подумав Петро і автоматично натиснув кнопку променемета. Спалах. Легкий димок розтанув у повітрі на тому місці, де тільки-но був звір.

Петро ввімкнув ліхтар. Промінь пройшов по голій кам’яній стіні, потім наткнувся на зелену масну плісняву.

Космонавт прислухався. Тихо…

“Урав-самітник? Такого різновиду ми ще не бачили… — здивувався він. І заспокоївся: — З уравами я впораюсь”. Увімкнув апарат інфразору.

Кілька кроків — і Петро опинився в печері. Побачив стіни, вкриті пліснявою, мохом, кучерявими рослинами, подумав: “Слово “аборигени” могло означати не лише тварин, а й рослини”.

У глибині печери був виступ, схожий на лежанку. Петро сів на нього й тільки тепер по-справжньому відчув утому. Боліла права нога. Він забив її, коли впав між камінням.

“Скільки ж я відмахав кілометрів?” — Петро глянув на годинник. Він біг хвилин п’ятдесят.

Виття урагану стало тонше, пронизливіше. Петро подумав, що сталося б із ним, якби він не знайшов схованки. Уявив крихітну постать людини на стовпах смерчів. А тоді його всмоктала б у себе гігантська атмосферна гусінь, щоб через секунду виплюнути, перетворивши на порох…

Йому стало холодно. Зіщулився, потім несподівано всміхнувся. Обперся рукою об стіну, і йому здалося, ніби каміння м’яке. Печера була на диво затишна, наче кімната батьківської хати. Він навіть почув материн шепіт: “Спочивай, дитино. Тут тобі буде добре”. Шепіт звучав так виразно, мовби й справді поряд була мати. “Дурниці, — подумав Петро. — Пам’ять жартує…”

Він дістав із пакета НЗ тюбик із їстівною пастою, підкріпився. Ковтнув із фляги трохи води. Поклав променемет під ліву руку (Петро був лівша), прихилився до стіни, намагаючись розслабитися. Півгодини повного відпочинку — і він буде готовий до будь-яких несподіванок. Петро розслаблявся дуже старанно, за системою: спочатку м’язи лівої ноги, потім — правої руки, лівої руки, шиї… Повіки майже зімкнулись. Апарат інфразору він вимкнув: треба було економити енергію. Очі звикли до темряви, і навіть крізь вузьку щілину між повіками Петро бачив світлу пляму там, де був вхід у печеру. Звичайно, він не почує шерехів через виття урагану, але якщо в світлій плямі з’явиться тінь, очі надішлють у мозок сигнал небезпеки.

Хвилини тяглися довго. Петро подумав, що товариші в кораблі, певне, вже непокояться. Передавач вийшов з ладу, коли космонавт упав у розщелину: зіпсувався стабілітрон, а запасного не було. Коли б на місці Петра був Бен, він би щось придумав… Петро уявив вузьке обличчя доброго Бена. Бен, на прізвисько Антена, любив буркотіти, міг повчати, як треба діяти в тій чи іншій ситуації. При цьому він не забував нагадати, як зробив би сам.

Петро всміхнувся. Яких тільки гуртків не відвідував він у школі, а радіосправи так до пуття і не опанував. Найбільше Петро любив мріяти. Затишно вмостившись у кріслі, грав у всесвіт. Створював в уяві безконечну кількість зоряних систем і всесвітів, а потім вибирав найкращий варіант. А ще він любив мандрувати. Бачити нові країни, нові планети, нових тварин… І роздумувати над побаченим, відбирати з нього деталі для своїх всесвітів. А от чого він не любив — то це бути командиром, удавати, що знає, як треба діяти, коли інші цього не знають. А проте комусь же треба бути командиром і відповідати за життя інших. Бен та Кір гарні, сміливі, розумні хлопці, але й вони хотіли, щоб командиром був він.

Петро пригадав посадку на Арс. Корабель втратив управління, атмосферна течія несла його на скелі. Всі космонавти, немов у лихоманці, шукали вихід, щось робили. А він роздумував. Він примусив себе роздумувати, адже саме так за короткий час можна перебрати немало варіантів. І він знайшов єдиний варіант — зробити посадку на болоті, варіант, який категорично забороняли інструкції. Саме він їх і врятував. А сьогодні Петро сам собі не подобався; він мало думав. Звичайно, ураган не давав часу для роздумів. І урав — теж. Тому він пішов на найпримітивніший з варіантів — променемет. Виправдання — брак часу. І все-таки… Він роздумував навіть у ту мить, коли вмикав АС — аналізатор середовища.

Петро насупився. Він не любив згадувати той день, відчуття, яких не можна зрівняти ні з чим; жах, якого не позбувся й досі; біль, якого не відчував навіть у ту мить, коли зубчасті колеса передачі трощили його пальці. Але не згадувати не міг. Якась незбагненна сила примушувала його згадувати, а він, упертий Коперник, опирався, намагався обдурити пам’ять, шукав у ній інші спогади. Так, краще він згадає той день, коли втратив пальці правої руки. Тоді помилився механік, увімкнув машину запуску на чотири секунди раніше. Треба було негайно зупинити її. Від цього залежало життя шістьох чоловік. Петро зумів визначити потрібний момент і важіль, під який треба сунути руку. Колеса зубчастої передачі розмололи його пальці й зупинились. Це забрало дві секунди. Життя шістьох чоловік було врятовано ціною його пальців. Не така вже й велика ціна за життя шістьох. Та ще таких людей…

Петро відчув, як починає страшенно боліти голова від зусиль, яких він докладав, аби не згадувати те, що не хотів згадувати. І все ж він зрозумів: його опір марний. Дві літери — АС — вистукував у мозку невидимий телеграфний ключ: АС, АС, АС…

Петро міг би й не під’єднувати апарат безпосередньо до свого мозку — в цьому не було крайньої потреби. Більше того, це було суворо заборонено правилами безпеки Першої і Другої інструкцій, Кодексом командирів і всіма іншими правилами. Але якби Петро виконував їх, то менше знав би про атмосферу Арса. Ні, не менше. Він просто не знав би головного: Арс дихає, вдихаючи один газ, а видихаючі інший. Вдих планети Арс триває рівно шість земних годин, а видих — вісім. За цей час в атмосфері відбувається переродження мікроорганізмів.

Під’єднавши апарат, Петро смертельно ризикував. Потім, коли він його від’єднає, може не повернутися свідомість. В ім’я чого він так ризикував? Заради того, щоб зробити одне з найбільших відкриттів космобіології?

Він багато разів питав себе про те, але певної відповіді не знаходив. Звичайно, справа тут зовсім не в славі. Просто він хотів взнати про Арс більше, ніж це могли визначити прилади. Знати, просто знати те, чого ще не знала жодна людина. Він і в дитинстві був упертим диваком. Завжди хотів знати те, чого не знали інші.

“…Не можна гратися на вулиці під час грози. Блискавка може вбити…” Бушувала гроза, а він, ще зовсім хлоп’я, сидів на колінах у бабусі. Ну навіщо вона казала про блискавку? Що відбулося перед цим?

“Теж мені Коперник знайшовся…” Коли він уперше почув ці слова? Так сказав староста гуртка юних ракетників Василь Сидоряк, коли Петро почав доводити, що систему управління ракетами треба будувати за іншими принципами, їхня суперечка закінчилася бійкою, а прізвисько Коперник назавжди прилипло до Петра.

З тим прізвиськом було зв’язано стільки синців і ґуль, які він діставав, коли ліз у бійку проти цілих ватаг хлопчаків, і згодом, коли йшов напролом там, де простіше було піти в обхід, щось втративши на обхідній покрученій дорозі…

“Ох і дурненький же ти у мене, синку. Як можна одному битися з чотирма?” — дорікала мати, прикладаючи примочки до подряпин та ґуль.

Згодом, коли син підріс, закінчив уже школу та інститут, мати звикла до думки, що його не зміниш, а проте намагалася повчати: “Ну добре, якщо ти вважаєш, що має бути інакше, вислухай, не заперечуй, а зроби по-своєму. Нащо тобі лізти напролом, нерозумна твоя голівонька? Все одно словами нічого не доведеш. Пожалій свої нерви, своє здоров’я…”

“Безумство сміливих? — запитала якось красива дівчинка, в яку він був закоханий аж до дев’ятого класу. — Безумство й мудрість. Це парадоксально. Безумство сміливих. — це прекрасно, оригінально, це можна назвати подвигом. Але яка ж мудрість у безумстві? Різні слова, різні поняття, протилежні по значенню. “Безумство сміливих — ось мудрість життя!” — вона засміялася грайливо, в голосі дзвеніли срібні дзвіночки. На її устах з’явилися ледь помітні зморшки. Отоді Петро й розлюбив її…

Він відчув холодний дотик до ніг, інстинктивно відсмикнув їх, схопився. До нього повзли дві зелені змії. Перша думка — знищити… Але він ніколи не робив так, як підказувала йому перша думка. Через кілька секунд він уже ладен був посміятися з себе. Зелені змії виявилися двома довгими рослинами — ліанами, що вилися по стінах печери. Втім, Петро не помітив однієї суттєвої деталі — кожна змія мала на кінці кілька чашечок-присосок…

Космонавт відкинув рослини і знову ліг. І одразу йому хтось наказав: “Пригадуй!”

“Хто ти?” — подумки запитав Петро і почув відповідь:

“Навіщо тобі це знати? Добре тобі, приємно, затишно, — от і прекрасно”.

“Якщо не скажеш, хто ти — я не пригадуватиму”, — роздратовано заперечив Петро.

“Дурненький, ти знову стаєш упертим”.

Слова були лагідні, в них вчувалися знайомі материнські інтонації. Будь-хто підкорився б їм, заспокоївся. Будь-хто, але не Коперник. Петро напружив усю свою силу волі і наказав пам’яті: “Не пригадуй!” Здалося, він відчув свої нервові волокна, що напружилися, як м’язи. Так минуло кілька секунд. Знову пролунав той самий голос: “Не знаю, як відповісти на твоє запитання. Мене ніхто не питав про це. Чи можна чорним і білим показати різнобарвність?”

“Ще й як! — відповів Петро. — Не тягни!”

“Якби все спростити, то можна сказати, що я складаюсь із мільйонів живих істот, як і ти. З клітин. Вони доповнюють одна одну й потребують колективного захисту. Чи досить того, що ти взнав? А тепер пригадуй… Ну, пригадуй!”

Петрові привидівся в темряві якийсь рух, здалося, що він тут не один. Але це відчуття не злякало його, а навіть заспокоїло. Пригадав свій дім на Землі. Затишний будинок на колесах, з могутнім двигуном, який може за короткий час доставити його з лісу на узбережжя моря. Шкода, що сюди не можна перенести той дім, що був ніби його панциром. У важку хвилину Петро завжди міг сховатися в ньому. Ні, не завжди, тільки до позаминулого року, точніше — до 17 квітня, коли він побачив у своєму домі Віктора. Петро пішов тоді з дому, хоч міг би й лишитися. Піти могли вони. Їм побудували б на замовлення інше гніздечко. Але дім, у якому пахне зрадою, — це вже не його дім. Петро не вимовив тоді слова “зрада”, хоч подумав саме так. Звичайно, Наталка могла вибрати іншого, покохати іншого. Вона мала діяти так, як хотіла. Більше того: він знав, що це станеться. Її захоплення ним, його подвигами і славою не могли тривати безконечно. Але чому вона вибрала саме Віктора? Повну протилежність йому, Петрові? Штукаря й прилипалу, лицеміра й пристосуванця? “А може, ти упереджено думаєш про нього, старий? Ану, забудь свою образу і придивися до Віктора ще раз. Так, ще раз. Ні, на жаль, я достатньо досвідчений. У кожного в житті своя позиція. Досить зайняти її, а далі вона, ця позиція, вже пристосовує людину до себе, формує характер. А позиція Віктора проста, її можна викласти кількома словами: жити легко й безтурботно. Головне — легко. По-іншому не виходить. Чому ж вона вибрала Віктора? Набридли складності, труднощі зі мною? Набридла моя незвичайність? Теж захотілося легкого життя?

Ти знову все ускладнюєш, старий. Все було набагато простіше і безсоромніше. Тобі образливо й гірко це визнати, бо тоді довелося б інакше думати про жінку, з якою прожив стільки років. Ти довго жив самотньо на пустельній планеті з оранжевими пісками. Всі ті роки ти створював в своїй уяві образ жінки, з якою б тобі не було самотньо в чорному, порожньому космосі, всіяному дірками. Їх ще називали зірками, бо крізь них линуло світло. Тобі пощастило створити жаданий образ, тобі стало не так самотньо. Коли ти прилетів на Землю і зустрів дівчину, то спочатку викликав із своєї пам’яті образ, а потім уже подивився на неї й швиденько відвів очі. Якби ти зробив це не так швидко, то помітив би, що вона зовсім не відповідає образові, створеному твоєю уявою. А тобі не хотілося цього помічати. І ти навчився вчасно переводити погляд з реальної жінки на уявну. Ти робив це кілька років і будував дім, за стінами якого ховався від самотності. Але коли прийшов Віктор, ти побачив, якою була ця жінка насправді. То хто ж тебе зрадив — Наталка чи власна уява? Вона зраджувала тебе багато разів і рятувала теж багато разів. Вона побудувала і той дім. Вона рятувала тебе насамперед од найгіркішого, що переслідує людину, — від самотності. Вона була твоїм найпершим другом і заклятим ворогом. Ти повинен був оволодіти найрідкіснішим і найважчим умінням — вчасно кликати її і вчасно проганяти. Якби ти навчився цього, твій дім лишився б твоїм. Пам’ятаєш його?”

Петрові здалося, що голос пролунав насправді. Здалося? Кому треба, щоб він пригадував свій дім? Що тут може бути пов’язане з домом? І що саме треба згадувати, адже дім — це не просто кімнати, письмовий стіл, стереокартина із шматочком моря…

Петро простягнув руку. Здалося, що він у себе вдома і може доторкнутися до стіни, на якій висить картина. Він справді торкнувся стіни — гладенької, теплої, схожої на стіни його будинку. Петро відчув себе впевнено, затишно, випростався на своєму ложі й задрімав. Він пригадав худого, сердитого чоловіка в сірій формі космічних метеослужб. То був Зам — заступник начальника управління. Ще до того, як переступити поріг його кабінету, Петро постарався зібрати якнайбільше інформації про цю людину. Він дізнався, що Зам не дуже розумний, дуже впертий і надзвичайно не любить хвальків. Тому Петро почав своє прохання з вихвалянь. Ретельно перерахував заслуги й не забув підкреслити, що терпіти не може чиновників із управлінь. Він бачив, як червоніє обличчя Зама, і задоволено всміхався.

Петро задумав цей лід конем у кабінеті Рона, коли прийшов просити про призначення на корабель, що стартував на Арс. Рон зніяковів, почав казати про перевантаження при посадці на планету, про магнітні бурі. Він говорив дуже швидко, не даючи співбесідникові вимовити слова. Тоді Петро скинув з його столу кілька карт і, поки Рон піднімав їх, сказав:

— Не крути, Роне. Скажи відверто, вважаєш мене не готовим для такого польоту.

— Ну-ну, навіщо так… Просто тобі треба відпочити.

Рон довго викручувався від прямої відповіді, поки Петро не нагадав, що йому загрожує призначення на метеосупутник. Рон відразу пожвавішав:

— Поздоровляю, старий, відповідальне місце. Кого ж, як не тебе, з таким досвідом…

А потім на всі докази Петра відповідав:

— Принеси мені довідку, що тебе не призначають на метеосупутник. Інакше не можу, не маю права.

Він же добре знав, що Петрові не відмовлять. Тоді Петро й придумав отой хід. Він прийшов до Зама і сказав:

— Я заслужений командир корабля. Не те, що якась там кнопка з управління. Я брав участь у найнебезпечніших експедиціях. Мені ніхто ніколи ні в чому не відмовляв.

Він спокійно стежив, як червоніло обличчя Зама. А потім зауважив:

— Тепер мені набридло літати. Я дізнався, що є місце на метеосупутникові. Ви ж мені не відмовите?

Петро не може без сміху згадувати, як Зам вимовив довгождане “місце зайнято!”.

— Ви не смієте, я скаржитимусь! — закричав Петро.

— Будь ласка! — кинув у відповідь Зам.

— Тоді напишіть на моїй заяві, що ви відмовляєте, — сердито сказав він, подаючи заздалегідь приготовлений папір.

Петро сміється, і в нього виникає відчуття, що хтось сміється над ним і його сміхом.

Він вдивляється в глиб печери і бачить там щось схоже на письмовий стіл — точнісінько такий, як він залишив дома. Петро повільно підводиться і прямує до столу. Він ще не роздивився його, але вже знає: то виступ, схожий на його стіл.

Петро сідає біля “столу” на другий виступ із спинкою — “крісло”, дістає тюбик з НЗ, висмоктує залишки пасти, допиває воду з фляги.

Раптом у його мозку починає звучати: “Небезпека! Небезпека!” Петро хапає променемет і кидається до виходу з печери.

“Не виходь. Убий його звідси!” — наказує голос. До печери наближався урав. Тільки тепер він не один. За вожаком іде все стадо. Їх дуже багато.

Петро вмикає зброю. Урави швидкі, але промінь спопеляє звірів і все, чого торкнеться: каміння, кущі. Сумнівів у Петра немає, адже він убиває не ради себе, а ради свого Дому. А чого тільки не зробиш ради нього?

Петро був щасливий. Він захистив себе і свій Дім. Свій справжній Дім, безпосередньо з’єднаний тисячами живих ниток з його серцем, з його мозком. Що він вартий без гвого Дому? Самотня немічна билина, якій ніде прихилити голову й сховатися від бурі та звірів.

Ураган давно вщух. Яскраве проміння тутешнього світила горить на камінні, засліплює очі.

Петро знає: виходити не можна. Небезпека — там, порятунок — тут.

Петро знову лягає, випростує ноги. Не помічає, що лежати йому стало зручніше. Він пригадує небо Землі в той день, коли стартував корабель. Відчуває, що комусь тут потрібні його спогади, що він має заповнити чиюсь порожнечу. Петро не заперечує.

Він знову бачить хмари, що пропливають над ним у небесній синяві, бачить птахів, проміння сонця на скелях. Бачить зовсім чітко кожну дрібницю, але не може визначити, з ким це відбувається, хто передає те, що він бачить.

Як могла людина, котру звали Коперником, повести корабель у небезпечні похмурі простори? Для чого? Істотам із Сонячної системи потрібні нові місця для поселення?

Ні, не в цьому річ. Точніше не тільки в цьому. Планети для поселення можна було знайти і ближче. Навіщо шукати смертельної небезпеки, магнітних і гравітаційних пасток, метеоритних шквалів, жорстких випромінювань? А була ж небезпека й страшніша — та, яку несли в собі і в своєму кораблі. Ця небезпека була в самій конструкції механізмів, у будові їхнього тіла, в незахищеності, в роботі і взаємодії організмів, у спілкуванні з середовищем. Чому вони ризикували, кинувши свої домівки? В ім’я чого? Невже заради пізнання? Але ж пізнання потрібне для життя, істоті треба знати, як краще рухатися, знаходити їжу, ховатися від небезпеки. Для цього природа дала людині мозок — обчислювальну машину, здатну розрахувати, як знайти схованку, їжу. Зайві знання ніякій істоті не потрібні. Природа визначила своїм дітям певну роль: їжте і плодіться. Поїдайте одне одного, і нехай переможе дужчий. А що буде потім, до чого приведе природний відбір, тобі, людино, не треба знати. Тобі цього не збагнути. Це — табу. І крапка.

Куди ж ти лізеш, божевільний? Адже тобі це вже траплялось, у тебе вже є гіркий досвід. Пізнання в ім’я пізнання? Може, тобі хочеться дізнатись і про те, що криється за табу? На цім шляху ти знайдеш тільки муку й невдоволеність, сум і самотність.

Золотий вік уже був — вік звався ще печерним. Не треба було тобі на світанку цивілізації виходити з печери. Яскраве світло засліпило тебе й створило марево. Вернися знову в печеру, назви її затишним гніздечком чи як там собі захочеш, але тільки скоріше вернися! В цьому твій порятунок і твоє щастя. Створи там усе, щоб якнайкраще виконати те, що визначила тобі природа. Створи в печері комфорт, принеси туди якнайбільше їжі. І не виходь на світло. Воно для тебе небезпечне. Воно отруїть твій розум, наповнивши його нездійсненними мріями. Ти полетиш за ілюзіями і не помітиш прірви на своїй дорозі.

А як гарно було жити в печері…

Петро заплющив очі. В синьому тумані виник довгий стіл, заставлений пляшками й тарілками. Там лежали запаковані в хрускітливу шкірочку курчата і свіжі шашлики. Там горіли помідори й мінилися сині сливи та персики, вкриті легеньким пушком.

Там були цукерки з шоколадною, ромовою, лікерною, горіховою начинкою, цукерки із желе, із суміші цукрової пудри й різних плодів, цукерки — фігурки людей і тварин: солодкі ведмеді й слони, жирафи й вовки, хлопчаки в коротеньких штанцях і дівчатка з м’ячами. А далі на металевих тацях сиділи, розставивши крила, смажені гуси й качки, вкриті краплями янтарного жиру.

Безшумно працювали кондиціонери, створюючи в кімнаті то запах ковилового степу, то озонове повітря передгроззя.

Чекали на гостей відкидні крісла, що набирали форми тіла.

Стривай! Так це ж усе є й тут! Петро торкнувся ліктем заглиблення для ліктя, ногою — для ноги. Йому було так гарно, як ніколи. І він не відсмикнув ніг, коли до них доторкнулися холодні слизькі щупальця ліан. Він знав: так треба, йому не доведеться шукати їжу й воду — його нагодують і напоять через ці зелені артерії.

Тільки-но щупальці торкнулися ніг, Петро тієї ж миті відчув у роті смак прекрасних страв, які знав, і нових, ще смачніших та приємніших. Він подумав, що, власне, ніколи не знав справжнього смаку страв і води, не міг уявити собі вершин насолоди. Справжній смак узнав тільки тут, у своєму ідеальному Домі.

Він відчув на плечах легкий дотик рук. Дотик був знайомий, звичний, але щось хвилювало його, як уперше. Його уста вимовили ім’я.

Вона знову була з ним — жива, із плоті й крові. І він знав, що вона не зрадить, не обдурить, не сваритиме через дрібниці. Він ошукав долю, яка вкрала її, ошукав свою непримиримість і її легковажність, що не поєдналися в спільному житті. Йому пощастило перехитрити всемогутній час і інстинкти — древню програму природи, записану тими символами, які не можна змити кислотами і вирубати сокирою.

“Невже, Доме, тобі вдалося перехитрити інстинкти? Наскільки ж усесильна твоя влада?” — запитав Петро й почув відповідь. Він не знав, хто відповідає йому — він сам чи Дім. Відповідь лунала в його мозку, і Петро вирішив, що відповідає сам собі: “Ну це не так уже й важко. Трошки більше чи трошки менше якоїсь речовини: ферменту, гормону, вітаміну — і твоя обчислювальна машина, вміщена в черепну коробку, починає шукати, як заповнити нестачу чи позбутися надмірності. Оскільки ти гомо сапієнс, то намагаєшся не признаватися собі, що саме командує твоєю думкою. Ти називаєш свої пошуки й мандри красивими словами, як от: “сум”, “ніжність”, — а про мікродози речовин, що штовхають тебе на пошук, кажеш: “Найсокровенніше”. І тобі здається, що ти перехитрив когось, а перехитрив ти тільки самого себе.

Але все-таки ти страшенно ускладнилася, людино. Ти створила над древньою програмою, записаною в тобі, стільки нових програм — психологічних, чисто людських, що іноді можеш заглушити першу — найстародавнішу і найміцнішу. Тоді ілюзії перетворюються в реальність, важливішу для тебе, ніж саме життя. А потім починаються важкі пошуки, для яких природа не визначала тебе, — пошуки Знань…”

Петро відчув, як у ньому протидіють дві сили — бунтівний дух Коперника, пробуджений спогадами, і щось спокійне, застояне, як болото, що заколихувало й засмоктувало водночас. Воно примушувало пригадувати й намагалося зберегти його від спогадів, поставити межу, греблю, але не знало, в якому місці це зробити. Його м’язи напружувались. Йому треба було негайно щось вчинити. Однак він не міг збагнути, що саме. Треба було кудись піти. Але куди?

“Заспокойся, дурненький, — зашепотів материн голос. — У тебе достатньо знань. Нащо тобі нові? Ти, зрештою, маєш ідеальний Дім. Цінуй його. Він більший, ніж ти. Він прийняв тебе як мозок. Замість твого попередника в цьому Домі…”

“Попередника? — подумав Петро. — Урав, якого я знищив?”

“Може, так, а може, й ні, — почувся голос. — У всякому разі ти цікавіший за нього. Твої спогади оригінальніші. А це для мене найголовніше. Відчуття зникають, коли вдовольняються потреби, а спогади лишаються назавжди в живій істоті. Це все, що вона придбала. Байдуже — коротким чи довгим було її життя. Важливі тільки спогади. В них — сенс життя. Якщо спогади варті чогось, я беру їх у свою скарбничку й зберігаю вічно”.

“Де ця скарбничка?” — запитав Петро.

“Навкруг тебе, як черепна коробка навкруг мозку. Але досить запитань! Чому ти, частинка, вимагаєш відповідей від цілого?”

“Я — мисляча частинка”.

“Ти — зарозуміла, вперта частинка. Коперник. Тому й страждав більше за інших. Усе нове пробивається з труднощами. Все оригінальне проходить перевірку на міцність і повинно відстоювати себе в боротьбі. Будь схожий на інших — ніхто не цькуватиме тебе. В мені ти знайшов свій спокій. Бо в мені ти — частинка рівноцінна з іншими, така ж, як і інші, як стіни й покрівля, котрі захищають тебе, як мох і пліснява, що готують тобі їжу…”

“От і відповідь на загадку планети, — подумав Петро. — Не “аборигени в печерах”, а “аборигени-печери”. Як кораловий риф — симбіоз різних істот. І я став клітиною цього організму. Більше того, я став мозком організму, мозком печери. Чи не до цього прагне людство? Чи не мріє воно стати мозком гігантської печери, що зветься всесвітом? Чим же я не вдоволений?”

Він відчув, що ці думки не повністю належать йому. Щось весь час вривається в його мозок, намагається спрямувати його роботу. Може, воно зичить щастя йому, але чужого щастя.

“Знову ти опираєшся, Коперник? — почувся лагідний голос. — Але тут така позиція неможлива, повір мені, абсолютно неможлива. Єдиний організм, частиною якого ти став, відштовхне тебе, перетворить у нестійкість, кине в пащу смерті. Пам’ятаєш ураган, який усе змітає на своєму шляху? Може, ти хочеш випробувати його силу? Ага, злякався! Отож перестань бунтувати, змирися…”

Щось величезне й темне, м’яке і заколисуюче насунулося на Петра, почало вмовляти: “У тебе є тепер усе, що потрібно людині. Я нагодувала тебе й напоїла, задовольнила всі твої бажання. Це я допомогла тобі повернути те, що не повертається. Я — це ти, більше ніж ти — твій Дім, затишний і надійний…”

Пахло травою і сирістю. Петро забув про пошуки і мандри. Він став простим, як трава, як мох, що вкривав стіни, як пліснява. Він став людиною без статі, істотою, яка не знає ревнощів… Його охопив стан цілковитого вдоволення. Тільки іноді маленький спогад колов його: колись він сидів на колінах у бабусі, і вона казала: “Блискавкою убити може…” А що було перед цим? Перед цим? Перед цим?

Петро сів на ложе. На його устах блукала щаслива усмішка. Дім дав йому радість, щастя, спокій. Дім служив йому, а він служив своєму Дому. Він і Дім — одне ціле. Він і Дім, і все, що в ньому є: дріжжі, що живуть у мохові; пліснява, яка вкриває стіни; бактерії що населяють рослини. Навіть кристалики каміння. Він — у них, вони — в ньому. Цілковита гармонія.

Десь бродять бурі, борсаються бідні істоти, шукають чогось… Суєта суєт… А тут — краса, блаженство…

ЛЕГЕНЬКА ПРИЄМНА ПУЛЬСАЦІЯ…

ТЕПЛО…

СПОКІЙ…

І раптом, як удар струмом: “Тривога! Тривога!”

Безпосередньо в мозкові: “Тривога! Небезпека!”

Він підхопився. Рука знайшла зброю.

“Дивись, он там — ворог. Наближається. Страшний, не схожий на урава. Схожий на… Стій! Тобі не треба пригадувати, на кого він схожий. Головне, ти знаєш, як його знешкодити, зробити нерухомим. Стріляй звідси, із схованки, із свого Дому. Не виходь!”

Петро не підкорився голосу. Заперечливо хитнув головою. Ні, він повинен вийти. Тільки так можна розпізнати ворога.

“Навіщо це тобі? Досить того, що ти знаєш: це твій ворог. Убий його!”

Петро відчув, що не може заперечувати хвилі ненависті, яка вирувала в ньому, заповнювала його всього. Якесь павутиння обплутало його волю. І тоді він схопився за тоненьку ниточку, що блиснула в цьому павутинні. Гаразд, він підкориться, він уб’є ворога. Тільки не з променемета. Він внесе найбільший вклад у скарбничку. Покаже, як убивали в стародавні часи. Йому не доводилося цього робити, але в його організмі, в спадковій пам’яті, що йде від предків, мабуть, зберігається запис. Треба почати діяти, і пам’ять заговорить. Він, Петро, не застосує променемет, а пустить у хід руки й зуби. О, коли хруснуть кістки ворога, коли він побачить гарячу кров, тільки тоді скарбничка дізнається про справжню радість перемоги!

Голос, який забороняв йому виходити, став тихший.

Петро виліз із печери й загрозливо гукнув, сподіваючись почути відповідь ворога. По її силі й лютості визначити силу противника.

Але ворог підступав мовчки.

Петро кинувся на нього. Ворог відрізав шлях до печери. Його рухи були знайомі. Петро знав: зараз буде найстрашніше. І щоб цього не сталося, він підняв променемет…

ПОШУКИ

Радїоштурман Бен — його ще називали Бен Радіо, Бен Антена і Добрий Бен — глянув на годинник і послав сигнал на корабель: “У мене все нормально, продовжую пошуки”. Минуло вже майже шістнадцять годин, а він ще не знайшов слідів командира. Штурман знав, що Петро пішов до озера, яке вони помітили при посадці. Космонавтам пощастило розгледіти, що береги озера вкриті темною рослинністю, її і збирався дослідити Петро. Заперечень не було. Космонавти до того часу вже зібрали деякі відомості про планету, до озера було недалеко. Ніщо не віщувало небезпеки. Коли б тільки не попередження з космічного архіву! Але воно могло виникнути внаслідок трьох помилок: перекручення при посиланні повідомлення, неточності під час прийому, неправильного розшифрування. У всякому разі чутливі прилади на кораблі й зондах-розвідниках не підтвердили попередження про небезпеку. Висновок був один: на планеті немає небезпечних для землян істот. Тут можна було натрапити тільки на уравів.

Бен дійшов до того місця, з якого востаннє було одержано сигнал від Петра. Оглянув невелике плато й нарешті побачив слід: клаптик пластикової обгортки від шоколаду з горіхами — улюблених ласощів Петра. Бен посміхнувся: командир намагався приховати, що він ласий до солодощів. Він супив брови, коли на день народження суворі орачі космосу дарували йому коробки цукерок і торти. І розсердився, коли відома кондитерська фірма випустила шоколад з горіхами в обгортці, на якій був намальований космонавт, дуже схожий на Петра.

Бен ретельно оглянув розколину між камінням, біля якої знайшов пластик. А ось кущ з обламаними гілками. Мабуть, тут Петро підсковзнувся і впав. А на правому боці в нього рація, і її, напевне, пошкодило.

Звичайно, Бен розумів, що це могло бути й не так. Він просто розробляв оптимістичний варіант, при якому Петро не послав повідомлення на корабель тільки тому, що пошкодив рацію.

Завжди, коли Бен згадував про командира, у нього виникало тепле почуття вдячності й поваги. Він думав: якби знову довелось обирати командира, він би знову голосував за Петра — тільки за нього. До нього можна підійти, порадитись, коли по-справжньому скрутно. Коперник тебе зрозуміє так, як ніхто інший.

“Е ні, старий, будь справедливий до інших. За що ображаєш Іва? Він теж прекрасний друг і мудрий порадник. Виходить, справа не тільки в тому, щоб збагнути іншого. Що ще вміє Коперник таке, чого не вміє інший? Думай, думай, Бене. Тут тобі ніхто нічого не підкаже, не пояснить. Для Коперника немає незаперечних авторитетів і залізних істин. Він завжди готовий переглянути будь-яке твердження. Прикриє свої повіки, як штори, і за лічені секунди промоделює у своєму мозку сотні ситуацій, які тобі й не снилися. Він зважить усі, перш ніж вибере одну-єдину. Можливо, справа в тому, що він уміє думати краще за мене, за Іва, за Кіра… Та й це ще не все… Він уміє нас позлити… І насамперед тим, що іноді навмисне загострює стосунки з людьми. От тільки дивно: Коперник інколи помиляється у дрібницях, але завжди має слушність в основному. Однак поки це основне утверджується, минають роки. І всі забувають, хто вперше виступив з новою гіпотезою. Він же лишається наодинці із своїми ґулями й синцями. Загальновизнаний упертюх, вільнодумець, бунтівник, забіяка, порушник спокою, одне слово, — Коперник. І ми теж ставимося до нього насторожено, підозріливо. Він дратує нас своєю відлюдкуватістю, що здається зверхністю. Ми сприймаємо за самовпевненість його виступи проти цілого колективу, проти корифеїв, можливо, тому, що самі ніколи не наважуємося на таке. А ми ж не боягузи. І кожен у думці не вважає себе гіршим за інших. Він повинен розуміти це і оберігати нас. Але він нікого не жаліє. І, мабуть, якщо говорити щиро, ми б його не обрали ні в Президію Академії космічних польотів, ні в Раду.

Ми змінили ставлення до нього перед польотами на нові планети, де нас чекало незвідане, де не можна було цілком покластися на підручники, архіви. Від того, хто командуватиме кораблем, залежить життя всього екіпажу. Тому ми і обрали командиром саме Коперника…”

Міркуючи так, Бен шукав і знаходив нові сліди Петра, поки не дійшов до м’якого ґрунту. Тут було видно відбитки рубчастих підошов. Бен усміхнувся: він не помилився у своїх припущеннях. Коли почався ураган, рація Коперника не працювала.

“Командир змушений був шукати схованку, — подумав Бен. — Але ураган давно минув. Можна припустити, що Петро знайшов щось дуже цікаве…”

Бен був певен, що невдовзі побачить свого командира і матиме привід заслужено висварити його. Він скаже: “Хоч ти й командир, а все одно не мав права ходити сам”.

Настрій у Бена трохи покращав, але неспокій не полишав його. Він намагався думати про всякі дрібниці, але думки поверталися до одного: “Краще б я пішов. Краще б Коперник організував пошуки, якби захотів витрачати час на такого буркуна, як я”.

Сліди привели Бена до печери. Космонавт якийсь час стежив за чорним прямокутником отвору, потім викликав по радіо корабель і розмовляв з Кіром. Не вимикаючи зв’язку, він почав підходити до печери.

Йому здалося, ніби там, у темряві, щось ворушиться. Це міг бути командир або той, хто взяв його в полон. Бен не хотів думати: убив. Однак на всякий випадок приготував зброю.

Із печери вилізла синьо-зелена потвора. З її голови і плечей звисала товста й довга шерсть. За нею, прирослі до ніг, тяглися тонкі ліани. Потвора тягла їх за собою, ніби ланцюги, другий кінець яких був прив’язаний за щось у печері. Бен згадав: “Аборигени ховаються в печерах”. Виявляється, повідомлення було прийнято і розшифровано правильно!

Потвора стрибнула до нього. Бен відступив і сховався за кам’яною брилою. Потвора загарчала, зупинилась. Вона стояла на двох задніх кінцівках, а в передній тримала коротку палицю. Повіки потвори були прикриті, і Бен не міг визначити: бачить вона його чи ні.

Ось потвора підняла палицю, і зовсім близько від радіоштурмана вдарив промінь, задиміло каміння, дихнуло вогнем. Якби на місці Бена був Кір, він тієї ж миті вистрілив би. Петро й їв подумали б, перш ніж вистрілити. Але, чи є час думати?

“У цієї потвори Петрів променемет. Що ж сталося з Коперником? Тільки б лишився живий! Як же потвора навчилася користуватися променеметом? Петро показав? Нащо?”

У Бена запаморочилась голова. Він почув тихе скавучання.

“Якщо потвора навчилася користуватися променеметом, то, напевне, має й розум. Спробую порозумітися”.

Бен поставив на камінні маяк-мигавку з набором програм і швидко відповз убік.

Маяк працював недовго. Потвора спалила його променем. Вона гарчала й біснувалася, з її рота летіла слина. Потвора шукала ворога, але живі канати, що приросли до лап, не давали їй змоги вільно рухатися.

Бен глянув на обрій. Небо було ясне й чисте. Ніщо не віщувало небезпеки. Може, на кораблі помилилися?

Вищання стало тихше, потім перейшло в шепіт. Уже можна було розібрати: “Не бійся, не бійся…”

“А що як воно в такий спосіб розмовляє зі мною?” — думав Бен. У нього вже визрів план дій.

Потвора підійшла до того місця, де щойно стояв маяк. Вона вертіла головою, намагаючись знайти ворога.

У цей час Бен, звиваючись, немов ящірка, проповз між камінням і зник у відкритому отворі печери. І зразу ж почув знайомий голос Коперника:

— Ось ти й повернувся! Нарешті ти повернувся в свій Дім…

— Петре! — покликав Бен.

— Відпочинь, — лунало у відповідь. — Тут є все, що тобі потрібно. Раніше ти старався для інших. Одержуй нагороду. Тут тебе ждуть.

— Що це за жарти? — закричав Бен. — Іди сюди!

— Алло, Бене, ти знайшов командира? — запитувало радіо.

— А хіба ви не чуєте його голосу? — різко відповів Бен.

— Ми чуємо тільки тебе. Де ти?

Бен увімкнув ліхтарик. У печері, крім нього, нікого не було. Але він уже знав, що ніхто більше йому й не потрібен. Погасив ліхтарик і покірно сів на каміння. Спочатку сів, потім ліг. Він знав, що робить правильно.

— Алло, Бене, чому не відповідаєш? Де ти? Насувається ураган! — застерігало радіо.

Бен вимкнув його. “Ураган мене не лякає. Я прийшов у свій Дім, у свою фортецю. Тут я в повній безпеці”.

Він був певен, що нарешті знайшов своє щастя. Він шукав його все життя, справно ніс службу, підкоряючись командирам. Він допомагав незнайомим людям. Спочатку це були мандрівники, яких спіткало в дорозі нещастя. Вгледівши тих, що потребували допомоги, він ніколи не відмовляв їм. І не чекав на вдячність. Просто він робив те, що міг, і це давало йому задоволення. Але він ніколи не уявляв, що можна мати таке задоволення, такий спокій, повернувшись у свій Дім. Якби ще не проривалося щемливе почуття якоїсь тривоги. Звідки воно?..

Бен знав: ворог наближається до його домівки. Схопився. Підняв променемет і кинувся до виходу. Побачив низьке фіолетове небо, посмуговане кривавими спалахами. Звивалися чорні смерчі. Йшов ураган.

Але не це було найстрашніше. До його Дому наближався ворог. Оглядався туди, де кружляли смерчі. Поспішав. Бен прицілився. Він знав, що треба робити. Тут його Дім — затишок, тепло, спокій. Там, надворі, шаленіла стихія. Ворог хоче захопити Дім і вигнати його, Бена, на той ураган.

Бен уже готовий був натиснути на спуск, але щось утримало його. Крихітний вогник від колишнього Доброго Бена ще жеврів у ньому. І космонавт помітив, що шерсть потвори — зовсім не шерсть, а рослини, мох, які наросли на шкіру. Штурман застережливо крикнув і чиркнув променем по камінню. Промінь зачепив ліани. Бризнула зелена рідина. Потвора загарчала.

— Геть! — закричав Бен. — Геть, хто б ти не був, я знищу тебе! Геть від мого Дому!

Промінь висмалив ще одну смугу. Потвора перестала гарчати, підняла голову, прислухалася. Невже вона щось розуміє? її рухи, поворот голови здалися Бену знайомими. Штурман не хотів її смерті, він навіть урятував би її від урагану, пустив би в свій Дім, якби в ньому було місце для двох.

Ураган присунувся майже впритул до потвори. Тепер вогняні спалахи спопелять її — і всьому кінець. Бен повіз променеметом, чекаючи, що потвора кинеться в печеру.

“Бідна тварина. Вогонь ззаду, вогонь спереду”, — подумав він.

І тут сталося непередбачене. Потвора повернулася до нього спиною і пішла назустріч урагану…

“ОСОБЛИВО НЕБЕЗПЕЧНІ…”

Петро нищив променем усе на своєму шляху, шукаючи ворога.

І весь час йому здавалося, що він колись бачив цього ворога — високого й тонкого, як жердина. Печера кричала: “Вбий! А то він влізе у твій Дім, забере блаженство”. Пліснява, яка робила смачну їжу, повторювала, що двом у печері нема місця. Від бактерій, які жили в мохові, Петро діставав повідомлення про свої резерви, впевненість у своїх силах. По зелених артеріях, що зв’язували його з Домом, невпинно надходили поживні соки й накази, сила і ненависть.

Знову й знову Петро натискував кнопку на рукоятці променемета, і тремтливий промінь летів уперед, спалюючи рослини й перетворюючи на порох каміння. Але ворог устиг кудись зникнути.

Очі різало нестерпне денне світло, що проникало під приплющені повіки. Петрові хотілося скоріше повернутись у свій Дім, але він не може цього зробити, поки не знайде ворога. І він лишався у цьому чужому відкритому просторі без стін, де не було на що спертися, де з усіх боків боляче жалять стріли променів.

“Досить, повертайся!” — наказав голос.

Петро підкорився б йому, але ж треба було дізнатися, чому ворог видався такий знайомий.

“Повертайся! — благав голос. — Насувається ураган!”

“Ураган?”

Небо на горизонті було чорне…

Петро відчував, ніби щось пече ноги — там, де приросли зелені артерії. Голос погрожував: “Повернись, а то я зречуся тебе й візьму собі інший мозок”.

Уже можна було розрізнити смерчі. Вони здавалися тонкими цівками диму, що піднімався з димарів. Димарі росли, зливалися з димом. Оберталися. Долинало виття. Там діяли гігантські воронки. Вони всмоктували все, що траплялося їм на шляху.

Петро повернувся до печери. Ще не доходячи до неї, дізнався, що печеру захопив ворог.

“Догрався, Копернику? — говорила печера. — А я ж попереджала тебе”. Він відчув удар по нозі. Сили почали швидко танути. Ворог, що захопив печеру, загарчав, і Петрові здалося, ніби він уже десь чув те гарчання.

А голос печери став чомусь тихший, перейшов на шепіт: “Останнє, що я зможу зробити для тебе, — це позбавити твого ворога зброї. Вбивайте один одного руками й зубами, як ти обіцяв скарбничці. Мені дуже хочеться побачити, як це робиться…”

“Знати? Тобі хочеться знати! А мені? Я ще не дізнався, чому ворог видався мені таким знайомим. Та найголовніше, що я хочу з’ясувати, — чому бабуся застерігала: “Блискавка може вбити”. Що було перед цим?”

“Іди сюди. Бачиш, ворог опустив зброю. Вбий його. І в тебе знову буде Дім. Пам’ятаєш, як добре тобі було?”

— Ні! — закричав Петро. — Спочатку я щось з’ясую.

Незважаючи ні на що, в ньому все-таки не вмирав Коперник. Виявляється, він міг заперечувати не тільки іншим, і й своєму Дому, і самому собі. Він вимагав од своєї пам’яті цілковитої ясності, перш ніж повернеться в Дім назавжди.

Смерчі кружляли за його спиною, дихали йому в потилицю. Петро оглянувся. Чорно-кривава гусінь загрожувала з неба. І саме в цю жахливу мить він пригадав… Пригадав, що було перед тим, як бабуся намагалася його налякати. Нічого нового. Вона лякала його й раніше: “Не можна гуляти під час грози. Блискавка може вбити”. Але він хотів перевірити її слова. Він вискочив на вулицю під косі пружні струмені дощу, в гуркіт і спалахи блискавиць. І його не вбило. Він пожадливо вдихав дивовижне свіже повітря, підстрибував на одній нозі, сміявся…

Петро вже знав, що він зробить, бо не може не зробити. Смертельний жах кам’янив тіло, у вухах вистукувало: “Особлива небезпека — ураган…” Особлива небезпека! Особлива небезпека!..”

Але Коперник відповідав: “Спочатку я випробую. Спочатку випробую”.

Він повернувся обличчям до урагану.

“Що ти робиш? Загинеш!” — почулося волання печери.

Петро ступив назустріч урагану. Його осліпило спалахом, він відчув страшний удар. Устиг подумати: “Кінець”. Проте муки тривали. На нього посипалася злива ударів, шкіру палило так, що він застогнав. Жар раптом змінився холодом, ніби його опустили в крижану ванну. Це блискавки обпалили мох на його шкірі. Могутні струмені води вдарили по ній, як душ.

У нього підкосилися ноги, він упав би, але в цю мить воронка смерчу всмоктала його, закрутила, підняла. Петре підлетів, розкинувши руки. Почулося голосне плямкання ніби болото неохоче випустило жертву.

Перед очима Петра пролітали червоні смуги, вогняні блискавки. Скажений вітер обдував шкіру, зривав залишки моху. Петра ніби вивертало навиворіт, щось рвалося всередині, тріскалися дрібні судини. Йому здавалося, що він вмирає, і хотілося, щоб усе скоріше скінчилось.

Та він не вмер. Летів наввипередки з вітром. Тягар спав з його повік, і вони розплющились. Назустріч летіли вогняні кільця, не завдаючи йому шкоди. Він пролітав крізь них, відчуваючи, як з кожним новим кільцем до нього повертаються сили. І він стає самим собою, стає людиною.

Він побачив далину, якої не бачив раніше. Розірваний туман сповз донизу, і далечінь сяяла, вмита струменями дощу. І тоді ніби народилася відповідь на питання, яке мучило його все життя. Він зрозумів, навіщо потрібні були пошуки, біль, наполегливість, нові траси в космосі і боляче-солодка жадоба пізнання.

Тільки завдяки їм, завдяки дерзновенній бунтарській думці, яка не визнавала спокою, всесвіт сповнювався смислом.

…Петро впав біля самісінького входу в печеру, побачив у темряві за камінням знайомі здивовані очі, які злякано дивилися на нього. Петро легко схопився на ноги й гукнув:

— Гей, Бене, виходь, друже!

СЕКРЕТ НАТХНЕННЯ

Науково-фантастичне оповідання

І

Сьогодні лікар сказав, що моя “шагренева шкіра” настільки вкоротилася, що навряд чи вдасться протягнути ще хоча б місяців зо два.

— Якщо не зміниш способу життя, — строго попередив він, — то незабаром тобі потрібен буде не лікар, а трунар.

— Не думаю, що мені вдасться щось змінити, — мовив я із сумнівом.

— Найбанальніше життя дорожче за найоригінальнішу гіпотезу. — Він трохи соромився пишномовності своїх слів і дивився на мене з неприхованим жалем.

Він достатньо знав усі мої нещастя, щоб жаліти мене. Однокласник, однокурсник, потім — колега, що зумів піднятися набагато вище за мене по службовій драбині. Він міцно вріс у своє благополуччя і був цілком задоволений собою. І все-таки про мене він турбувався:

— Ох, цей безневинний Михайло Семенович, — із спересердя вигукнув лікар. — А я вважав, що ти цілком зцілився від його ідей, коли починав роботу над М-стимулятором.

Він не забув про пам’ятну лекцію, яку прочитав нам літній чоловік у поношеному костюмі, схожому на арештантську робу. Михайла Семеновича жаліли викладачі, студенти, а особливо прибиральниці. Було чимало свах, які хотіли йому допомогти, але він, вибачаючись, завжди відмовлявся від їхніх послуг.

Усі вбачали в ньому нещасного, безневинного і непристосованого до життя чоловіка, і тільки з роками я зрозумів, що він був зовсім не такий.

ІІ

На другий день до мене прийшла колишня дружина. Вона влетіла в неприбрану кімнату, тримаючи перед собою, як щит, книгу в чорній оправі.

— Повертаю тобі Хемінгуея, — мовила вона, перш ніж привітатися. — Здоров, старий. По-моєму, у тебе непоганий вигляд.

Я зрозумів, що вона мала розмову з лікарем.

— Ну, як ти живеш?

її очі були лагідні, всміхнені. Та ось я глянув на її губи. Вона намагалася вдавати з себе безтурботну, але обманювати по-справжньому так і не навчилась: не вистачало уяви й хитрощів. Її зраджували губи — те, як вона їх підбирала чи згинала, як з’являлися чи зникали на них шоршки.

Я побачив те, що й сподівався побачити, і бадьоро відповів:

— Живу непогано. Розплановано. Багато відпочиваю. Її губи недовірливо вигнулись. Вона хотіла заперечити: “А лікар казав…” Та натомість мовила:

— Добре, якби так насправді. Адяїє ж я тебе зна… Затнулася. Зрозуміла недоречність сказаного. Чого хвилюватися за людину, від якої пішла до іншого?

Губи насторожено завмерли, потім сіпнулись, і я зрозумів, що вона хоче і не наважується рятувати мене так, як їй радив наш спільний друг лікар. Довелося допомогти.

— Роботи, звичайно, вистачає.

— От-от, — зраділа вона. — Ти ніколи не знав міри. Ніколи.

— Але я намагався…

Губи надулись. Я здогадувався, що буде далі.

— Питаю тебе не заради простої цікавості.

— Знаю.

— Знову смієшся?

— Ні, серйозно.

— Пам’ятаю твою серйозність. Ти завжди вважав мене дурною гускою, домашньою господаркою — не більше.

Розмова набирала небезпечного характеру. Вихід один — нагадати їй мету приходу.

— Я б охоче відпочив од роботи, але ти ж знаєш, як важливо перевірити мою гіпотезу про пусковий механізм натхнення.

— Це не твоя думка. Це думки того старого. Чи треба витрачати стільки сил, щоб їх перевірити?

— Він тільки висловив думку про потребу пошуків. А гіпотеза — моя.

— Ти сам розповідав, що почув про це на його лекції.

— Він говорив узагалі про секрет натхнення.

— От бачиш!

— Але ж гіпотеза народилася в мене.

— Ти мені розповідав про це інакше.

Я починав злитись. Так, хай йому чорт, я розповідав їй про те, як мучили мене слова Михайла Семеновича. Здавна психологи всього світу марно билися над таємницею натхнення. Одні твердили про непізнаванність її, інші — навпаки: ніякої, мовляв, таємниці немає, натхнення — тільки підвищений робочий етап людини, що виникає в процесі роботи.

Але натхнення. чомусь не завжди приходило навіть до пайпрацьовитіших і найнапол є гливіших. Зате навідувалося до інших — і вони творили відкриття.

З того часу, як я прослухав лекцію Михайла Семеновича, минуло немало літ. Проблема, що мене так було зацікавила, потонула у веремії поточних спран, у різних клопотах, яких так багато в житті кожного молодого лікаря. Проте зовсім вона не зникала.

Я знов повернувся до юнацького захоплення — секрету натхнення. Що ж є фізіологічним пусковим механізмом натхнення, з чого воно виникає?

Почав вивчати наукову літературу, цікавлячись насамперед не описами осяянь, а процесами, які їх викликають. Досліди вів у трьох напрямах: осяяння — інсайти як кінцевий наслідок натхнення; хімічні речовини і фізичні впливи, які стимулюють пам’ять; механізми виникнення психічних станів, що дорівнюють стану натхнення. Разом з друзями — математиками і кібернетиками — я склав цілі томи математичних описів цих станів і хімічних реакцій. Мій здогад підтверджувався, а я все боявся в це повірити, перевіряв ще і ще. Все вело до того, що процес натхнення починається з єдиного фізіологічного стану — з пониження порога збудження на певних ділянках мозку.

— Алло, алло, куди ти завіявся, вернисьі Я зовсім забув про неї, а вона не забула моїх звичок, її голос пролунав примирливо:

— Роки минають, а ти все ще не став знаменитим. Починаєш одне, не завершуєш його, хапаєшся за інше. Ти ж працював над М-стимулятором, і тобі пророкували успіх. Тепер ти його кинув і взявся до іншого. Чи не пора схаменутись. Особливо тепер…

— Ти, здається, переконала мене. І справді, якщо я помру, то хто ж продовжить досліди? Пора схаменутися.

Вона спідлоба, недовірливо стежила за мною. На її гарному білому чолі позначилась ледь помітна зморщечка. І раптом я побачив безліч зморщок біля її очей. Мені стало по-справжньому шкода її.

Її давно мучили докори совісті. Тепер вони трохи вщухли: адже вона потурбувалася про мене, допомогла мені. У неї такай пристойний і люблячий чоловік, такі здорові слухняні діти, а в того, кого вона, покинула, життя невлаштоване, як і раніше, — то чому б не впевнитися ще раз, що зробила правильно, покинувши його?

ІІІ

Досліди на собаках підтверджували мою гіпотезу. Препарат діяв безвідмовно. Незміцнені, здавалося б, назавжди стерті рефлекси відновлювалися. Хід дослідів можна було записувати математичною мовою поетапно: утворення умовного рефлексу без його зміцнення — час, потрібний для того, щоб рефлекс зник, — контроль — введення препарату — перевірка відновленого рефлексу. Можна було випробовувати препарат на людях. Один доброволець у мене був. Здоров’я, правда, у нього кепське, і наперед не можна передбачити, як реагуватиме його організм на сильний струс.

Але вибору не було, а нетерпіння пекло мені душу.

В день досліду я був спокійний. Подзвонив у лабораторію, сказав, що сьогодні не прийду. Налив півсклянки води, став перед дзеркалом. Поклав на язик таблетку. Весело підморгнув своєму відображенню. Проковтнув таблетку і запив водою. Обличчя моє в дзеркалі анітрохи не змінилося: очі дивились допитливо, негусті брови намагалися хмуритись.

Нараз мені здалося, ніби крізь звичні риси нростуиають ледь помітні зміни. Час начебто уповільнив свій лет. Я задихався від хвилювапня, розумів, що треба негайно якось абстрагуватися від усього, пов’язаного з експериментом, думати про щось інше. Наприклад, иро першу серію детективного фільму, який показували вчора по телевізору. І я примусив себе пригадати кадри цього фільму.

На лісовій стежці недалеко від лісникового будиночка лежала мертва молода жінка. Схоже, що вона рятувалася від переслідувачів, намагалася сховатись. Але втекти не встигла.

Поблизу валявся маленький ломик — “фомка”, інструмент злодіїв-зломщиків. Очевидно, жінку вбили цим ломиком, оскільки експертиза встановила, що “удар було зроблено тупим предметом”. Ні лісник, що жив у будиночку, ні його дружина крику не чули.

Слідчому стало відомо, що з табору в’язнів, розташованого за тридцять кілометрів од місця злочину, втік рецидивіст. Вдалося дізнатись про вбиту. Жінка працювала оператором геологічного загону і того дня поверталася з райцентру, маючи при собі велику суму грошей.

Під кінець першої серії заінтригованих глядачів втаємничили у деякі подробиці справи. По-перше, раніше ця жінка не зустрічалася з рецидивістом, що втік з ув’язнення. По-друге, злодій не міг мати при собі “фомку”.

Фільм був не тільки детективний, але й психологічний. Він настільки мене захопив, що я намагався уявити, як розгортатимуться події далі. Ставив себе на місце слідчого, думав: а як би вчинив я? Проте нічого вигадати не міг.

Та нараз… Нараз переді мною ожила кожна деталь побаченого: зігнута рука трупа, червоне плаття в білі горошинки, зарубки на корі берези, заросле бруднуватою щетиною похмуре обличчя лісника і зловіспа, викривлена посмішка його дружини.

На диво легко я пригадав безліч різних речей, які могли б придатися для розкриття злочину: рядки з підручника криміналістики, прочитані колись замолоду, романи Сіменона, вірші про зажерливість міщан, статтю про уральські самоцвіти… І всі ці найрізноманітніші дані вишикувалися в єдиний ланцюжок. Я зрозумів, з чого починати пошук: треба точно встановити, де була жінка в момепт вбивства. Я вже знав, як розгортатимуться події фільму.

Слідчий вчинить так, як вчинив би я на його місці. Він з’ясує, що після вбивства труп поклали на інше місце, що жінка бігла не до будиночка, а від нього, рятуючись од грабіжників, — лісника та його дружини, що “фомку” лісник підкинув навмисне, знаючи про втечу рецидивіста.

І перш ніж ринули хвилі видінь і закрутили мене у своєму вирі, мені стало ясно: препарат почав діяти. Знизився поріг збудження, через нього прорвалися потоки імпульсів. Відкривалися шлюзи пам’яті, з темних глибин, підхоплені вихором, випливали приспані там спогади. Одночасно активізувалась робота кіркових ділянок, особливо тих, де утворювались асоціації.

Спогади юрмилися нескінченними колонами, рядки віршів ставали поряд з формулами, вершини гір мережилися цифрами…

Порівнювались абсолютно незрівнянні в звичайних умовах предмети і явища — такі, як гуркіт автомобілів і запах фіалок, і я осягав їхню суть.

Я бачив зелені симфонії і чув, як пахнуть троянди. Неймовірні формули випливали із жебоніння прозорого струмка і вражали своєю бездоганною логікою. Пташине щебетання пахло грозою. Відкривались казкові далі, сповнені тонкого аромату і спалахів блискавок. Думки швидко змінювали одпа одну, мов кадри кінофільму. Здавалось, що потік імпульсів по нервових волокнах прискорився. У мені заграли таємничі джерела сил, м’язи стали могутніми і еластичними. Виникло п’янке відчуття всемогутності. Перешкоди, з якими я встиг зіткнутися в житті, видалися незначними, хвороби зникли. Я був певен, що досить мепі відчинити вікно, ступити з підвіконня, махнути руками — і я полечу з свого шостого поверху вгору, в небо.

Однак нічого такого не сталося. Невидима нитка земного тяжіння була досить міцна, у всякому разі міцнішого від мого бажання і настрою. Тіло важче, а м’язи — слабші, ніж мені здавалося. Проте це відкриття не порушило мого стану. Пам’ять вихоплювала спогади, переставляючи їх, роблячи з них фантастичні комбінації. Я пригадав, як пахне свіже сіно, і порівняв цей запах із формулою свого препарату.

Серце стиснулось, защеміло — не від спогадів, а від болю.

Серце… Колись я працював над М-стимулятором. Якби тоді пощастило досягти успіху, сьогодні можна було б вилікувати мою хворобу. А я ж працював тоді з ентузіазмом, захоплено, наполегливо. Інколи здавалося, що до мети зовсім близько. Ми здобули препарати, які мали дивовижний лікувальний вплив на піддослідних тварин.

Р” як тільки минала дія препарату, стан піддослідних тварин значно погіршувався, навіть порівняно з тим, що. був до лікування. Спочатку інтуїція підказувала мені, що, незважаючи на невдачі, ми знайшли правильний напрямок. Та після ряду невдалих дослідів усе довелось облишити.

В пам’яті надзвичайно чітко спалахнули напівзабуті формули, що їх ми тоді вивели.

І раптом… Спочатку мені здалося, ніби квіти на столі у вазі гойднулись і запахли дужче. Потім запах із реторти… Швидко-швидко майнули в уяві значки формул, атоми пульсували, наче шукали, що б приєднати до себе…

Що ж це так пахне? Гвоздики, резеда, вірші Блока?.. Стоп! Вірші не пахнуть. Це пахнуть полин, чебрець та інші трави, які я збирав, коли їздив у степ. Гвоздики… З них я тоді створив екстракт, але він не реагував із основним розчином. А полин? При чому тут полин?

В пам’яті зазвучала музика. Улюблена симфонія… Нотні знаки вишикувались у шеренги поряд із формулами, цифрами, з пахощами квітів, з віршами, з давно забутими рядками підручників, із словами самітного старого Михайла Семеновича. В цій неймовірній суміші замиготіли назви хімічних елементів…

І я побачив її, свою формулу, довершену, викінчену, найпрекраснішу. Вона виникла переді мною, як Афродіта з морської піни.

IV

Відлунали урочисті промови, поздоровлення, і я полегшено зітхнув. Доповідачі підкреслювали, що тільки видатна людина, справжній геній може зробити каскад великих відкриттів. Захоплено говорили про розшифрування фізіологічного механізму натхнення, про М-стимулятор.

Спочатку не вірилося, що всі ці люди говорять про мене, але потім я спіймав себе на тому, що починаю думати про себе в третій особі. І щоб процес психічного перетворення не зайшов далі, я уявив собі худого, тонкого, мов жердина, самотнього старого, в смугастому костюмі чоловіка, який так щедро розкидав зерна своїх ідей, навіть не думаючи про те, в який ґрунт вони впадуть.

І, незважаючи на бур’яни й посуху, на жучків і хробачків, зерна ті зійшли, таку вони мали життєву силу.

Я кинув погляд на ряди крісел, ніби сподівався побачити серед тих людей Михайла Семеновича.

Бачив сотні облич: доброзичливих і усміхпених, заздрісних і похмурих, добродушних і байдужих. Я наштовхувався на десятки примружених очей, що дивилися ніби крізь щілини прицілів, і на сотні підбадьорливих поглядів, які промовляли: ми з тобою, ми допоможемо.

І серед цього карнавалу облич я побачив двоє знайомих, на них застиг вираз безмежного подиву. Пригадав, що, крім Михайла Семеновича, ще двоє людей мають право на частину моєї слави, бо в найтяжчі хвилини вони щиро хотіли мені допомогти, захистити від самого себе, врятувати від божевільних ідей мого вчителя.

Я негайно встав з-за столу президії і попрямував до них. Вони опинились у центрі уваги всього залу. Чоловік, лікар, мій колишній шкільний товариш, гордо підвівся, випнув груди — на них блиснули нагороди, а жінка, моя колишня дружина, заметушилась, обсмикнула блузку, вдячно і захоплено подивилася на мене.

— Мені навіть не віриться, що все тут говорили про тебе.

— Мені теж.

Моя відповідь призначалася для них обох. Але я забув про її непоборне прагнення сперечатись, і вона не забарилась нагадати мені про це.

— І все ж саме ти розкрив таємницю натхнення, хоч я так і не знаю, в чому вона полягає.

— Можливо, в тому, щоб ризикувати задля неї життям, — пожартував я.

Вона не зрозуміла жарту, він зрозумів і швидко опустив очі. Я майже фізично вловлював його стан, і мені стало боляче.

Завдяки моїм відкриттям і препаратам я міг допомогти паралітикам, калікам, майже мертвим. І тільки цим двом людям, яким я щиро співчував, нічим допомогти не міг…

ЗА ОБРАЗОМ І ПОДОБОЮ

Фантазія-жарт

І

З гострою цікавістю і захопленням Бум-Восьмий дивився, як старшини збиралися на Думище. Ось із голів Безшовно-Відчайдушного, Сміливо-Звареного, Фотонно-Неперевершеного, Гаєчно-Ображеного, Лазерно-Опришкуватого, Магнітно-Здатливого, Болт-Спотикача та Болт-Тугодума повисувалися контактні пластини. Спалахнули іскри. Затріщало, зашкварчало, запахло озоном. Пластини зімкнулися. Це означало, що з’єдналися мізки Іменитих. Тепер вони мислили як едипий колективний мозок, і Думка бігла від одного до одного по колу, доповнюючись відповідно з індивідуальністю кожного. Відтак починалося друге коло Думки, де її нещадно дубасили, підганяли ласками та окриками, розглядали. під різними кутами зору. Її підіймали на гребені об’єднаної енергії всіх і опускали до оригінального погляду одного. Думку дресирували на Думищі, наче коня, хоч тут, замість запаху кінського поту, пахло горілою ізоляцією та озоном. Після кожного кола її виважували знову й знову, перш ніж випустити на арену у стрій сестер із причесаними гривами та срібними вуздечками; у стрій, який зватиметься Ухвалою. А вже вона визначить поведінку всіх космонавтів-бумів — Іменитих і поки що безіменних, недосвідчених, як Бум-Восьмий, що не заслужив іще імені. Думище Іменитих-Знатних вирішить, чи затриматись усім на цій планеті для ретельного її вивчення, чи поспішити до центру нововідкритої галактики, лишивши, тут кілька бумів, а то й просто загін роботів для розвідки та складання Місцевої Енциклопедії.

На зворотному шляху, коли зореліт повертатиметься до далекого свого сузір’я, можна буде завдяки Місцевій Енциклопедії точно визначити — віднести планету до придатних для освоєння, чи, навпаки, до непридатних.

Думище відбувалося в глибокому мовчанні.

Безіменні буми терпляче ждали. Серед них були і механіки, і розвідники, які добули для Думища потрібні відомості, пірнаючи в ріки або продираючись крізь лісові хащі. Вони напружено перебирали в пам’яті всі подробиці свого рейду: чи. не забули повідомити чогось важливого для Думища, якусь деталь про будову ґрунту або поведінку мешканців? Хоч перед ними ставили поки що тільки найпростіші завдання, вони їх виконували дуже ретельно.

Кожен бум уже з першого дня свого створення підкорявся Великому Інстинктові — швидше заповнити інформацією порожню пам’ять — та Кодексові Моралі, що вказував, як це зробити, не протиставляючи себе колективові (у словнику бумів це називалося “не виставлятись”).

Спочатку буми навчались у школах трьох ступенів; потім учителі розподіляли їх за здібностями і таємними вказівками Знатних. Потрапити в касту космонавтів-роз-відників вважалося щастям для кожного юного бума.

Думище кінчилось. Клацнули-розімкнулися контактні пластини. Дехто із Знатних одразу заснув, щоб відпочили мозкові блоки. Інші повідмикали органи-батареї, підставляючи їх живильним сонячним променям, щоб якнайшвидше поповнити витрачену енергію.

До Безіменних звернувся Безшовно-Відчайдушний. Щоправда, мозок його в цей час глибоко й мирно спав, але діяли магнітний запис та органи-гучномовці:

— Шлях намічено. Ми створимо із місцевих матеріалів біороботів і залишимо їх на цій плапеті. Те-те-те. Біоробо-ти почуватимуть себе добре серед мешканців планети. Тс-тс-тс (ці звуки не стільки свідчили про завбачливість Думища, як виказували вид магнітної стрічки). Роботи будуть зроблені з того ж матеріалу, з якого створепі тварини планети, притому із застосуванням безглуздих принципів, які характерні тут для живої природи. Енергію вони добуватимуть довгим шляхом хімічних перетворень із рослин і тварин. Одне поїдатиме іншого, щоб мати мізерний запас енергії, який ми одержуємо за кілька секунд, простісінько підставляючи під світлові промені свої органи-батареї. В них будуть незамінні органи (навіть крізь глибокий сон Безшовно-Відчайдушний гірко зітхнув, так йому було шкода нещасних біороботів — як не є, розумних істот); і коли зламається щось важливе, загине мозок. Завдяки цьому біороботи постійно боротимуться із середовищем, швидко нагромаджуючи інформацію. Оскільки принцип незамінності поширений тут скрізь серед усіх тварин, біороботи не здогадаються про своє штучне походження.

Репродуктори Безшовно-Відчайдушного ще довго розповідали про ухвалу Думища. Багато хто із Знатних устиг виспатися. Потім простих бумів стали розподіляти в робочі групи по створенню біороботів.

Бум-Восьмий попав до групи, що готувала біомасу. Він вводив програму в агрегат, який складався з реактора, термостатів, центрифуг, — і в контрольному віконці пробігали символи. Бум-Восьмий особливо ретельно ставився до своєї роботи, однак зовсім не ображався, коли хтось із Знатних прискіпливо перевіряв біомасу або через його плече стежив за символами, що показували, як саме розподіляються у просторі нуклеїнові кислоти, утворюються подвійні спіралі, характерні для спадкової речовини аборигенів. Разом з іншими безіменними він метнувся до інкубатора, тільки-но звідти вигнувся перший біоробот.

Бум-Восьмий так поспішав, що по дорозі сховав ноги і випустив замість них шасі з колесами. Він примчав до інкубатора перший і різко загальмував. Назустріч йому йшов біоробот. Він трохи горбився, його довгі руки звисали майже до колін, перелякані очі визирали з-під низького лоба.

Од високої напруги у Бума-Восьмого одразу замкнулися контакти між трьома блоками. “Яка вона квола, немічна, недосконала, оця розумна істота! — подумки відзначив він. — Ні міцної енергетичної оболонки, ні навіть криці надійної… Організм ледь прикритий тонкою плівкою, яку можна легко пробити, доторкнувшись… А жити йому доведеться в недоброму світі. Скільки страждань чекає на нього, скільки страху набереться, скільки разів умиратиме, доки навчиться розуміти світ, у якому живе! Імениті стверджують: саме в такий спосіб біоробот збере найбільшу інформацію. Але якою ціною? Чи маємо право на такий експеримент?”

Зупинившись на мить, біоробот нахилився і витягнув з ноги скабку. Його обличчя спотворила гримаса. Жоден бум ніколи не відчував болю. Проте Буму-Восьмому чомусь стало не по собі. Сумніви у справедливості рішень Думища ятрили, розжарювали контакти мозкових блоків.

Тим часом з ранки ноги біоробота закапала червона рідина, що розносила по тілу кисень та інші елементи, життєво необхідні для організму. А до ранки вже проникали найдрібніші організми, які роїлися в повітрі і ґрунті планети. Вум-Восьмий помітив це перш ніж на нозі біля ранки почалося запалення: “Це для нього небезпека, яку не можна недооцінювати. Мабуть, вона тут найбільш серйозна і згубна, найбільш… Стривай! Хіба тільки ця? А інші? Не одразу й збагнеш, яка з них найбільша. Хоч цього разу допоможу…”

— Іди до мене! Отак…

— Так… — луною повторив робот і слухняно рушив Бумові-Восьмому назустріч.

А Бум-Восьмий, виставивши з грудей тонкий металевий стерженець-паросток, розжарив і припік ним ранку. Запахло паленим. Робот відсахнувся, сполохано забурмотів: “Так, так, так”, — намагаючись відштовхнути свого рятівника.

— Не бійся, — заспокоював Бум-Восьмий, та біоробот задкував усе далі, його погляд був розгублений, дихання ставало гучним, переривчастим.

Бум-Восьмий уловлював думки робота, виразно перехоплював його єдине прагнення — якнайшвидше втекти. Він соромився самого себе.

І коли біоробот дременув у зарості, — не став його зупиняти.

“Повага до розуму — закон міжгалактичної співдружності, — згадав він заповідь Кодексу Моралі, з якої починається навчання в школі першого ступеня. — Та ось ми порушили священну заповідь, створивши розум у нетривкому вмістищі. Імениті помилились…”

— Імениті помилились! — вигукнув, він щосили, аби всі буми почули. — Треба негайно припинити виробництво таких біороботів. Це страшна жорстокість і неповага до розуму.

Безіменні дивилися на нього з жахом. Ще ніхто не наважувався виступити проти рішення Думища. Подумати тільки: протиставити свій розум одинака, свій мізерний досвід об’єднаному мозку і досвіду колективу!

— Ти забув про колектив… Колектив не може помиля тися, — зашепотіли навкруги. — Не виставляйся…

Та Бум-Восьмнй не вгавав, уперто заперечуючи:

— Повага до розуму — то найперший закон. Якщо Імениті порушують його, їхній наказ не слід виконувати.

Навколо Бума-Восьмого утворилася порожнеча. Безіменні одсахнулися від нього, як од навіженого, що підля гас негайному демонтажу і переробці. Утворилося замкнене коло, з якого одинакові не вирватися. Він і сам відчув загальний осуд, проте над усякі сподівання не скорився, а ще раз кинув сміливо свій виклик:

— Вимагаю поваги до розуму!

А до кола вже входив Фотонно-Неперевершений, прямуючи до одинокого буптаря. Ось він близько, ще ближче, хоч міг би здаля послати паралізуючий сигнал. Став поряд з Бумом-Восьмим і лагідно торкнувся його гарячої голови своєю контактною пластиною.

— Все значно складніше, ніж тобі здається, хлопче, — сказав він. — Добре, що в тобі прокинулася жалість, це свідчить про складність сигнальних ліній. Але ж ти й сам знаєш, що не про жалість, а про повагу до розуму сказано в наших закопах. Бо зрештою розумним потрібна не жалість, яка виникає у сильного щодо слабкого, а любов та повага, які єднають рівноправних і дводишних. Тому вибору у нас нема. Біороботи пройдуть через страждання. щоб добути інформацію, яка нам потрібна. В ній — виправдання їхніх поневірянь і злигоднів, їхньої слабкості і нашої жорстокості, їхньої смерті і нашого лету… Страждання цих жалюгідних істот, про які ти здогадуєшся, тільки краплина в морі. На біороботів чатують незліченні хвороби і швидке зношуваня організму, коли нагромаджені неполадки й дефекти перетворюють лишок короткого життя в суцільне страждання, а попереду, замість надії, — остання конвульсія мук… Та найстрашніше для них полягає в тому, що із симфонії сигналів, яку чусмо ми, вони сприймають лише кілька нот. Головною азбукою їхніх сигнальних систем є сигнали болю, про які ми знаємо поки що тільки теоретично. Але саме ця азбука потанцює на їхніх хребтах, перш ніж ми розшифруємо її… Я згоден — цс жахливо, проте це єдиний шлях, що веде до осмислення суті буття. І ми не можемо відхилятись од нього. Будь-яке відхилення — це неприпустиме марнування часу й зусиль. Мине ще чимало часу, перш ніж твої діоди пропустять думку у зворотному напрямку і ти збагнеш правоту Думища. Але колись ти неодмінно зрозумієш її, бо вже сьогодні в тобі зріє зерно самостійного мислення на заздрість отим безіменним телепням, товаришам твоїм. А це, як відомо, найбільший у всесвіті дар, який веде до нових крупинок знань. Ти вже можеш мати власне ім’я, заслужив його, і віднині всі називатимуть тебе Діодо-Бунтарем…

Буми одразу заходилися вітати нового Іменитого.

Порожнеча круг бунтаря хутко заповнилася любов’ю і повагою колективу. Кожен намагався привітати його вигадливіше, ніж інші. І слова ті були щирі, бо жоден безіменний заздалегідь не знав, хто може стати його начальником.

ІІ

Минуло багато тисячоліть, перш ніж вони повернулися на планету. У Діодо-Бунтаря, який уже на той час не був бунтарем, нагромадились сотні переповнених блоків мозку. Блоки ті зберігались у мнемотеці зорельота, і коли Діодо-Бунтар встромляв їх у спеціальні гнізда, що мали прямі контакти з мозком, голова його ставала набагато більшою за тулуб.

Зореліт облетів планету по стаціонарній орбіті. Діодо-Бунтар узяв з мнемотеки саме той блок, який зберігав відомості про перебування у цих краях, вставив у вільне гніздо на голові, легенько пристукнувши рукою. Клацання свідчило, що блок став на місце і гачки щільно зайшли за виступи. Космонавт під’єднав блок, який став продовженням його пам’яті. Але за мить спохмурнів: у мозку зринули спогади юності, і Діодо-Бунтар знову відчув себе Бумом-Восьмим, що виступав проти Іменитих на захист біороботів. Згадувати було неприємно. Насамперед тому, що нині він не дозволив би собі нічого подібного. А по-друге, — і це найголовніше — клятий блок ніби повертає його в ті часи, коли він був тільки безіменний бум.

Діодо-Бунтар сторожко і підозріливо озирнувся на своїх товаришів, чи не помітили вони йото стану? Та буми під’єднувалися до приладів, які прослуховували простір і не звертали на нього уваги.

Щомиті надходили нові й нові відомості. Біороботи перевершили сподівання творців. Навколо планети оберталися сотні штучних супутників з містами-лабораторіями на них. Прилади зорельота не встигали навіть розшифровувати радіограми.

Нарешті радист доповів, що їм пропонують сісти на космодромі штучного супутника. Фотонно-Неперевершений виразно глянув на Безшовно-Відчайдушного, Той, зрозумівши погляд, під’єднав мозок до регуляторів руху і заклав найкращий режим для спуску.

Вібрація настільки посилилася, що в тілі Діодо-Бунтаря задзвеніли лінії сигнальних систем. Це подіяло дразли-во, і він зусиллям волі відімкнув більшість органів. Увімкнув лише тоді, коли зореліт чотирма суглобистими ногами торкнувся космодрому. Безшумно, у чіткій послідовності відчинилися люки.

Від часів безіменності Діодо-Бунтар зберіг не так ужей багато. Однак запасний блок із мнемотеки збудив у ньому колишню жвавість і нетерпіння. Мільйоннолітній бум вистрибнув з зорельота, мов школяр першого ступеня, і завмер, вражений.

Космонавтів зустрічали не біороботи, яких вони залишили на планеті, а буми. В усякому разі перше враження було саме таке. Зроблені з металів і пластмас, над головами коливаються антени, очі-фотоелементи. Рентгенобачення та інфразір — точнісінько, як у бумів. На плечах і грудях виблискують стільники світлобатарей. Але як же опинилися тут ці істоти?

“Останні повідомлення з батьківщини ми прийняли мегаводом тільки дев’ять годин тому. Про нову експедицію нас не сповістили”, — майнуло в голові Діодо-Бунтаря. Він був настільки здивований, що розгубив усі слова, заздалегідь підготовлені для урочистої зустрічі.

— Хто ви?

— Здрастуйте, я ваша тьотя. Спочатку назвіться самі, — почулася не менш здивована відповідь. — Нам сказали, що летять істоти…

Діодо-Бунтар одразу звернув увагу на інтонацію, якою мовилось оте “істоти”. Але в розмову встряв Фотонно-Неперевершений.

— Яка ще тут тьотя? Тільки її нам не вистачало.

— Ніякої тьоті нема. Просто так інколи кажуть наші господарі.

— Господарі? — розгублено протягнув Діодо-Бунтар.

— Так, ті, що створили нас. Ось вони їдуть сюди. Кілька приземкуватих видовжених машин під’їжджали по широкій рівній дорозі до зорельота.

— Хто ж ви? — вимогливо спитав Діодо-Бунтар.

— Роботи.

Навіть Фотонно-Неперевершений хитнувся, почувши таке. По тому зігнув середню антену, що серед бумів означало крайню ступінь здивування. Ще б пак, роботи — такі схожі на бумів!

Тим часом машини вже були поряд. Зупинилися. З них вийшло кілька істот. Хоч вони і були вдягнені строкато, по-різному, буми одразу впізнали в них біороботів, яких колись самі створили.

Один з біороботів, у бузковому комбінезоні, владно махнув рукою, наказуючи бумам підійти.

Це була небачена зухвалість, і Діодо-Бунтар та Фотонно-Неперевершений, природно, відповідним чином прореагували на неї — навіть не поворухнулись.

— Де ваші господарі і творці? — спитав біоробот.

— Які творці? — перепитав вкрай розгублений Фотонно-Неперевершений.

— Ви ж роботи, — впевнено мовив бузковий.

— І так схожі на наших, — задумливо докинув його товариш.

Цієї образи буми не могли стерпіти. Вони круто розвернулись і, забувши ввімкнути підйомник, поповзом, зриваючись, видерлися по трапу в зореліт. Соромилися дивитись один одному в очі. Фотонно-Неперевершений натиснув на кнопку “зліт”. Автомати задраїли люки. Зореліт вертикально зринув і почав набирати швидкість на невидимій пружині скрученого простору-часу.

Буми летіли крізь пітьму космосу. Ображені та злі, вони роздратовано ворушили антенами, ніби таргани вусиками. А в голові Діодо-Бунтаря билася думка: “Роботи? Як же вони наважились? Як посміли? Ми — роботи? Яка нісенітниця! Яке чортибатьказна-що! Дурниця. Дурниця, дур, дур, дур!..”

РИТМ ЖИТТЯ

Науково-фантастичне оповідання

Кінчик самописця вивів на стрічці пік — і голова Андрія відкинулася на подушку. Пік — спад, пік — спад, голова моталася вліво-вправо. На лобі хворого виступили краплини поту, очі були прикриті синьо-жовтими повіками.

Мені все тут здавалося нереальним: і ця голова, і світло індикаторів модулятора, і змії магнітних стрічок — вони виповзали з одного віконечка і заповзали в друге — і я сам біля ліжка конаючого Андрія…

Реальною була тільки втома. Вона виповнювала мене, мовби перетворюючи на кам’яний постамент. Довелося зробити зусилля, щоб підтягнути до себе мікрофон.

— Шоста програма, — наказам я комп’ютерові, що керував модулятором. В апараті клацнуло, закрутився набірний диск.

Хворий заспокоївся. Пошерхлі уста ворухнулися.

— Мамо, мамо, — чітко мовив Андрій, — заспівай мені пісню. Ти знаєш яку!

Я знову підтягнув до себе мікрофон:

— Тринадцята програма!

Клацнуло — і шум модулятора змінився, в ньому виникли високі тони. Очі Андрія ожили. Ось вони блиснули і зупинилися на годиннику, потім — на мені.

— Стомився, друже? — запитав він.

— Трохи.

Якби хтось інший був на його місці, я б здивувався з цього запитання.

— А наслідки близькі до нульових?

Звичайно, треба щось відповісти. Якби ж то знайти потрібні слова… А він не жде.

— Введи в медицину визначення: безнадійно хворий. На картці гриф “БХ”. Щоб лікарі знали, кого боятися…

Тепер він почне розвивати цю думку. Він чотирнадцять років був моїм командиром. Коли всюдихід розбився об рифи і ми опинилися в крижаній воді, він сказав, що десь недалеко починається тепла течія, і розвивав цю думку майже три години, поки нас не помітили з вертольота.

— Не мучся даремно, друже. Ще трапляються хворі, які не хочуть одужувати. Тобі треба відпочити й добряче подумати про все це…

— Не базікай, шкідливо, — сказав я якомога суворіше. Я ніколи не дозволив би собі так розмовляти з ним.

Але тепер, коли Андрій так силувано бадьорився, а по хвилі ставав ще слабший, я не міг стерпіти.

— Ну, ну, не сердься. Постараюся бути чемним. Скільки програм ти перепробував?

— Сімнадцять.

Сімнадцять характеристик електромагнітного поля, в якому, ніби в пастці, я намагався затримати життя в немічному тілі з перебитим хребтом. Це було останнє, що я міг застосувати: хімія і механіка були безсилі.

— А може, досить, друже? Може, годі мучити мене, переведи у відділення Астахова.

Чи розуміє він, що пропонує? Перевести в терапевтичне відділення? Там — ліки, апарати: штучні легені, серце, нирки, печінка; переливання крові, все, що вже довело цього разу свою неспроможність. А для мене перевести його — означає закінчити нарешті безсонну вахту, зняти з себе разом із халатом відповідальність, піти додому, виспатись… У медицині трапляються випадки, коли нічого вже не можна зробити. Мій модулятор теж не всесильний…

Ось до чого я дійшов! Брехливі фрази, підлі думки!

Його очі зацікавлено дивляться на мене, вивчають… Невже він запропонував усе це навмисне? Зневірився в мені, в моєму модуляторі й вирішив допомогти усунутися? Від нього можна цього сподіватися. Він був дуже простий у поводженні, кожного з нас називав по імені, але ми називала його тільки Командиром…

— То що, не хочеш перевести? — знову поцікавився він.

— Ні. — Здається, я сказав це надто різко.

Його погляд став здивованим.

— Ти ж знаєш, що модулятор всесильний, — бадьоро промовив я. — Він здатний вилікувати кожного. Треба тільки знайти характеристику модуляції для твого організму.

— Одну-єдину! — змовницьки підморгнув він.

— Авжеж.

— Серед скількох?

Я зрозумів, що попав у пастку. В медичній “біографії” Андрія була електрична картка його організму, але її складено дев’ять років тому. Тоді модуляторів ще не було. І я не знав головного — номера модуляції. Отже, не знав основного — ритму. І штучний мозок модулятора не міг мені допомогти в цьому…

— Комп’ютер працює весь час, — промимрив я. — Раніше чи пізніше, але мн знайдемо…

— А скільки маємо часу?

Неприродна ситуація. Хворий доводить лікареві безнадійність свого стану. Але від цього хворого можна сподіватися чого завгодно… Невже він серйозно хоче, щоб я передав його Астахову?

Я подивився на годинник. Андрій відпочивав десять хвилин. Можна змінити програму. Він помітив, як затремтіла чашечка мікрофона, і швидко сказав:

— Ти знову зануриш мене в електромагнітні привиди?

— Потерпи, — сказав я якомога лагідніше.

— А що, я базікаю в маренні?

Я подивився йому в очі. За довгі роки медичної практики я навчився помічати страх в очах наймужніших хворих. Але в його очах не було нічого, крім цікавості.

— Ти кликав матір. Просив, щоб вона заспівала тобі пісню.

— Он як… Пісню… А знаєш, яку саме?

Він спробував заспівати, та в горлі заклекотало, і мелодії не вийшло.

— Не напружуйся, — попросив я і ласкаво поклав руки йому на плечі.

Його м’язи покірно розслабилися. Мабуть, він не протягне й доби…

Раптово у його погляді співчуття змінилося жалем. Безперечно, він помітив мою безпорадність.

— Почекай, дай згадати… Ти багато розповідав мені про модулятор. Тобі потрібен номер модуляції, характеристика ритму… — Його погляд став напруженим. Різкі зморшки прорізали лоб, і безпомічний конаючий чоловік знову став схожий на Командира, який водив нас на штурм безодні Аль-Тобо.

— Ось що, друже, ти коли передав повідомлення моїй матері?

— Позавчора, — відповів я, не розуміючи, куди він веде.

— Вона прибуде з хвилини на хвилину.

— Ну то й що?

— Ти виконаєш моє прохання, друже. Пустиш її сюди, і вона заспіває.

Мені забракло слів. Що можна відповісти на це божевільне прохання?

— І постарайся запам’ятати — хай усе буде так, як завжди. Нехай модулятор працює. Мати не завадить ні йому, ні тобі.

Він говорив таким тоном, ніби віддавав команду.

Він ніколи не підвищував голосу. Говорив просто, а ми виконували все навіть тоді, коли здавалося, що його слова абсурдні. Так ми йому вірили.

Звичайно, він мав на це право, бо ризикував більше за інших, вибирав для себе найважчі місця. Але Павло був відчайдушніший, Ілля — дотепніший, Сашко — ерудованіший. Проте всі ми підкорялися тільки йому. У нас Командирів не призначали, як колись, а обирали. Та коли б нам довелося тисячу разів обирати, ми обрали б тільки його. Чому?

Зморшки на Андрієвому чолі розійшлися, куточки губ опустилися. Таким я його бачив дуже рідко. Навіть у сні його обличчя розслаблювалося не повністю — за довгі роки він звик до стану постійної готовності діяти, приймати рішення, відповідати не тільки за себе, а й за інших.

Я увімкнув четверту програму — підготовчу. Вийшов у коридор. Побачив медсестру і, клянучи себе за слабість, попросив:

— Зайдіть до приймальної, розшукайте Віру Савеліївну Городецьку і приведіть до мене.

Поспіхом повернувся в палату. Чому я виконав дивовижне прохання Андрія? Спрацювала звичка виконувати розпорядження Командира, підкорятися його наказам, вірити в його слова. Я порушив святий закон медицини — бачити в кожному хворому тільки хворого. І справді — тдо лишилося від колишнього Командира в цьому немічному, безсилому тілі, в хворому мозку із запаленими клітинами, в незрячих очах і потрісканих губах? Двері відчинилися:

— Городецька тут, — мовила сестра.

Огрядна літня жінка. Змарніле обличчя, круглі злякані очі. Навіть важко повірити, що це мати нашого Командира.

— Йому дуже погано? Краще нічого не відповідати.

— Ви мені не відповіли, лікарю.

Замість відповіді я виразно подивився на неї і помітив, що у відчаї вона стулила губи. От-от заплаче й закричить: “Врятуйте його, зробіть що-небудь!”

Я почув короткий стогін і пошукав поглядом склянку.

— Що можна зробити, лікарю?

Так, це її слова, в кімнаті, окрім нас і Андрія, нікого, її чоло прорізали знайомі мені зморшки, очі гостро й сухо блищали. Виходить, перше враження було помилкове? Мати й син… У них так багато спільного!

— Андрій просив… — Я затнувся. Кому співати, людині, що лежить непритомна? І все ж доказав: — Просив, щоб ви йому заспівали пісню… Сказав, ви знаєте яку…

Я уважно подивився їй в обличчя. Не зрозуміла. Навіть не здивувалась. Але подив відбився не на обличчі, а в словах:

— Зараз?

— Зараз, — видавив я, пропонуючи їй склянку з тоніком.

Вона похитала головою, тихенько кашлянула і заспівала.

Низький приємний голос. Я скоса глянув на Андрія. Його обличчя було, як і раніше, синьо-бліде, очі незрячі, напівприплющені. Чого я жду? Дива? От як далеко заводить людину звичка вірити в чиюсь непогрішність!

Я рвучко підтягнув мікрофон і наказав:

— Міняю програму…

Хотів було сказати “на сьому”, та подумав: а що, коли зразу перескочити на одинадцяту? Чи не викличе це стресу і перенапруження нервових вузлів? Але потім можна перейти на дванадцяту, і це мине для нього безболісно…

— Ще співати?

Зовсім забув про неї і про її пісню.

Я хотів вибачитися перед жінкою, проте не встиг цього зробити, бо саме глянув на Андрія. Певно, ніхто не помітив би в ньому зміни. А я помітив: він уже не облизував губи, вони навіть трохи порожевіли. А може, мені так здалося?

— Йому трохи краще, — сказала жінка.

І вона це помітила? Випадкове покращення? На кілька хвилин? Збіг часу з піснею?

Я знову подивився на Андрія, перевів погляд на його руки. Пальці вже були не такі білі, а нігті — не такі сині. Знову збіг? Чи не забагато?

Але в такому разі виходить, що… Кожна людина із здоровим глуздом знає, що цього не може бути! Виходить, я не належу до цих людей. Я такий самий, як Адрій, як ця жінка, його мати.

“Зачекай, зачекай, друже, — сказав би Андрій, — а кого ми називаємо людиною із здоровим глуздом? їх чимало і, можливо, саме тому нам часто бракує божевільних ідей, хоч саме вони інколи бувають геніальні. Що ти на це скажеш?”

“Не згоден! — кажу я собі. — Так справді можна збожеволіти. Ми заблукали б у лабірінті ідей, якби не факти. Це вони, зрештою, стають перевіркою ідей — здорових і божевільних, вони все вирішують і виносять свій вирок… Але ж і факти… А може, у мене щось не гаразд з очима? Андрієві стає краще, він дихає все рівніше…

Нехай брешуть очі. А прилади?”

Я прикипів поглядом до контрольної дошки і не повірив своїм очам. Показники пульсу, наповнення, насичення киснем змінювалися всупереч здоровому глуздові.

Пісня?

Вона вже змовкла, а показники змінюються. Час робити висновки, потрібні для наступних дій.

Я згадав ще про одного, безмовного учасника події, на об’єктивність якого можна покластися. Комп’ютер — штучний мозок. Я сказав у мікрофон:

— Потрібна порада. Оцінюй стан хворого і дієвість програми.

Індикатор на виході засвітився блакитним вогником. На екрані з’явилися цифри і слова: “Стан хворого покращав. Оцінка за шкалою Войтовського — 11/9/4. Модуляцію знайдено”.

Мене била нервова лихоманка. Що врятувало його? Пісня? Голос матері? її присутність?

Звичайно, кожному приємно вірити, що його можуть урятувати ласка матері, руки коханої. Віра інколи допомагає одужанню. Але ж не в такій мірі. І я не казкар, а учений. Чим приємніша казка, тим більше я повинен берегтись її. Я повинен знати, що відбувається.

А відбувалися цілком реальні явища. Мені здається, що вони надприродні, загадкові. Здається. Мені. Однак вони підтверджуються об’єктивно: показниками датчиків і комп’ютера, режимом роботи модулятора. Отже, вони с насправді. Просто їх треба пояснити. Знайти причину. І вона має бути не казкова, а така, яку можна математично описати.

Згадаймо: було прохання. Була пісня — музика і слова. Звукові хвилі. В певному ритмі. В певному ритмі. В певному ритмі…

А що ж ти шукав, дурню? Чого тобі не вистачало для визначення модуляції? Даних потужності поля? Частоти імпульсів? Та ні ж! Розташування їх між паузами. Тобі треба було визначити ритм — і ти його визначив! Можливо, ти забув просту істину? Ритм — основа усіх процесів організованої системи. Основа життя в будь-якому його прояві. Інакше й не може бути у природі, до ритмів якої пристосовується організм. Будь-яка хвороба — порушення ритму. Відновлення його — одужання.

А в світі, що створила навкруг себе людина, найвищі, найдуховніші прояви ритму — музика. Вона супроводжує людину з дитинства. Майже у кожного є улюблена пісня, улюблена музика. В чому причина вибору? Перші ритми і першу музику людина чує ще до народження, в материнському лоні. Це — звуки серця матері. Вони на все життя стають визначальними для сприймання ритмів світу, в тому числі — музики, пісні… Отже, і ритми улюбленої пісні співзвучні з біоритмами організму…

Стоп! Я роблю помилку. Сама тільки музика не вплинула б так на хворого. Я шукав ритм, щоб дати завдання машині. Вони могли б подіяти так на хворого тільки через команду комп’ютера, що керує модулятором… Але накази йшли від мене…

Я намагаюсь до найменших подробиць згадати все, що сталося тут в останні години. Пісня… я віддаю команду про зміну програми з четвертої на… На яку? Я сказав: “Змінюю програму”. Потім почав думати, вираховувати…

А пісня лунала, і комп’ютер, що шукав модуляції, підкорився моїм словам про зміну програми. Він, можливо, почав аналізувати ритми пісні, взявши її як програму. А чи він не ввів якийсь із них у модулятор? Можна перевірити це припущення.

— Ритм, якого я шукав, був у пісні? — кажу в мікрофон.

— Так, — засвітилося на екрані. — Ось його формула.

Я важко встав із стільця, захитався…

Чиїсь руки підтримали мене.

— Вам погано, лікарю?..

Знову я забув про цю жінку, матір Командира.

— Вам треба відпочити…

А мені почулося насмішкувате: “Що, друже, замучився ти з хворими?” Багато б я дав за те, щоб спитати в нього негайно:

— Я завжди усвідомлював, що ти незвичайна людина. Мені відомо, що знання твої величезні, а вміння робити незвичайні висновки — дивовижні. Я нічого не питавшу тебе на плато Сипон, коли ти вивів нас з пекла. Я пам’ятаю твій жарт після того, як ми повернулись живі і майже неушкоджені з Венери. Але тепер, хворий, конаючий, невже ти міг передбачити це все? Шукати разом зі мною вихід, коли я розповів тобі про свої труднощі, про те, що я не можу знайти ритму?

Ти згадав улюблену пісню і висунув божевільну гіпотезу про те, що любов до пісні залежить од електромагнітних ритмів організму? Виходить, це ти, а не я і не комп’ютер, керував цим незвичайним дослідом… Ти й це зміг? Ти, Командир…

“АЗИ”

Науково-фантастичне оповідання

Професор Аскольд Семенович Михайлов — мій друг і однокашник. Тільки тому він дозволив мені заглянути в святая святих — його щоденник. Ми вчилися разом у школі, починаючи з шостого класу, і жодного разу не побилися. Він списував у мене твори, а я у нього — задачі. Його мозок працював упевнено і швидко, як обчислювальна машина, був надійний, як арифмометр. Але Аскольда ніхто піколи не вважав сухарем. Завжди — з друзями, завжди — усміхнений, уважно примружений, доброзичливий, він умів погоджуватися там, де я б неодмінно затіяв палку суперечку й нажив собі ворогів. Він погоджувався, киваючи головою, а потім доводив своє.

Ми обирали його старостою, комсоргом, редактором стінної газети, членом учкому, головою секції плавання, заступником голови шахового гуртка, президентом Малої академії наук, яка об’єднувала шкільні наукові гуртки всього району.

Після школи наші дороги розійшлися. Ми зустрілися, коли я вже став відомим письменником, а він — керівником лабораторії Об’єднаного наукового центру біоніки імені академіка Курмишова.

Зовні Аскольд змінився мало, навіть проділ у його густому волоссі був такий же рівненький, як і раніше. Професор Михайлов так зрадів мені, що зробив те, чого

ніколи не дозволив би собі школяр Михайлов — сачконув. Він не пішов на засідання наукової секції, і ми розмовляли години три підряд. Найкращі друзі у кожного — друзі дитинства і ранньої юності. Хочеться знати — чому? Один французький письменник сказав: “Тоді тигренята й кошенята, ягнята й вовченята граються разом”.

Я, звичайно, не згоден з цим твердженням: люди ж не тварини, яких досліджує мій друг Аскольд Михайлов. Одного разу він повів мене у віварій і показав нескінченні ряди кліток з табличками.

— Ти розпізнаєш цих білих мишок? — здивувався я.

— Вони однакові тільки на перший погляд, — упевнено відповів він. — Ось зараз я маю вибрати трьох для дуже складних дослідів. Якщо візьму не тих, досліди можуть не вийти, — і він подивився на тварин зосереджено й оцінююче. Я згадав, що так він дивився і на нас, коли, наприклад, треба було підібрати команду плавців для участі в змаганнях.

Не дуже часто, але все-таки ми зустрічалися. Найімовірніше, нас — таких різних — притягувала один до одного туга за безкорисливою дружбою, яка лишається у людей з дитинства на все життя. Одного разу я застав Аскольда пригніченим і розгубленим.

— Що сталося? — стривожився я.

Йому не хотілося розповідати, і він уперше дав мені заглянути в свій щоденник. Тоді я не знав, що колись доведеться стати біографом свого друга.

Сторінки із щоденника професора А. С. Михайлова, відновлені мною в пам’яті.

14 березня. Отже, ми опинилися в тупику. Це я зрозумів, як тільки глянув на зведену таблицю. Боявся підвести голову, щоб не зустрітися з поглядом Миколи Івановича. За довгі роки спільної роботи між нами встановилося цілковите взаєморозуміння, і тепер він, звичайно, теж передбачав наслідки: і наукові, і службові. Ніхто не простить нам десятків тисяч карбованців, витрачених на досліди, які назовуть марними. Та й я сам повинен визнати: досліди корисні, може, хіба тим, що вони доводять безперспективність одного з можливих шляхів пошуку.

А мене ж попереджав про це академік Кваснін.

— Цікаво вийшло, — промовив я. — Особливі успіхи у нас в “економії” державних коштів.

— Тому я й заперечував учора проти купівлі нового обладнанпя, — сказав Микола Іванович.

— Давайте кошторис.

Він пересунув його з одного кінця столу на другий.

— Замовимо тільки електронне обладнання для шостого відділу, — зауважив я.

Він зрозумів:

— Отже, і скорочення штатів?

— Підготуйте про всяк випадок проект наказу і покажіть мені. Завтра після обіду проведемо нараду — тоді все з’ясується.

Майже навшпиньках він вийшов з кабінету. Зачекавши кілька хвилин, я попрямував до лабораторії.

— Аскольде Семеновичу, можна вас на хвилиночку? — гукнула завідуюча відділом Маргарита Романівна і перевальцем підійшла до мене.

— Слухаю вас, Маргарито Романівно.

— Знову Зима викручується.

Слово “викручується” — одне з улюблених і викривальних у Маргарити Романівни. Сама вона ніколи не “викручується”, і, може, тому на її обличчі — обличчі п’ятдесятилітньої жінки, змученої турботами про колектив, — зовсім немає зморщок.

— Що ж він накоїв?

— Пробував нетипові зв’язки на “аз-два” і “аз-три”. Уявляєте? Коротке замикання. Згоріли магнітні диски. Скільки ви потуратимете йому, Аскольде Семеновичу?

Запитання не потребувало відповіді, й вона вела далі:

— Я говорила, що він систематично спізнюється на роботу. Це раз.

Вона загнула одного пальця і переможно глянула мені в очі. Я відразу ж згадав, що вона ніколи не спізнюється на роботу.

— В службовий час він відвертає увагу інших непотрібними дискусіями. Це два.

Маргарита Романівна ні в яких дискусіях не брала участі, вважаючи їх непотрібними.

— Він не поважає товаришів, грубіянить. Три.

Вона загнула третього пальця, на її щоках зацвів морквяний рум’янець. Вона була в нас найактивнішим громадським діячем, уміла чуйно ставитися до товаришів, вникати в їхнє життя. На зборах її інколи називали совістю колективу.

— Дяді Васі — й тому він примудрився насолити…

Вона заклично махнула рукою, і відразу до нас посунув дядя Вася, який доти зосереджено робив монтаж панелей і, здавалося, навіть не дивився в нашу сторону.

— Василю Матвійовичу, розкажіть професорові про останній інцидент із Зимою.

— Та що тут особливо розповідати, — збентежився дядя Вася. — Відомо, що нас не вважає за людей. Он “аз-три” після нього ремонтую. А що образив мене, то це не дивина. Роботу б виконував. А то цілий день по лабораторії тиняється, всіх од діла відвертає, знічев’я суперечки заводить. Для новеньких — поганий приклад, ой, поганий…

Василь Матвійович — наш лаборант-механік. Раніше у відділі їх було троє. Але двоє перейшли до КБ, а замість них надіслали роботів марки К-7.

— Коли ж ви прислухаєтесь до голосу колективу, Аскольде Семеновичу? — м’яко запитала Маргарита Романівна, і на її обличчі з’явився співчутливий вираз.

— Добре, добре, Маргарито Романівно, — хутко промовив я, — подумаю. Сьогодні ж.

Я йшов поміж монтажними столами. Три роки тому лабораторія кінчалась отут. Коли ж ми почали працювати над “азами” — аналізаторами запахів, — її площа збільшилась у шістнадцять, а число співробітників — у дванадцять разів, не рахуючи чотирьох роботів. Наші прилади, що моделюють органи нюху бджоли, завоювали популярність на міжнародних виставках, а метод запахолокації вже почали застосовувати повсюдно. Подекуди він навіть витіснив радіолокацію.

Якийсь насмішкуватий дідько змусив мене вхопитися за божевільну ідею вдосконалення “азів”. Хто з аспірантів висловив її уперше, я забув, і ідея давно вже стала моєю. Я хотів удосконалити “ази” до такого ступеня універсальності, щоб вони реєстрували будь-які коливання молекул і розрізняли ультразапахи. Мені пощастило досягти того, що багатьом моїм колегам здавалося нездійсненним, — збільшення асигнувань у п’ятнадцять разів. Ми витратили на удосконалення апаратів фантастичну суму, а пробилися не до ультразапаху, а в тупик.

Я сумно дивився на монтажні столи, на густу павутину різноколірних дротів і нагромадження деталей, на своїх ретельних співробітників…

15 березня. У моєму кабінеті сидить Микола Іванович з проектом наказу про. скорочення штатів. Першим, звісно, стояло прізвище “Зима”. Я закреслив його, і Микола Іванович вибухнув:

— Ніяк не зрозумію, чого ви з ним панькаєтесь?

— А тут і розуміти нічого, — відповів я, закреслюючи прізвище другою жирною лінією.

— Таж він увесь колектив розвалює. На роботу спізнюється, подає поганий приклад, відволікає товаришів од роботи…

— Підождемо. Хай попрацює…

Микола Іванович знизав плечима. Він був одним з найдосвідченіших конструкторів інституту, що не заважало йому лишатися дуже витриманою й скромною людиною. Цього разу я не міг діяти заодно із своїм заступником, бо це означало б учинити всупереч інтуїції, а особливо — власним інтересам.

— Кличте товаришів на нараду, — попросив я.

У кабінеті зробилося тісно. Почали сідати кожен на своє місце, наче стільці були пронумеровані.

— Ближче до мене сіла Маргарита Романівна. У далекому кутку збилася молодь, і, як звичайно, біля самісіньких дверей примостився Зима. Не минуло й кількох секунд з моменту його появи, а він встиг уже двічі демонстративно позіхнути.

Я розповів, у якому становищі ми опинились і що чекає нас усіх: скорочення штатів, втрата авторитету лабораторії…

Я читав на обличчях моїх співробітників розгубленість і напружені роздуми. Тільки Зима пожвавішав: чорні палкі очі заблищали:

— А вихід є.

Всі повернулися до нього.

— Кажіть, будь ласка, — запропонував я.

Як завжди, він почав здалеку — з відомого всім. Про те, що ми йдемо від природних, зразків, де все побудовано на принципах універсалізму, до приладів з вузькою спеціалізацією. Про те, що складність веде до зниження надійності, а проблеми надійності вимагають взаємозамінності частин, додаткового контролю й таким чином ведуть до більшої складності. Нарешті він перейшов безпосередньо до своєї пропозиції.

— Біда в тому, що нове ми шукаємо на старих, випробуваних шляхах і не знаходимо його не тому, що не вміємо шукати, а тому, що його там нема. Ми забули про правило спіралі. Настав час повернутись од спеціалізації до універсалізму, перейти від неорганіки до органіки, від друкованої схеми й кристала до живої клітини. Якби зібрати докупи все, що ми зробили, можна було б скласти схему живої істоти з майже ідеальним пристроєм нюху. Це й буде той універсальний прилад, який ми мріяли створити!

Зчинився галас, усі засперечалися. Нарада тривала до півночі. Додому я йшов разом із Зимою. Прощаючись, сказав:

— Ви очолите відділ по розробці загальної схеми нового “аза”. Микола Іванович здійснюватиме зв’язок з інститутом синтезу білка, а я добиватимуся нових асигнувань.

Демонстрація “аза 1-В”, створеного лабораторією професора А. С. Михайлова спільно з Інститутом синтезу білка, відбувалася в сесійному залі Академії наук. Професор А. С. Михайлов під вітальні вигуки друзів зійшов на кафедру і почав розповідати історію винаходу. Два лаборанти принесли клітку із закритими шторками. Професор натиснув кнопку, і шторки розсунулись. У клітці було звірятко, що скидалося на лабораторну мишу, але його шкурка була іншого кольору.

— “Аз-Один-Ве”, — промовив А. С. Михайлов. — Орган нюху, вмонтований у цей живий організм, дає змогу звіряткові не тільки вловлювати й гранично точно аналізувати найслабкіші запахи, а й сприймати інші коливання, інші хвилі. За допомогою свого органу воно може, наприклад, сигналізувати космонавтам про виникнення тріщин в обшивці корабля ще тоді, коли ніякий інший прилад нездатний цього вловити.

На демонстраційному екрані спалахнули колонки цифр, що описували характеристики звірятка і його дивовижного органу нюху.

Але раптом підвівся академік Т. В. Кваснін. Його обличчя палало обуренням. Він підняв над головою, мов зброю, важелезний том “Життя тварин”.

— Ваш винахід скидається на анекдот, професоре, — сказав академік. — Знаєте, що ви винайшли і як звалися колись ваші “ази”?

У залі було багато журналістів — кореспондентів центральних і зарубіжних газет. Кожен рух мого друга Аскольда Михайлова відразу фіксувався на плівку. І коли академік Кваснін обрушив на нього свій сарказм та обурення, він не здригнувся. Схилив набік голову, уважно слухав академіка, а той не вгавав:

— Подумати тільки: звірятко сигналізує космонавтам про виникнення тріщин в обшивці! А воно не може завбачити катастрофу? Саме так невігласи говорили про його предків, що тікали з корабля задовго до того, як він тонув. Ви просто скористалися з того, що тепер на планеті лишились тільки лабораторні білі миші, у яких нюх мало розвинений. Ви, мабуть, розраховували, що ніхто не пам’ятає про їхніх предків — сірих мишей, так званих полівок? Так от, ви сконструювали, синтезували сіру мишу — полівку!

Нервова напруга розрядилась. Академіки сміялись, як діти. Я теж не міг утриматися. А професор Михайлов стояв на кафедрі, спокійно дивився то на академіка Квасніна, то на присутніх у залі. Це так вплинуло на всіх, що зал поступово стих.

І тоді Аскольд Семенович сказав:

— Хіба мало істин висловлено у формі анекдота? І хіба не були анекдотами деякі істини, висловлені цілком серйозно?

Він поклав руку на клітку із звірятком і звернувся до академіка Квасніна:

— Ви маєте слушність. “Аз-Один-Ве” схожий на мишу-полівку. Але тільки схожий. Ми не повторили природи. Перед вами таблиця характеристик “Аз-Один-Ве”. Порівняйте її з характеристикою нюху звичайної миші, яка існувала в природі…

На другій половині екрана спалахнули колонки цифр. Потім їх замінили інші цифри.

— Це вже характеристика можливостей апарату нюху собаки. Як бачите, порівняно з мишею і собакою, “аз” має переваги — сім діапазонів. Завдяки йому ми встановили, наприклад, що запах приємний тварині, коли модуляції коливань молекул запашної речовини відповідають модуляціям біострумів у певних групах клітин. Більше того, синтезована миша відчуває ультразапах. Та найдивовижніше те, що ультразапах ось у цих частотах коливань стає схожий на деякі види жорстких випромінювань, а тут — відрізняється від усіх відомих нам хвиль, нагадуючи за здатністю проникнення псі-хвилі, вигадані фантастами. Анекдот же полягає в тому, що подібні властивості ультразапаху завбачали ви самі, академіку Кваснін!

…Для участі в Першому Всесвітньому конгресі з ультразапаху в Токіо виїжджала радянська делегація. Очолював її всесвітньовідомий учений академік А. С. Михайлов. Я теж був серед проводжаючих. Просто не міг не прийти. Я пишаюся дружбою із знаменитим Аскольдом Семеновичем Михайловим. До речі, ми й тепер зустрічаємося з нпм, і він іноді просить відредагувати його статтю для журналу чи газети…

А Зима, виявляється, збирає матеріал для своєї кандидатської дисертації…

НЕУВАЖНІСТЬ

Науково-фантастичне оповідання

Праворуч від мене хтось одчайдушно заволав. За мить з кущів на майданчик перед колишньою диспетчерською вискочила людина у дивовижному вбранні. За нею гналась якась тварина. Майже інстинктивно я натиснув на кнопку пістолета-лазера. Тонкий промінь торкнувся звіра, і він упав.

Я гукнув, щоб незнайомець зупинився, але той навіть не обернувся, біг далі. Тільки війнули поли та зашаруділо гілля кущів.

Я підійшов до мертвої тварини. Довгі лапи з чіпкими пазурами, хижа пащека з великими гострими зубами… Та це ж собака! Дог! Але звідки тут узявся пес? Адже люди вже давно залишили супутник Арей-3. Остання експедиція, що спостерігала Юпітер, працювала тут років десять тому. Очолював її мій земляк Алик Сьомій і, звісно ж, ніяких собак — справжніх чи шукачів-кіберів — вони з собою не брали.

А людина? Хтось із команди корабля? Тоді чому в такому чудернацькому вбранні? Я підійшов до кущів, де зник утікач, і завмер од жаху. На траві, яку виростили спеціально для супутників із штучною атмосферою, я побачив людину, певно, мертву. Це була молода жінка. Її одяг дуже скидався на вбрання незнайомця, що тільки-но тікав од собаки. Довгі поли накидки, довгі рукава. Сукня із важкої оксамитової тканини…

Тримаючи напоготові лазер, я підійшов ближче. Небіжчиця мало відрізнялася від земних жінок. Хіба що була менша, тендітніша. А може, це дівчинка-підліток? Проте, як вона опинилася в космічному просторі?

Висновок напрошувався сам, хоч і маловірогідний. Невже вони такі? Невже такі схожі на людей? Навіть одяг точнісінько як у наших предків, що жили на Землі кілька століть тому?

Коли навіть припустити такий неймовірний збіг обставин, то чому тоді ми не розуміли коду їхніх сигналів? Астрономи і космолінгвісти змарнували одинадцять місяців, поки частково розшифрували сигнали. Характеристики коду свідчили не тільки про інше сприймання світу, але й про якусь відмінну форму мислення, інші критерії оцінки фізичних явищ.

Уперше сигнали прийняли наші вчені на радіотелескопі Наргіса — штучного супутника Сатурна. На основі модуляції вони визначили, що сигнали передавалися з космічного корабля, який підлітав до сонячної системи.

Код сигналів аналізували найкращі космолінгвісти та математики. Корабель, визначили вони, міг причалити до якогось периферійного штучного супутника. Потім вони прийняли коротку передачу з Арея-3, де базувалась радіоастрономічна обсерваторія, поки не побудували Арей-1. Інопланетяни повідомляли, що прибули на супутник. Та як не прислухалися гігантські штучні вуха радіостанцій до голосу космосу — інопланетян наче вітром змело. Гості мовби розчинилися на Ареї-3. Автомати, що несли беззмінну службу біля радіомаяків та апаратів і підтримували штучну атмосферу на супутнику, теж не надіслали ніяких відомостей.

Саме тоді я й дістав наказ від Астрономічної ради летіти на Арей-3. Радники докинули ще сакраментальну фразу: “Якщо не ти, то хто ж тоді?” І я — вже вкотре! — попався на цей гачок.

Підлітаючи до супутника, ми помітили, що його борти оплавлені. Безумовно, це свідчило, що сюди причалював якийсь потужний зореліт.

Куди й чому полетіли гості, не діждавшись нашої відповіді на сигнали?

А може, вони й не відлітали? Що, коли оця мертва жінка — одна з них? Тоді що тут сталось? Адже, крім гостей, на супутнику не було нікого… Може, тут зчинилася сварка, сталася “кривава драма”, як ото у детективних романах? Ні, таке навряд чи могло статися між посланцями високорозвиненої цивілізації…

А втім, на основі земного і космічного досвіду ми знаємо, що технічні досягнення не завжди відповідають духовному й моральному розвиткові. Та невідповідність ця має певні межі.

І ще одне сутєве запитання: якщо це гості, то де ж їхній зореліт? Я ще раз пильно глянув на небіжчицю. В руці жінка щось тримала. Нахилившись, я побачив клаптик сірої тканини, схожої на пожмаканий аркуш паперу, на якому земляни писали кілька століть тому…

Я розгладив аркуш. На ньому були якісь знаки. Вони нагадали мені щось давне, забуте. Це не були літери, цифри чи ієрогліфи. Та я міг заприсягтися, що десь уже бачив значки, схожі на танцюючих чоловічків.

Раптом я відчув, що за мною хтось стежить. Поклавши палець на кнопку лазера, різко обернувся і встиг помітити, що в кущах селенції, кроків за п’ять од мене, щось ворухнулось.

— Виходь! — крикнув я.

Проте невідомий вважав, мабуть, за краще не показуватись.

Я не знав, з ким маю справу, і тому не наважувався стріляти. Кому ж писала ця жінка? Чому писала? І чи відповіли їй? Невже ті, що послали зореліт до іншої зоряної системи, все ще користувалися і олівцем? Хіба можливий такий збіг — повторюється те, що було в далекі часи на Землі?

Я поклав записку в кишеню і повільно пішов до радіоастрономічної станції, відчуваючи на собі чийсь пильний погляд…

За рогом будівлі причаївся, готовий зустріти переслідувача. Але з протилежного боку щось голосно закричало, затупотіло, пролунав постріл. Може, переслідувач вирішив мене обдурити, оббіг приміщення і там зустрівся ще з кимось? Я стрімголов кинувся туди. Із зарослів, метрів за десять переді мною, вискочив невідомий і, петляючи, мов заєць, побіг через алею. Слідом за ним полетів чорний предмет, схожий на спис. Він влучив у спину втікача, і той, дивно махнувши руками, впав.

Коли я підбіг до нього, він був ще живий. Переляканими очима дивився на мене, щось бурмотів.

Предмет, який я вважав за спис, був дерев’яним костуром із залізним наконечником. Хто ж його кинув? Я увімкнув свій передавач, настроїв його на хвилю корабля, сповістив, де перебуваю, і попросив, щоб послали групу взаємодії. Я підняв людину, яка вмирала, і поніс до центрального входу. Вслід мені пролунали якісь звуки. Я прислухався.

Тук-тук-тук. Це стукав костур об тверде покриття алеї…

Я кинувся до входу. Автомат завбачливо відчинив двері. Вбігши до вестибюля, я поклав на підлогу біля стіни невідомого, який був уже мертвий.

Автомат зачинив за мною двері. А що, коли він відчинить їх і перед моїм переслідувачем? Адже він теж людина. Треба негайно знайти систему блокування автомата. На щастя, я зробив це порівняно швидко. Проте були й інші входи в приміщення. А допомога з корабля наспіє не раніш як за півгодини.

Я пішов по коридору. Він мав кілька розгалужень. Куди повернути? Вся надія на інтуїцію та щасливий випадок. Зупинився трохи відпочити і… відразу почув за собою стук костура.

Соромно признатись, але мене охопив страх перед загадковим. Я побіг назад, уже не сподіваючись ні на захисний комбінезон, ні на лазер. Намагався тільки якнайдалі втекти від істоти з костуром. Коридор привів мене до невеликого майданчика, куди виходило кілька дверей. На одних біліла табличка “А. Сьомін”. Колись я б зрадів вісточці від однокашника. Тепер же мені було не до того. Я зачекав секунду і пірнув в одне з відгалужень коридора, але не пробіг і десяти метрів, як почув кроки і хрипкий сміх.

Навшпиньки пройшов до кутка і визирнув. Істота, яку я побачив, теж дуже скидалася на людину. Її обличчя заросло волоссям, з голови спадали густі нечесані пасма. На плечах невідомий ніс скриню, схожу на ті, які я бачив на малюнках у старовинних книжках, і щось бурмотів. Я не помітив радіопередавача, за допомогою якого він міг з кимось спілкуватися.

Несподівано він різко зупинився. Невже побачив?

Кинувши скриню, він притьмом пустився до мене. Я не встиг і оком змигнути, як він промчав повз мене і зник за рогом. Віко скрині відскочило. Кілька жовтих кружечків, подзвонюючи, покотилися по підлозі. Один докотився до моїх ніг. Оце новина! Колись я захоплювався нумізматикою і не міг помилитися: це була стародавня монета — піастр.

Біля самісінького вуха щось дзенькнуло. Кам’яні осколки від стіни уп’ялися мені в щоку. Я впав на підлогу і поповз, намагаючись сховатися за виступом опалювальної системи. Не видно нікого. Хто ж мене помітив?

Відчуваю, що нерви не витримують. Страх і злість от-от візьмуть гору над розсудливістю — і тонкий промінь лазера перетворить ці стіни на пил і полум’я.

Глянув на годинник. За моїми підрахунками товариші вже недалеко. Ще десять-п’ятнадцять хвилин. Треба триматись.

Я штовхнув перші-ліпші двері і вповз до кімнати. Там схопився на ноги, грюкнув дверима і почав присувати до них усе, що траплялося під руку: осцилограф, лабораторну шафу, холодильник. Ще б пластмасовим екраном затулити вікно, і можна почувати себе, як у фортеці. Раптом у вікні я побачив мавпу. Вона висіла вниз головою, вхопившись за якийсь виступ. У руці тримала блискучий предмет, схожий на ніж…

Забувши про лазер, я відсунув холодильник, перекинув шафу і прожогом вискочив у коридор. Біг навмання, не ховаючись. Серце калатало, підскакувало, як монета в порожній скрині. Я побачив попереду широкі двері головного входу і кинувся до них. Фотоелементи діяли — двері відчинились.

Переді мною синіло, іскрилося озеро, оточене невисокими пагорбами.

Але ж це точна копія озера Качиного на нашій Чернігівщині! Що це — галюцинація? Марення? Звідки на штучному супутнику озеро?

Щось спонукало мене озирнутись, і я побачив картину, що висіла біля входу. На ній було намальовано таке саме озеро. Мабуть, картину приніс сюди і залишив мій земляк Алик Сьомій. Ще в школі його вважали забудьком, він забував свої речі у найнесподіваніших місцях. Картина — і оригінал? Чи повторення оригіналу за допомогою картини? Випадковість?

Я дивився то на картину, то на озеро. Мозок гарячково пригадував, аналізував повідомлення інопланетян, відмінності їхньої форми мислення. Міркування ще складалось у логічний ланцюг, а інтуїція вже робила своє: обрала головне, провела аналогію… Я побіг назад до дверей, де біліла табличка “А. Сьомін”. Якщо мій здогад підтвердиться, то Алик забув там десятки книжок із своєї знаменитої колекції.

Справді, у кімнаті, де колись жив мій земляк, я побачив на полиці книги. Виблискували золотом написи: “Острів скарбів”, “Собака Баскервілів”, “Вбивство на вулиці Морг”…

Саме те, що я й передбачав. Алик мав велику колекцію детективів. І він забував свої книжки у найрізноманітніших куточках Сонячної системи. За цими книжками можна було безпомилково відшукати його сліди.

Але ж форма мислення гостей була інша, ніж наша, і технічні можливості інші.

Так ось де розгадка! Сталася фатальна випадковість, яка перешкодила контакту двох цивілізацій. Гості втекли від нас світ за очі. Я уявив їхній жах, їхню огиду…

Біля дверей почулися кроки. Це прийшли мої товариші з корабля.

Штурман Стронг вигукнув:

— Він живий і здоровий!

А бортінженер закидав мене запитаннями:

— Що тут коїться! Маскарад? Якісь…

Зблизька пролунав владний голос:

— Іменем закону ви арештовані!

Постріли, вигуки… І вдруге:

— Іменем закону!

До дверей підходило двоє невідомих. Штурман Стронг наставив пістолет, але я поклав йому руку на плече і промовив:

— Заходьте, містере Шерлок Холмс! Заходьте, містере Нат Пінкертон! Ласкаво просимо!

Вони зайшли в кімнату точнісінько такі, якими знали ми їх ще з книг та кінофільмів. Один — високий, кремезний. Другий — худорлявий, стрункий, з люлькою в зубах.

— Дивно! — вигукнув Шерлок Холмс. — Як ви довідалися, що це я вийшов на ваш слід?

— Я вас обчислив, — усміхнувся я люб’язно.

Штурман Стронг з докором дивився на мене і хитав головою: мовляв, як не соромно згадувати давні анекдоти. А непосидющий Нат Пінкертон вигукнув:

— Але хто нам пояснить, як ми тут опинилися, що це за дивний будинок і хто ви такі?

— Я поясню.

Тон моєї відповіді наче заспокоїв Ната, і він поставив на запобіжник свій пістолет.

— Оцей шарварок зчинився через одного забудька, і остаточних наслідків ми ще не можемо передбачити…

На саму думку про це я аж похолов… Глянув на Пінкертона, на своїх товаришів і пояснив:

— Ви, Пінкертоне, і ви, Холмс, а також усі ці пірати, розбійники — всі ви прийшли з книжок, які забув тут мій однокашник Алик Сьомін. Інопланетяни прибули сюди і намагалися за зразками нашої культури скласти уявлення про нас. Гості дослідили приміщення, прилади та машини, — вів далі я. — Знайшли книги і вирішили, що це щоденники чи, може, бортжурнали, залишені якоюсь експедицією. У гостей, очевидно, виникли побоювання щодо контактів між цивілізаціями на зразок тих, які висловлювали свого часу вчені Землі. І вони вирішили якнайбільше довідатися про нас, перш ніж почати переговори.

— О метеоритний дощ і пастка часу! — вигукнув одне із своїх предивних проклять штурман Стронг. — Якщо зважити на їхні передачі, вони мали відповідні апарати і могли матеріалізувати інформацію?

— Ви уже все зрозуміли, — сказав я. — Так, вони матеріалізували зміст книг і подумали, що всі пірати, бандити і сищики — то наші сучасники…

— Уявляю, з якою швидкістю вони втекли геть із Сонячної системи, — мовив Стронг.

А я намагався не думати про те, чого могла коштувати землянам неуважність Алика Сьоміна.

РЕЧОВИЙ ДОКАЗ

Науково-фантастичне оповідання

Контролери поверталися ні з чим. Вічка індикаторів зеленаво блимали з пульта. Це означало, що автоматичні системи не виявили нічого недозволеного.

Корабель міг вирушати.

Простягти руку до зеленої кнопки, натиснути — і на світловому табло перед старшим черговим шостого шлюзу спалахне напис: “Митна служба зауважень не має”. Але натискати кнопку не хотілося. Щось заважало…

Це “щось” мало цілком певний, хоч його й важко було витлумачити, зміст: кинутий скоса погляд, змовницький жест, якась маленька неточність у документах…

Цього разу не було, здавалося, нічого підозрілого. Контролери відзначили тільки, що запас уранового палива на “Марії-Луїзі” удвічі перевищує норму.

“Можливо, справа саме в цьому, — міркував Георг. — Такий запас легко наперед обумовити в документах, щоб потім не марнувати часу на митниці. Але цього чомусь не зробили. І ця подорож до Байкалу… Навіщо вона? Невже їм заманулося помилуватися краєвидами? Може, це єдина причина?..”

Годинник рівномірно цокав. Ще півгодини — і капітан “Марії-Луїзи” матиме підстави скаржитися головному диспетчерові-координатору.

Судно везло з Радянського Союзу комп’ютери, роботів і вугілля, необхідне для виготовлення пластмас — замінників живої тканини.

Старпом з “Марії-Луїзи”, стрункий і бездоганно ввічливий, очікувально дивився на Георга, а той старанно відводив погляд і вдавав, що звіряє суднові документи. З його обличчя не сходив вираз бюрократичної заклопотаності. “Хай думає, що чекаю ще на якісь повідомлення контролерів, — міркував Георг. — А я тим часом придивлюся до нього. Надто вже поспішає цей морський лис…”

— Як вам сподобалася подорож до Байкалу? — якомога лагідніше спитав Георг.

— Краса озера вражає. Я не міг навіть собі уявити такої краси, — заторохтів моряк, і Георг зрозумів, що він готувався до цього запитання.

“Чому? — подумки спитав він себе. — Чому “лис” знав, що його запитають про Байкал?”

Старпом все ще захоплено розповідав про озеро, сипав заздалегідь заготовлені фрази. Та невдовзі він зрозумів, що співрозмовник не слухає, і замовк. Його обличчя почервоніло від образи, але він стримувався. Тільки уста, що іноді зрадливо сіпалися, виказували внутрішню боротьбу. “Він уже мав би якось виразити обурення, — думав Георг. — Але ні, надто добре вишколений, і мені навряд чи пощастить його “розколоти”. Ну що ж, доведеться ризикнути!”

— Я хотів би оглянути багаж, — сказав Георг, не завдаючи собі клопоту надмірною чемністю.

— Ви самі спускатися до трюм?

— Не заперечуєте?

— О, що ви! Прошу.

Ясна усмішка опромінила старпома.

Разом з моряком Георг пройшов на корабель. Старпом ішов стрімко, розгонисто, і митник ледве встигав за ним. Моряк дав кілька вказівок і запросив Георга до ліфта. За хвилину вони опинилися у трюмі. Довгий вузький прохід тягся між двома рядами акуратно складених контейнерів. На кожному біліла фірмова наклейка — “ДКЗ-7. Зроблено в СРСР”. В ящиках були блоки комп’ютерів. Мовчазні рицарі-роботи “ДКЗ-6” стояли у заглибинах обабіч проходу — там, де закінчили роботу. Більшість із них були вимкнуті, щоб не витрачати марно енергії. Тільки в деяких, аварійних чергових, світилися нагрудні індикатори.

Старпому й митнику доводилося часто нахилятись і високо піднімати ноги, минаючи перебірки між вантажними відсіками. Моряк не приховував утоми і весь час утирав носовичком спітнілого лоба.

За однією з перебірок фортечним муром височіли сірі нейлонові мішки з вугіллям. Тут теж були ніші для роботів-вантажників.

Георг звик покладатися на інтуїцію. Ще не розуміючи, в чому річ, відчув: щось змінилося — й зупинився. Зупинився і старпом. Відчуття новизни зникло. Георг подав знак рушати далі — відчуття з’явилося знов. Він уважно придивився до мішків. Деякі з них ледь помітно відрізнялися від інших своєю формою. Георг одразу зреагував на це маленьке відкриття й непомітно увімкнув кишеньковий індикатор-автомат. Відчув легке поколювання — сигнали приладу. Це анітрохи його не здивувало. Георг витяг пласку коробочку індикатора — стрілка вказувала на четверту поділку.

— Вибачайте, що затримую вас і завдаю клопоту, — звернувся він до старпома й удавано зітхнув: — Така служба, нічого не вдієш.

Тепер він міг не шкодувати часу на ввічливість.

— До ваших послуг, — відповів моряк.

— Зробіть таку ласку, відкрийте мішок.

— Прошу, — з готовністю відказав старпом і взявся за мішок, що лежав поряд з тим, на який вказував Георг.

— Ні, отой, прошу.

Старпом присунув до себе мішок, готуючись одкрити застібку-блискавку, — і тієї ж миті могутня клішня робота-вантажника відштовхнула його.

— Не заважай! — наказав Георг. Але робот не підкорився. Він рішуче тіснив людей од мішка.

— Век! — гаркнув старпом і затупотів ногами. — Геть!

Робот загрозливо насувався на людей.

— Що з ним? — мовив старпом. — Невже зіпсувався?

За свою багаторічну службу на митниці Георг чого тільки не бачив. Ось і тепер він пригадав щось подібне. Тоді власники просто вимкнули у робота-вантажника органи слуху. Вони так само кричали на нього й тупотіли ногами, уникаючи тільки виразних жестів, зрозумілих роботу.

Георг застережливо підняв руку. Робот слухняно зупинився й одступив убік, звільняючи шлях до мішка. Але митник не задовольнився цим. Він розумівся на робототехніці й легко знайшов кришку блока настройки основних вузлів. Повернув регулятор слуху — лампочка засвітилася.

— Чому не дозволяєш відкрити мішок? — запитав Георг і почув чітку відповідь:

— Небезпечно для людини.

— Команда була помилкова. Скасовую її.

— Ви неправі. Невідомо, що там, — втрутився старпом.

— Гаразд, — погодився Георг. — Не будемо порушувати техніки безпеки. Ходімо за перебірку, а робот відкриє мішок.

Георг не відчував ні особливої втіхи, ні злості. Він просто виконував свій обов’язок і думав. “Цілком ймовірно, що я нічого не дізнаюся про тебе, “лисе”. Так буває завжди, я бачу лише один бік людини-суперника. Я спілкуюся з ним тільки доти, доки він протистоїть мені, а потім ми розлучаємося назавжди. Звичайна історія, не знаю, чи можна назвати її людськими взаєминами: один намагається будь-що ошукати другого, а той, у свою чергу, прагне завадити цьому…”

Обличчя старпома набуло холодного й пихатого виразу. Доброзичливість злетіла з нього, немов фальшива позолота.

— Я вмію програвати, — різко мовив моряк. — Він розстебнув “блискавку” на мішку. Блиснув жовтий метал. — Золото. Злитки. Південний Африка.

Слова дзвеніли, наче монети.

— Чому немає квитанції? — запитав Георг, міркуючи: “Він знову приготував слова. Він сказав би не “вмію програвати”, а “вміти програвайт”. Він приготував і слова, і позу…”

— Вивозити без оплати. Ви знаходити — вам будемо платити премій.

Георг зазирнув у сині очі. Вони були напрочуд виразні. Навіть злість не псувала їх. Довгі вії тріпотіли, наче крильця метелика.

— Скільки тут золота? — поцікавився Георг.

— Шість тонн.

Георг прикинув розміри збору. Відтоді, як було налагоджено промислове виробництво золота у ядерних реакторах, ціни на нього впали, але мито все-таки складало чималу суму. Проте не ці підрахунки збудили у митника нову підозру. Там, у глибині синіх очей, за злістю й удаваною пихатістю він помітив іскорки ретельно прихованого торжества. “Подорож до Байкалу, в цьому вся справа…” — подумав він і сказав:

— Будь ласка, вийміть злиток.

— Прошу.

Надто вже великий злиток. Мабуть, кілограмів сім-вісім. А тримає його старпом без будь-якого зусилля.

Георг узяв злиток з рук старпома й зрозумів, що не помилився у припущеннях. Повернув злиток кілька разів, ніби зважуючи, і помітив лінію розрізу. Перш ніж старпом встиг отямитися, Георг натис приховану пружину й відкрив кришку золотої посудини. Так, це була саме посудина, вщерть наповнена прозорою рідиною.

Георг не дивився на моряка — зважив на його самолюбство. Він і так добре уявляв, що коїться із старпомом. “Ось чому він з такою готовністю йшов на те, щоб сплатити мито за золото. Ще б пак! Адже воно не становило б і десятої частки тієї суми, яку доведеться сплатити тепер”.

У посудині була чистісінька питна вода з Байкалу, один літр якої на ринках багатьох європейських країн коштував у сім разів дорожче за кілограм золота…

БДЖОЛИ

Фантастичне оповідання

Найбільше воно скидалося на скелю. Таку, собі обгризену й відшліфовану вітрами гранітну брилу. І коли б я не бачив, як воно кружляло, вибираючи місце для посадки, то нізащо не відрізнив би його від інших скель, що височіли поряд.

Я кілька разів обійшов його. Мною керували два почуття: одне — притягувало до невідомого предмета, друге — відштовхувало від нього.

“Дійду он до того каменя, — вирішив я. — Звідти краще видно. Але далі — ні кроку. Хто знає, щ це таке, чого від нього ждати А може, — на світі всяке буває, — це інопланетний корабель?..

Треба негайно повернутися до міста і розповісти. Але за цей час воно може відлетіти. Хто мені тоді повірить?”

Кожній людині хоч раз за життя має випасти Головний Шанс. Тоді уже пильнуй, не проґав.

Мені не давала спокою думк про інопланетян. Уявіть тільки що я, як пишуть у фантастичний романах, увійду з пими в контакт. З усіх людей Землі вони виберуть мене!

Я сів на камінь і вирішив чекати. Мій погляд ковзнув по кораблю, я вже майже переконав себе, що це корабель. Сантиметр за сантиметром почав оглядати його поверхню, надовго зупиняючись на кожній западинці і горбовині.

Нарешті наважився підійти ближче, торкнутися рукою.

Ступив крок, другий — і побачив, як переді мною утворюється вирва. Іншого слова не підбереш. Частина стіни почала вгинатися всередину, утворюючи довгий коридор, що вів у скелю-корабель.

Перш ніж обміркувати нову ситуацію, я ввійшов у коридор. Кілька разів озирнувся — чи не закрився вихід? Мої побоювання були марні: крізь круглий отвір виднілися скелі і ліс…

Коридор завертав, і я зупинився в нерішучості: “Може, вони ждуть, щоб я зайшов за ріг, і тоді пастка закриється? Вихід може закритись і тоді, коли на нього дивитися, — заперечив я собі. — Хіба це залежить тепер од мене? Хіба я можу перешкодити?”

Це були нові для мене думки. Навіть не думки, а сам процес — я почав філософствувати, як наш Борис Петрович, якого всі називали позаочі Платошею. Між іншим, серед учених немало таких фанатиків. Вони хотіли б узнати, як влаштовано світ, проаналізувати кожне людське почуття, дістатися до найглибших і найпотаємніших “гвинтиків” людського існування, описати, обчислити їх геть усі, зазирнути в глиб себе самого. Заради крихіток знань вони жертвують кар’єрою, заробітком, іноді лишаються холостяками, і вмирають, не взнавши таємниць буття. Ні, я не хочу бути схожим на них. Переді мною ясний і простий шлях — вийти в люди, мати таку ж зарплату, як у Семена Семеновича, збудуватп кооперативну квартиру… То що ж це зараз діється? В кого я перетворився? Але зупинитись я не міг. “Поміркуймо, що залежить од тебе? — думав я далі. — Твоє життя? Хіба його не можна загасити легше, ніж полум’я свічки? Твоя свідомість? Хіба її важко спотворити й повернути так чи так? Чого ж ти боїшся?”

Я не знав раніше, що безпомічність може створювати сміливців. Не озираючись, завернув за ріг. Колір коридора змінився. Він уже був не сірий, а зелений, потім — рожевий, червоний, оранжевий. Він складався злкихось плетив та вузлів, схожих на вени. Вони ритмічно пульсували, і я відчував під ногами їхнє тремтіння.

І раптом я зрозумів, чому з усіх людей на березі воно обрало мене. Спочатку воно побачило море, берег, силу-силенну людей на пляжах. Воно не зпало причини такого скупчення істот. І нараз помітило з висоти окрему постать. Хіба не краще спочатку побалакати з нею?

Спереду, в глибині коридора, щось блищало. Кілька кроків — і я зупинився перед дзеркалом, вмонтованим у мозаїчну стіну. Побачив у ньому знайоме обличчя, напружене, розпашіле, викривлені губи, очі, які, незважаючи ні на що, світилися цікавістю. Я всміхнувся й підморгнув своєму відображенню, воно зробило те саме.

Страх зник, ніби нас і справді стало двоє. Я знову подивився на своє відображення, ступив крок йому назустріч, подумавши, що зараз стукнуся об нього лобом. Проте удару не було. Я зайшов у воду, перед очима заколивались і розійшлися кола, затанцювали сонячні промені. Потім щось стисло груди, стало важко дихати. Але раптом кола зникли, і переді мною засвітився вихід із корабля…

Я бачив скелі, сосни, що росли коло їхнього підніжжя, небо… Я бачив це крізь круглий отвір. І одночасно з допомогою якогось внутрішнього зору відчував, пізнавав, чому відбувається процес бачення: як розміщуються колбочки і палички в моєму оці, як стискується кришталик. Знову подивився крізь отвір входу-виходу і побачив уже не скелі й сосни, а нагромадження кристалічних ґраток, клітин. наповнених протоплазмою, які, пульсуючи, щось вбирали і віддавали. Виникла назва “адсорбція” й інші слова: “метаболізм”, “збереження функції”… Колись я вчив їх, запам’ятовував. Потім забув. Чому згадав тепер?

Кілька кроків до виходу… Щоб зігнути ногу, треба… Ось як це робиться! Сигнал по нервовому волокну… Перекачувапня рідини. Відривання яскравих цяточок, їхній стрімкий біг. З’єднання в потік. На мить я побачив свою ногу, що саме згиналася в коліні. Це було схоже на кадри науково-популярного фільму, і чийсь голос увесь час пояснював те, що відбувалося. Кадри змінювались, і я бачив то свою ногу, то клітини нервів і м’язів, і разом зі мною все це бачив хтось іще…

Я опам’ятався за кілька кроків од корабля. Під ногами — прив’яла трава. Попереду — скелі, сосни… Вони здалися мені після того, що я бачив, примарними й неправдоподібними. Моя голова розколювалась од болю, мене нудило. Я бачив полчища якихось червоних кульок, які штурмували діряві стінки судин. Зображення розплилося, з’явився безбарвний потік, що весь час змінював свої форми, вирував і крутився. Це і є мій організм, я сам. Напружено прислуховувався до неясного гулу, що супроводжував моє видіння, доки не зрозумів: це ж я сам щось підраховую, аналізую. Так і виникає знання…

Я зійшов гірською стежкою, дивуючись тому, скільки зусиль доводиться витрачати, щоб тримати тіло у вертикальному положенні. Второваними шляхами бігли мільйони імпульсів, видовжувались і скорочувались м’язові волокна, напружувались і розслаблялись м’язи. Я не озирався на корабель, але добре знав, що він там, і пам’ятав до найдрібніших деталей те місце…

Я пройшов повз молоду сосонку, побачив і забув про неї. Чого забув? Ага, економія пам’яті, нервів. Фільтри. Уникаю зайвих подразнень. Багатьох подій зовнішнього світу я не сприймаю, нічого не знаю про них. Бо мій організм не витримав би й секунди, загинув би від перевантажень. Спробую все-таки згадати ту сосонку. Чи я зовсім забув її?

Вітрець охолоджує тіло, звуки лісу вливаються до вух… Згадав! Але чи ту саму?

Я повернувся до дерева, придивляючись так, наче од моєї помилки залежало дуже багато. Нижні гілки сосонки позвисали, а я цього не пам’ятав. І характерне розгалуження забув…

На мить зажмурився. Тепер я бачив сосонку надзвичайно чітко, з коричневою тріщиною на корі й краплею янтарної живиці.

Я зазирнув у свій мозок. Не знаю, як це мені вдалося, але я подивився в нього так само просто, як на траву, на дерево. Побачив слід, не такий помітний, як слід корабля на воді. Він світився, та світіння поступово згасало, ставало непомітним. Зусилля волі — й слід засвітився…

Ось воно що! Якщо корабель пройде по одному курсу кілька разів, слід залишиться. Він буде виразніший, море скоріше й повніше згадає, корабель. Ні, не море корабель, а я — сосонку…

Але хто ж я? Чому мене все це хвилює? Я відчув, як подив змінюється страхом. Згадав своє ім’я, прізвище, фах. Згадав, що зі мною було, куди йду. Нема чого хвилюватись. Я — це я.

Зусиллям волі пощастило на певний час загальмувати своє вторинне й третинне бачення, що невідомо як і чому виникало в мені. Цей непотрібний мені хист.

Боляче спіткнувся об камінь — гострий, із зазубленою гранню… Його я запам’ятав одразу, з першого погляду. Бо мені було боляче…

Минуло понад годину, перш ніж я дійшов до моря. Тут мене хтось зустрів. Ступив до мене, радісно всміхаючись:

— Куди це ти подівся? Нас дівчата ждуть. Ми ж обіцяли…

Я не слухав, що він каже, а намагався згадати, хто це. Обличчя дуже знайоме. Брови й ніс, як у Олега, круглі відстовбурчені вуха, як у мого двоюрідного брата. Та це не Олег і не мій брат. Губи тонкі, нервові. Такі ж губи в Платоші. Та це й не Платоша. Той набагато старший.

В той час, коли я згадував, якась друга частина моєї свідомості, що стежила за першою, підказала: “Ти зробив аналіз і первинний синтез”. А третинна свідомість у моєму бідному мозкові ніби підсумувала: “Он як це робиться”.

В мене запаморочилась голова, і я б упав, якби він не підтримав. Він стривожився:

— Що з тобою? Перегрівся?

Його звуть Петром. Я познайомився з ним в день мого приїзду. Він живе разом зі мною в одній кімнаті. Петро — мій сусід по кімнаті. Геолог, приїхав з Ленінграда.

Ці відомості спалахнули, наче веселка, й опустилися в нижні шари пам’яті. Стали ледь помітними хімічними слідами в клітинах. І частина тієї свідомості, яку я називав третинпош, знову запам’ятала, як це робиться…

— Пройшло?

Я ствердно кивнув. Що зі мною діється? Так можна й збожеволіти.::

“Зажди, — сказало мені третинне. — А згадай-но, що таке божевілля, в чому воно виявляється”.

Мене охопив жах. Серце закалатало, виштовхуючи потоки крові в артерії. Залози виділили адреналін, щоб звузити судини й прискорити кров’яний рух, обмити всі ділянки тканин, забезпечити їх киснем і залізом, привести в етап бойової готовності. Залишки переробленої вологи виступили холодним потом…

Невже доведеться згадувати, що таке божевілля? Згадувати — значить переживати. Тільки не це, тільки не це…

— Ходімо! Вони чекають, — Петро взяв мене за руку й повів.

Я був дуже йому вдячний за те, що він відвернув мене від кошмарів третинної свідомості.

Ми пройшли під тентом і вийшли на вузьку стежку між розпластаними, розімлілими од спеки тілами. Це було схоже на тюленяче лігвище.

Вгорі, по набережній, ходили довгоногі фарбовані дівчата, горланили патлаті, з липучими поглядами чоловіки, шастали й грали в м’яча атлетичної будови юнаки. У кожної людини тут дуже часто змінювалася хода: в’яла, розхлябана, вона різко переходила в пружну й хижу чи швидку та бадьору (коли людина йшла до води). Я спостерігав, як ліниво підводились люди, як обережно ступали по гальці й внутрішньо вищали щоразу перед тим, як пірнути. Раптом мене охопив неспокій, стиснуло горло. Я мав про щось дізнатися. Про щось дуже важливе…

— Зачекай, — сказав я Петрові. — Пірну.

— І я! — весело вигукнув мій супутник.

Переступаючи через ноги, руки, лежаки, рушники, кошики, ми дісталися до води. Я ступив ще кілька кроків, і солона вода торкнулася моїх ніг, грудей… Уста мимоволі розтяглися в усмішку. Одночасно я побачив, як запрацювали пори моєї шкіри.

Он воно що! Он що я мав негайно з’ясувати! Солона вода радує нас не даремно… Хвилі плескалися й співали навколо мене, і я був їхнім продовженням, ніс їх в собі, в рідині, що текла по моїх судинах. Людина входить у море так, наче після довгих мандрів і поневірянь нарешті повертається до своєї колиски, до самої себе, розплескавшись і розлившись на тисячі кілометрів. Саме цей неусвідомлений спогад про колиску, схований у найдальшій пам’яті клітин, у складі крові, й викликає майже нестямну радість, що виникає при кожній зустрічі з морем. Я плив майже без зусиль…

— Егей! — гукав мені Петро й махав рукою, показуючи, що час виходити.

Я неохоче повернув до берега. Шкода було кидати свою колиску й повертатися… До чого?

Якісь дівчата, якісь побачення… І нащо мені оте знайомство? Всі так роблять? Шкода…

Камінці роз’їжджалися під моїми ногами, ніби хотіли втримати мене в морі. Я з досадою фиркнув і обтрусився, як пес. Бризки полетіли на усі боки. Дебела тітка з червоною обпеченою шкірою сердито зиркнула на мене. Мабуть, їй не слід було їхати до моря — адже вона все одно не купається, а обпектися можна й не виходячи з кімнати.

Я покірно пішов за Петром до дівчат. Побачивши нас, вони зраділи, але постаралися це приховати. Я зацікавлено спостерігав процес пізнання, що йшов у моїй пам’яті. Ось дівчина, Люся, сподобалася мені буквально з першого погляду. Я був тоді здивований, приголомшений. Несподівано зі мною трапилося те, про що я раніше читав у книжках. Я пережив і “невимовне захоплення”, і “щастя просто бачити її”. Мені здавалося, що нарешті я зустрів ту, про яку мріяв. Звичайно, тоді я не думав про причини — і, здається, дуже добре робив. Але тепер третинне змусило мене повністю прокрутити плівку пам’яті. Проти своєї волі я зрозумів, що нічого загадкового зі мною не сталося. Не було “кохання з першого погляду” — були “жарти пам’яті”.

Справа в тому, що Люся була схожа на Ніну, а Ніна була найприємнішою моєю знайомою. Спогади пробудились одразу, тільки-но імпульс від зорового нерва пробіг по колишніх слідах. Одні спогади нашарувалися на інші, і моя уява в союзі з пам’яттю за кілька секунд домалювала зоровий образ кількома Ніниними рисами. А я не спинив би цього процесу, навіть коли б тоді знав його причини. Мені було приємно.

Тепер я дивився на Люсю й бачив, що її усмішка зовсім не схожа на Нінину. Щось холодне й гостре, що застряло в моєму мозку, безжально відтинало, мов скальпелем, красиві химери, породжені уявою, розчленовувало кожен спогад.

“Досить! — подумки закричав я. — А то…”

“Що — а то? Що а то? — радо зашепотів другий голос. — Ага, боїшся закінчити думку! Боїшся до кіпця пізнати самого себе. Чого ж ти стоїш? Боїшся згадати страшне слово, щоб я не примусив тебе розшифрувати його. Але ти не зможеш од нього втекти, якщо воно живе н твоєму мозку. Ти не врятуєшся втечею, повинен бути інший шлях порятупку. Йди йому назустріч, поборися з ним. Дай відповідь на запитання — що ж таке божевілля?”

Я побачив, як імпульси починають бігти по колу, ніби прив’язані довгою ниткою. Вони збуджують мене, в пам’яті зринають давні й дуже давні сліди й, підкоряючись хаотичним сигналам, починають змінюватися ритми діяльності залоз. Зникають перепони між окремими спогадами, між “можна” й “не можна”, між “сьогодні” й “учора”, між реальністю й уявою…

Зібравши всю волю, я придушив, погасив цей процес раніше, доки він не став необоротним.

— У кінга? — запитала Люся, дістаючи карти.

Гнучка, із зеленими очима, вона була на диво схожа на рись, а її подруга (ніяк не міг згадати її ім’я) — на кролиху. Петрове обличчя нагадувало морду дворняги. Наче природа мала дати їм іншу, не людську долю, але в останню мить передумала.

Люся, роздаючи карти, якось особливо дивилася на мене, ніби нагадуючи про те, що було. Я зобразив “відповідь поглядом”, і вона дражливим рухом вигнулася й притулилася до мого коліна. Ми кидали карти, жартували, піддражнюючи одне одного, адже наше знайомство тільки починалось, і ми ще не встигли набриднути одне одному.

— А зараз не брати “хлопчиків”.

Це сказав Петро, тасуючи карти, і з викликом подивився на дівчину, схожу на кролиху.

Я ласкаво доторкнувся до Люсиного плеча, але вона рвучко відсахнулася. Що трапилось? Невже я в чомусь завинив, може, не відповів на один з її поглядів? Бовкнув зайве? Чи Петро сказав щось не так? Ще вчора я страждав би, і, певно, не помітив би, як зблідло Люсине обличчя й на лобі виступив піт. А коли б і помітив, то не зміг би правильно витлумачити причину. Тепер третинне вмить підказало: у неї — болі в печінці.

Мені захотілося негайно втопитися в морі, щоб позбутися третинного. Чи то я колись читав у книжках, чи хтось мені розповідав, що такої властивості набувають деякі люди, що вона приходить до них разом із великими знаннями. Хай їм чорт, отим гнилим інтелігентам, які, мабуть, втрачають почуття й стають схожі на кібернетичні машини! Чи мають вони щастя од знань? Як би не так! Але до чого тут я? Здоровий, спортсмен, бадьорий молодий фахівець! Я не хочу брати в цьому участь, не бажаю! Тільки подумати — колись я заздрив отим розумникам!

Несподівано я згадав епізод із своєї ранньої юності. Тоді уява в мене була розвинена, мабуть, як у божевільних вчених, що прагнуть зрозуміти чи перебудувати світ. Тоді мене хвилювали дурні запитання, над якими нормальна людина не повинна задумуватися: навіщо життя й смерть, як побудований всесвіт?.. Я втрачав гарних дівчат, товариські вечері й багато чого іншого.

Колись у якійсь історичній книжці прочитав напис, викарбуваний у стародавні часи на базальтовій скелі: “Коли людина довідається, що рухає зорі, Сфінкс зарегоче й життя на землі скінчиться”. Я не міг зрозуміти повністю грізний зміст застереження. Але воно довго непокоїло мене. А тепер я на власній шкурі відчув вагу й небезпеку знань. Ні, розумники не можуть радіти життю, не можуть його рухати. Гх пригнічує вага знань і безплідних розумувань… Я підвівся, переступив через чиїсь ноги, попрямував до східців. За спиною в мене почулися здивовані дівочі вигуки. Аби відчепитись, я кинув:

— Зараз вернусь.

Петро наздогнав мене:

— Ти не в своїй, тарілці, старий. Треба випити — і все стане на місце. Пішли до Гіві.

Він знав мою струнку. Дехто називав її “слабкою стрункою”. Та хіба справа в назві? Що може бути краще від легенького сп’яніння, коли все навколо стає таким простим і доступним! Розумники кажуть, що коли-небудь люди відмовляться од таких утіх. Ніколи не повірю. Нащо тоді жити? І що може їх замінити? Мандрівки по цьому холодному космосу? Задачі та філософія?

Я кивнув Петрові, й ми зійшли крутими східцями до невеликої палатки. Гіві більмувато підморгнув мені й показав на діжку.

Я почав неквапно, із задоволенням цідити хмільний терпкий напій, і знову третинне прокинулося в мені, усе і зіпсувало. Досить було побачити, як прискорюється біг червонокрівців, як збуджуються нервові клітини, і відразу, ніби змія у танці, постало віковічне запитання: нащо?

Я кинув склянку й побіг вузенькою стежкою. Третинне не дасть мені нічим натішитися! Будь воно прокляте!

Не звертаючи уваги на здивовані погляди, шмигнув у кущі. Гілки боляче шмагали й кололи. Поступово мені полегшало, мозок трохи прояснився. Я пішов повільніше…

Стежка вела через галявину. Над лісовими квітами кружляли золотими пилинками бджоли, сідали на квіти, моторно пробиралися всередину, щоб узяти нектар. Я згадав: близько пасіка.

Згадав і зупинився, вражений новою думкою. Може, я — бджола? І всі ми — бджоли, що беруть узяток інформації, виліплюють свою власну неповторну особистість, неповторний досвід, неповторне життя? Ми маємо волю, і діємо самостійно. Нам буває гірко й солодко в залежності 1 від того, на що ми натрапляємо в дорозі, на яку квітку сідаємо. Так, ми бджоли, послані по мед. У ньому зіллються всі наші життя з їхньою гіркотою й солодкістю, і тільки в ньому знайдуть справжній смисл… Кожен з нас додасть свою частку меду в якусь чарунку стільника. Але чи зможемо ми коли-небудь викачати з стільників увесь мед, злити його в посудину й покуштувати? Чи тоді “… Сфінкс зарегоче й життя на землі скінчиться?”

У скронях застукало. Знову прокляте третинне! Це воно змушує мене філософствувати, хоче перетворити в розумника… Нащо мені всі ці думки? Нащо? Адже без них було спокійніше. Скоріше позбутися третинного!

Я побіг. Серце закалатало, дихання перехопило…

Ось і скеля-корабель. Так, я не помиляюсь, це він. На тому самому місці, ніби жде мене. Входу немає, та я підбігаю до “скелі” й знову утворюється отвір. Тремтячи від нетерпіння, задихаючись, мчу по коридору, зупиняюсь перед дзеркалом.

На мене блискучими божевільними очима дивиться зацькована істота. Вона судорожно дихає і… зникає.

Переді мною вже нема дзеркала. Замість нього — вихід із корабля, зелені сосни, сірі скелі…

Що зі мною діялося? Чому паморочиться голова і я почуваю себе так, ніби з мене вийняли нутрощі, випотрошили, як рибу, перш ніж кинути її на сковороду.

Виходжу до сосонок, на сонце, хапаюся за гілку, щоб не впасти. У пам’яті тьмяно, як розмиті тіні, зринають спогади про події сьогоднішнього дня.

Озираюсь. Переді мною — скеля, що нічим не відрізняється від сусідніх скель. Може, все мені наснилося?

Скеля відокремлюється од землі і вертикально, наче ракета, злітає в сліпуче південне небо. Корабель? Розвід-установка? А може, істота? Може, я побував у її череві?

Повільно переставляючи ноги, йду стежкою. Прислухаюсь до себе, до свого легкого слухняного тіла. Що ж це зі мною було? Почуваю себе дедалі спокійніше. У мозку більше немає проклятих запитань, сонце голубить шкіру, вітерець пестить волосся. Жаль тільки, що сосонки дуже схожі одна на одну. Невже мені й справді треба конче знати, чим відрізняється одна сосонка від іншої або чому он та хмара схожа на голову птаха?

Під ногами бадьоро скрипить пісок, дихається легко в передчутті простих і доступних утіх. Ї все-таки… Утіхи піби вже не ті, і сам я не той… Якась порожнеча, нудьга… Те, що раніше здавалося бажаним, потьмяніло, втратило блиск і смисл. А сам’я здаюся собі дрібним, спустошеним.

У чому справа? Чого мені не вистачає?..

Нараз мені стає гірко і водночас хочеться засміятись. Адже я знаю відповідь. І вона дуже проста.

Я заздрю, так, саме заздрю “божевільним” ученим, які наважуються покуштувати мед із стільників і не бояться, що Сфінкс зарегоче…

ВІДВІДАТИ СИНА…

Фантастична новела

“Треба було б ще відвідати сина, — думав Павло Юрійович. — Судячи з його надто бадьорого листа, щось у нього не клеїться. Півгодини польоту до космодрому, а там ще година — і я буду на штучному супутнику, у Володі. Що ж у нього не клеїться? На роботі чи вдома? Мабуть, удома. Віра — дуже вередлива жінка, а у Володі не вистачає чуйності. Коли мені стане легше, неодмінно полечу, що б там не казав лікар”.

Він знає, що йому вже не стане легше, хоч кібер-діагност не повідомляє пацієнтів про наслідки обслідувань. Павло Юрійович з обличчя лікаря зрозумів усе, так само, як побачив розгубленість за бадьорими рядками синового листа. Йому лишилося жити лічені дні.

Передусім Павло Юрійович склав список того, що треба неодмінно довершити. Звичайно, він боявся смерті, але настільки зжився із страхом перед нею, що сторонньому здалося б, ніби він зовсім не боїться. Так спокійно й діловито готувалися в останню путь його прадіди.

Справи, які він мав закінчити, були суто особисті. Те, що стосувалося геологічних досліджень, продовжуватиме двійник-сигом — синтезована з пластбілків істота, в якій ніби змодельовано мозок Павла Юрійовича. Вони пропрацювали разом понад двадцять років. За цей час сигом засвоїв його манеру триматися, його ходу, його усмішку. Це навіть трохи дратувало. Павло Юрійович був людиною двадцять першого століття і не думав про сигомів як про машин. І все ж йому важко було уявити, що його двійник і він сам — це дві істоти, але майже одна і та ж особистість.

Зараз сигом на Марсі перевіряє його теорію залягання пластів. Він уже знає про стан свого двійника. Павло Юрійович учора попрощався з ним по радіо.

“Це я встиг. А от поїхати до Володі… Заморочився з Ольгою та Зіною, а йому, здається, був потрібніший… Тільки б лікар нічого не сказав їм. Хай дізнаються в останню хвилину — менше тужитимуть. Проте Ольга, мабуть, догадується. Чого доброго, ще приїде…”

Ніби викликаний цією думкою, засвітився сигнал — фіолетове вічко — “дозвольте ввійти”. Павло Юрійович навіть головою кивнув, перевіряючи, чи не здається це йому. Ні, справді світиться.

Він подивився на годинник — п’ята година ранку. Лікареві ще рано, друзі в такий час не приходять. Отже, певне, Ольга. Подумки звелів дверям: “Впусти!” Колір вічка змінився — це двері-автомат виконували наказ.

Павло Юрійович почув кроки, впізнав їх.

У кімнату ввійшов сигом, нахиляючись, щоб не зачепити стелю.

— Здрастуй, — сказав він голосом Павла Юрійовича.

— Здрастуй. Хіба я викликав тебе? — вчений насупився, відчуваючи водночас радість і досаду.

— Не викликав. Але я приїхав. Пробач.

Сигом подав велику руку, якою міг би легко підняти не тільки свого двійника, а й весь будинок, і потис руку Павла Юрійовича. Він дивився на хворого своїми глибокими очима, які бачили і в інфрачервоних, і в рентгенівських, і в мезонних променях. У нього не було підстав не повірити консиліуму лікарів, серед яких були і сигоми. Він знав, що нічим не може зарадити, і все-таки приїхав.

— Як діти? Зіна народила?

— Так. Хлопчик. Здоровенький. Чотири кілограми, — всміхнувся Павло Юрійович.

Йому б дуже хотілося ще подивитися на онука.

— Викликати по телевідео? — спитав сигом, телепатичними органами сприйнявши його бажання.

— Не треба, — поспішно сказав Павло Юрійович, думаючи про те почуття, яке збудив у нього прихід сигома.

Було приємно, що двійник прийшов попрощатись, і сумно, що не приїхали дочки.

Сигом удав, ніби одразу ж забув про бажання двійника.

— А як поживає Володя?

“Чи справді йому цікаво знати, чи діє за програмою чемності?” — подумав Павло Юрійович і подав сигому лист від сина.

— Прочитай. Йому пропонують нову роботу. А у вільну годину вони з дружиною дивляться передачі з Землі і займаються космоспортом.

Він хотів би заспокоїти себе, повірити, що все в листі правда.

Сигом читав листа, думав одночасно про кілька речей. Його мозок був набагато потужніший і об’ємніший за людський:

“Володя таких слів ніколи не вживав: “чудово”, “прекрасно”…

А скільки знаків оклику! Недарма…”

“Чим я можу допомогти людині-двійникові, крім того, що залишусь безсмертним? Але вона ще повинна повірити в це…”

“Треба в першу чергу перевірити шосту таблицю пластів. Якщо антол залягає в гранітах, значить, десь поблизу є уран”.

— Чудовий лист. Видно, Володі зовсім непогано живеться. Коли хочеш, розповім про роботу.

— Розповідай.

— Кінчаю складання шостої карти. П’ять попередніх ти бачив. Потім почнемо свердлити. Виходить взагалі цікава штука — всі передбачення, крім того, що стосується урану, здійснюються. Отже, треба шукати поправку на ікс.

“Він і говорить моїми словами. І діє так, як я. Але набагато швидше. Ну що ж, потужність і надійність системи. Коли б у мене був такий мозок і швидкість мислення, я б, може, теж не витрачав марно часу”. Спитав:

— Цікава робота?

— Так, дуже, — відповів сигом. Було видно, що йому приємно говорити про свою роботу з тямущою людиною. — А потім я зроблю узагальнення для групи планет із надлишком пісків.

“Саме так я й хотів зробити”.

— Та головне не в пісках, а в осі обертання планети і в тиску. Ось формули.

Павло Юрійович дивився на формули, які спалахували на стіні, і думав: “У ньому лишиться мій метод роботи, моя пам’ять, специфіка вирішення проблем. А може, і дещо більше. Що я таке? Оце хворе, вмираюче тіло чи досвід, записаний у нервових клітинах? Коли я втрачаю свідомість, тіло живе, проте це тільки тіло, а не Павло Юрійович Кадецький — особа, вчений, людина. Отже, “я” зникне, як тільки стане неможливо дістати дані, записані в сірій речовині мозку. Але їх можна записати і в мозок сигома. Чи означає це перенести в нього моє “я”?

Формули спалахували і гасли, зрозумілі їм обом, як літери рідної абетки. Точно так описав би залягання пластів і він, Павло Юрійович. Правда, виконати цю роботу він не зміг би й за триста років. Вчений розхвилювався, стало важче дихати.

“Ні в якому разі не хвилюватися”, — наказував лікар. Дурниця! Нащо тоді жити?

Екран погас. Павло Юрійович дивився на сигома, на його нестаріюче обличчя: “Чого я ще жду? Щоб у ньому залишився весь я? З моїми турботами? Але ж це неможливо. Та й чи потрібно?”

Він підвівся на ліктях, щоб вдихнути більше повітря, і не зміг. Те, що впало на ліжко, було вже не Павлом Юрійовичем, а тільки тілом, з якого відходило життя.

…Сигом нахилився над тілом, склав йому руки на грудях, викликав лікаря. Йому здалося, що він утратив частину свого світу. Він прощався з Павлом Юрійовичем, як прощався б з частиною самого себе, із своєю молодістю. Більше йому нічого було робити в цьому домі.

Сигом вийшов і, ввімкнувши гравітатори, піднявся у бліде ранкове небо. Він думав:

“Тільки з ним я б міг порадитися по шостій таблиці. Тепер все треба вирішувати самому. І може, щоб знайти поправку на ікс, треба врахувати те, що, як мені здається, не має ніякого відношення до залягання пластів. Наприклад, зміну радіації в різні історичні епохи…”

“Щоб швидше виконати цю роботу, побудую у себе додаткові органи зору, вмонтую систему лічильників радіоактивності. Вони мають бути дуже чутливі…”

“Насамперед треба відвідати Володю. Судячи з його надто бадьорого листа, щось у нього не клеїться. Мабуть удома: Віра — дуже вередлива жінка, а у Володі не вистачає чуйності…”

Сигом утворив навкруг себе захисну оболонку і взяв курс на штучний супутник, де жив Володя…

ЗУСТРІЧ

Фантастичне оповідання

І

Світні конуси наближалися. Тепер од землян їх відділяв тільки струмок з вируючою фіолетово-червоного рідиною.

Майже одночасно всі четверо космонавтів відчули поколювання у скронях і потилиці, ніби від слабкого електричного струму. Поколювання повторювалось у певному ритмі, зростало…

— Вони почали передачу, — сказав Светов і подумав: “Це мислячі істоти або машини, якими керують на відстані. Нам треба порозумітися з ними або з тими, хто їх послав, і насамперед показати, хто ми такі…”

Він простяг руку з пістолетом у напрямку темної скелі. Вузький пучок сліпучо-білих променів вирвався з дула, і скеля перетворилася на хмару пари.

Тієї ж миті руки землян ніби закам’яніли. Важко було зігнути й розігнути пальці.

“Це їхня реакція, — зрозумів Светов. — Вони вживають заходів, щоб ми не завдали їм шкоди”.

Поколювання у скронях і потилиці ставали дедалі неприємніші, болючіші. Ще кілька хвилин — і можна загинути… Що робити?

Зібравши всі сили, всю волю, Свєтов розслабив пальці, випустив пістолет. І враз відчув деяке полегшення. Поколювання було вже не таке болюче. Він міг рухати руками.

Піднявши з ґрунту гострий блискучий камінь, Свєтов прив’язав його до трубки ручного енергобура. Вийшло щось схоже на первісну сокиру. Потім він попрямував до дивовижних безлистих дерев, що росли на березі струмка. Застукала сокира. Свєтов очистив стовбури від гілок і зв’язав їх.

— Нащо він це робить? — запитав Вадим у Роберта.

— Здається, розумію! Він будує!

— Що будує?

— Пліт або міст… А втім, це не має значення…

Роберт хотів сказати ще щось, але Свєтов гукнув:

— Допоможіть!

Вони підняли зв’язані чорні колоди, піднесли до струмка і поклали так, що утворився міст.

Поколювання змінилось іншим відчуттям. Здавалося, ніби вітер березових лісів долетів із Землі до цієї чужої планети. Вадим уявив, що він стоїть на березі смарагдового земного моря. Солоні бризки, піна, чайки, мов білі блискавки, і пронизана золотом синь. І крізь цей вихор тріумфу чулися ритмічні удари мідного гонга. Вони лунали все ясніше, все чіткіше.

Вадим зрозумів: господарі планети розмовляють з ними. Він закривав:

— Свєтов, ти чуєш? Ти розумієш їх?

— Так, Вони кажуть: “Добрий день, творці! Ми впізнали вас!”

ІІ

Вони йшли по фіолетовому ґрунту, і спереду бовваніли дві світні постаті, які весь час змінювали свої обриси. Між тими постатями і людьми був ніби натягнутий невидимий канат. Люди не знали, чому і куди вони йдуть.

Проминули будівлю — навіс із обертовим дзеркалом. Трохи далі виднїлося ще кілька будівель, зроблених із пористих різноколірних блоків.

“Отже, я мав слушність: ці розпливчасті постаті — не істоти, а якісь складні апарати, — подумав Свєтов. — Господарі планети мають бути схожі на нас, якщо вони живуть у будівлях, подібних до наших”.

Він не встиг поділитися своїми думками з товаришами, як із найближчої будівлі назустріч їм вийшли дві істоти. Вони майже нічим не відрізнялися від людей. Навіть костюми їхні скидалися на скафандри землян.

Істоти зупинилися за два кроки від людей. Одна з них піднесла руку, вітаючись, і люди почули слова земною мовою:

— Ми раді зустрічі з вами!

“Земляни! Як вони сюди потрапили?” — майнула думка у Вадима. Він кинувся до них в обійми. Але господарі відступили назад.

— Обережно, брати! Ми — жителі різних світів.

Светов уважно придивлявся до господарів планети. Вони відзначалися бездоганністю ліній і були дуже схожі між собою — як близнята. Ї на зріст однакові.

“Ось що здається незвичайним, — подумав Свєтов. — А чи внутрішньою будовою вони теж такі, як ми? Може, у них серце не ліворуч, а праворуч і будова мозку інша…”

Він запитав:

— Звідки знаєте нашу мову?

— Апарати-перекладачі, які зустріли вас, розшифрували слова, склали код і передали нам.

“Цього було б дуже мало, — подумав Свєтов. — Чому ж тоді вони не зразу впізнали в нас розумних істот, коли ми увімкнули радіорупори?”

— Як зветься ваша планета? — запитав Вадим.

— Називайте її Далекою. Так приблизно перекладається це слово на вашу мову.

— Отже, ви, жителі її, зветеся дальничанами. А які ваші імена?

— Його звуть Ул, а мене — Ат, — відповів дальничанин і в свою чергу запитав: — Земля схожа на Далеку?

Роберту не дуже сподобалася назва планети. Він дедалі дужче хвилювався.

— Може, ви стомилися? — запитав Ул. — Хочете трохи відпочити?

Вони повели землян до будівлі, де височів пам’ятник. Він скидався на блискучу голку, на кінець якої було щось насаджено. Коли підійшли ближче, побачили на голці фігурку, схожу на краба з гранчастою головою. Придивившись, Свєтов помітив, що “краб” в обладунку і що в нього майже людське обличчя.

“Раніше на цій планеті жила інша раса розумних істот, — подумав Роберт, теж уважно вивчаючи “краба”. — Можливо, її знищили оці…”

— Такими були наші предки, — почувся спокійний голос Ата.

“Отже, еволюція і тут відбувалась шляхом шукання форми людини? Невже найбільш ортодоксальні вчені і письменники мали слушність? — думав Свєтов. — Але “тут” ще не означає “скрізь”… І чому неодмінно це наслідок еволюції? Який шлях пізнання розумної істоти? І яка її природа? Що ж приховано від нас?”

Він відчув, що їм ще не раз доведеться сушити голови над цією загадкою, од вирішення якої заяежатнме їхнє… життя? Чи тільки виконання місії? Чи те й друге?

Від пам’ятника люди попрямували до будівлі. Підійшли до стіни.

“А де ж двері?” — подумав Вадим і побачив, як у стіні позначився прямокутник. — Відчиняються автоматично?” — він пошукав очима на дверях ручку або кнопку на стіні — й одразу на дверях з’явилась ручка, а на стіні біля дверей — кнопка.

— Заходьте, — запросили космонавтів Ул і Ат.

“Один з них має зайти перший”, — подумав Кім.

“Як часто ввічливість буває маскою”, — Роберт подивився на Свєтова: що від вирішить?

Свєтов ступив крок до дверей. Вадим бачив, як Свєтов узявся за ручку і відчинив їх, а от Кім помітив, що Свєтов натиснув кнопку. Половинки дверей повільно розсунулися. Роберт потім присягався, що двері піднялися вгору, як заслінка у греблі, а Свєтов, коли спитали його, запевпяв, що двері були гофровані й опустилися вниз.

Вони б дуже здивувалися, коли б їм сказали, що помилилися всі.

Та як би не було, двері відчинились, і земляни ввійшли в приміщення.

— Ви можете зняти скафандри, — сказав Ат. — Тут повітря майже таке, як у вас на Землі.

Повітря було справді добре. І воно мінялося. Спочатку дистильоване, прозоре. В ньому не відчувалося ніяких ароматичних домішок. Та ось Вадим згадав про земні ліси — і повітря наповнилося приємним запахом хвої, ледь відчутною вогкістю і свіжістю, а коли Роберт подумав про морські вали, — здалося, ніби вітер доніс у цю будівлю веселі бризки моря.

— Відчувати те, що хочеться, — це добре, — пролунав голос Ата.

Свєтов непомітно подав знак землянам. Він чекав, що скаже Ат ще, як пояснить загадкове явище. Що це — масовий гіпноз?

Дальничани мовчали…

Свєтов здивовано переводив погляд із своїх товаришів на дальничан. На обличчях Ата і Ула відбивались ті ж почуття, що й на обличчях людей. (Коли б він придивився уважніше, то відзначив би деякі запізнілі реакції у господарів планети). Поступово Ат ставав немов двійником Вадима, а Ул — копією Роберта, так вони були тепер схожі. Потім вони “наче помінялися ролями. Ат став двійником Кіма, а Ул… На кого ж він схожий? Свєтов напружував пам’ять і ніяк не міг згадати, хоч для цього йому досить було глянути в дзеркало. Дивлячись на Вадима, Свєтов з ніжністю прошепотів: “Чому ж ти так хвилюєшся, хлопчику?” Те саме прошепотіли губи дальничанина, ніби ввібрали перед цим його ніжність. Рука Ула мимоволі погладила м’яке волосся Вадима, і десь дуже далеко, за межами цього залу, топко забриніли срібні радісні дзвіночки.

Вадим обернувся до Ула:

— То все це обман?

— Що розуміється під поняттям “обман”? І чому ти незадоволений? — запитав Ул.

Губи Роберта вигнулись. Різкі слова готові були зірватися з уст, але Свєтов випередив його:

— Обман — це коли людина думає одне, а робить інше.

— Людина повинна прагнути, щоб вийшло те, що задумала, — сказав Ул, з обличчя якого поступово зникав такий самий вираз, як у Роберта.

Він не відповідав спокійному звучапню його слів.

“На що ти натякаєш? — Свєтов намагався знайти зв’язок між словами дальничанина і тим, що вони тільки-но пережили. — Невже тут не пастка, а тільки помилка?”

Тиша тривала надто довго. Порушив її Ат.

— Що ви хочете подивитись?

— Зараз ми хотіли б поспати, — відповів Свєтов, і земляни зрозуміли його: треба залишитися самим.

Дальничани завели їх у круглу кімнату, де стояли ліжка.

Нарешті господарі попрощались і пішли.

— Подумаємо про щось веселе, — сказав Свєтов, і всі зрозуміли: не видавати своїх думок дальпичанам. Але як порозумітися й оцінити становище?

— Езопова мова, — запропонував Свєтов, і всі погодилися: цього шифру дальничани не зрозуміють.

Адже люди не будуть при кожному вислові чи імені згадувати все, що криється за ними. Кілька слів, що здадуться іншим не дуже важливими, людям скажуть багато.

— Бійтеся данайців, що приносили дари, — почав розмову Роберт.

Його очі були холодні. В них не відбивалися спогади.

Всі обернулися до Кіма — що скаже він? Кім промовив, розтягуючи слова у властивій йому манері:

— Нехай рада мудрих вирішує без Катіліни. Катіліна думатиме.

Кім любив вдавати з себе простака. Особисте рішення він зберігав для критичного моменту.

— Зачекати і знайти ахіллесову п’яту, — запропонував Вадим і осудливо глянув на Кіма. — А потім — штурм.

— Коли муха бачить орла, то дивується: яка велика муха! Чи зможе вона знайти в орла ахіллесову п’яту? І чи неодмінно орел полюватиме за мухою? Як казали древні римляни: орел не ловить мух. Чи не має він інших намірів? — ось що треба з’ясувати, — нарешті промовив Кім.

— Пам’ятаєте. Поліфема? — запитав Свєтов і замовк, зморщивши лоба.

Важка сонливість рантово навалилася на нього, на всіх. Вони намагалися чинити опір, але постіль вабила. Огортав солодкий туман. Тиха музика паморочила голову.

— Казка про сплячу красуню, — промовив Свєтов не те, що хотів.

Його вже ніхто не чув. Земляни спали. Не витримав і Свєтов.

ІІІ

Перший прокинувся Роберт. Розплющив очі і побачив, як біля стіни невідомо звідки виринув Ат. Підійшов до Свєтова, навіть не підійшов, а підплив, ледь торкаючись підлоги, нахилився над космонавтом. Роберт важко дихав, прикидаючись, ніби він спить. “Чи не розкриється таємниця?” Дальничанин стояв біля Свєтова і раптом зник, зайшов у Свєтова… Роберт важко звівся, ноги тремтіли. Спробував ступити крок — й знову сів. Побачив, як од Свєтова віддалилася пульсуюча вогняна кулька, підлетіла до стіни і зайшла в неї.

— Свєтов! — крикнув Роберт.

Відчайдушно рвонувшись, насилу піднявся з ліжка. Ноги стали чужі, несли не в той бік. Він підійшов до Свєтова, почув його рівне дихання.

“Може, приснилось?” — Роберт розгублено всміхався, згадував і не міг згадати. Погляд упав на двері, і толі раптово прийшло рішення. Зрештою, чим він ризикує? А виграти може багато. Адже він не спить наперекір дальничанам. І опинився біля дверей теж не за їхнім бажанням. Чи зможе він захопити їх зненацька, побачити те, чого вони не хочуть показувати?

Він штовхнув двері, сподіваючись опинитись в коридорі. Але перед ним був фіолетовий ґрунт планети, безлисті рослини.

“Сон чи не сон?” Ущипнув себе — боляче. Він ступив кілька кроків і побачив світну постать. Таку, які бачив на березі струмка. Куб став пірамідою, потім утворилась сяюча куля. Тонке, мов голка, проміння потяглося од кулі в одному напрямку, до ґрунту. Раптом куля зменшилась, погасла, стала напівпрозорою. А на тому місці, де падало проміння, утворилися якісь живі істоти. Вони швидко переміщались на невеликому майданчику, не виходячи за його край. “Здається, я присутній при досліді, — подумав Роберт, і в нього виникли невеселі думки: — Ми всі присутні при досліді. Присутні чи беремо участь? І в ролі кого?”

“Чи не для того куля й утворила їх? — запитав себе Роберт. — Адже й ми у своїх лабораторіях вирощуємо мікроорганізми, щоб мати інформацію про світ, в якому вони живуть. Для них — це життя, для нас — дослід. Але куля робить це інакше. Ми культивуємо життя, вона, здається, викликає його порціями опромінювання. Чи не в цьому криється відповідь, якої всі ми добиваємось?”

Майданчик, на якому метушилися маленькі істоти, поступово мінявся. З’явилася рослинність, схожа на лишайник. Ґрунт потріскався, виросли горби, де виднілися пори. З них викочувались і знову зникали живі грудки. Павутиння променів, що. тяглося до кулі, наче до павука, дедалі густішало. Куля дуже швидко збільшувалась. Вона стала значно більшою, ніж на початку досліду.

Істоти, напевне, її не помічали. Та ось куля заіскрилася, вдарила пучками світла по майданчику. Істоти зникли. розтанули в промінні. Закрутилися невеликі вихори, і куля зникла…

Даремно Роберт роззирався. Фіолетова пустиня і будівля, з якої недавно вийшов, — от і все, що він бачив. Робертові нічого не лишалось, як повернутися до товаришів. Він підійшов до дверей…

IV

Усі прокинулись одночасно — бадьорі, бо добре відпочили. Супився лише Роберт, згадуючи, чи справді, чи тільки у сні бачив він дальничанина, що схилився над Свєтовим.

Люди вже не дивувалися раптовій появі дальничан.

— Хочете, поведемо вас у гості до одного з наших учених, — запропонував Ул.

— Дякуємо. Ми приймаємо ваше запрошення, — відповів Свєтов.

Гості слідом за господарями вийшли з будівлі. Свєтов ішов поруч з Атом, дивлячись під ноги. Трава, справжня земна травиця вкривала ґрунт. Попереду виднілася височезна споруда, схожа на слимака.

— Пам’ятник Творцеві, — пояснив Ул.

Земляни підійшли. Їх охопило хвилювання. У Вадима заблищали очі. Йому здалося, що він може окинути поглядом величезний простір і час. Блискучі грані сліпили очі. Вадим мружив їх і слухав, як химерно бринять вигнуті лінії, гармонія форм переходить у музику.

“Пам’ятник Творцеві. Невже в них збереглася релігія?” — думав він, підходячи ближче до пам’ятника. Сяйво граней поблякло. Він побачив тріщини у невідомому шорсткому матеріалі. В тому, як вопи впливали на уяву, вгадувався тонкий розрахунок митця. Музика наповнювала весь простір навколо пам’ятника. У людей наморочилася голова від почуттів і спогадів.

На пам’ятнику із павутиння тріщин виступили зображення. Земляни побачили істоту, схожу на краба. Але його клешні скоріше скидалися на руки. В них був якийсь предмет.

На другому зображенні теж була істота, схожа на краба, тільки з довгими щупальцями і якоюсь ніби антеною. У третьому зображенні розпізнати краба було важче, він змінився й ускладнився. Навколо нього пульсувало блакитне сяйво.

“Невже це все і є Творець? — подумав Свєтов. — І чи вкладають у це слово вони те саме поняття, що й наші далекі предки на Землі?”

— Ви вірите в Творця? — запитав він дальничан.

— Я не завжди був таким, як зараз. Я був би іншим — піщинкою в просторі й часі, коли б розумні не стали Творцем, — відповів Ул.

“Якби він сказав не “стали Творцем”, а “розумні стали творцями”, — все було б зрозуміло”, — подумав Свєтов і знову звернувся до дальничанина:

— Не розумію тебе. Хіба ти не піщинка? Інша річ — усі ви, всі дальничани…

— І я не розумію тебе. Кажеш “ти” і “ви”. Хіба це не одне й те саме?

— Ні. Я — людина, особа. Але я — представник усього людства. Інколи кажу про себе не “я”, а “ми”, “люди”, — пояснив Свєтов.

— У нас немає “я” і “ми”. Частина і ціле — одне й те саме. Інакше я не став би тим, ким є, — пояснив Ат.

Простір навколо землян змінився, і вони опинилися ві залі, подібному до того, який бачили в першій будівлі.

— Зараз прийде вчений Далекої, — сказав Ат і вийшов разом з Улом.

Не встигли земляни огледітись, як у залі з’явився незнайомий дальничанин, дуже схожий на голову Вченої Ради Землі.

— Добрий день, — привітався він за земним звичаєм.

Свєтов подумав: “Все дуже просто, важливо не гаятись”. Зосередивши волю, намагаючись не думати про зайве, він примусив себе уявити, що, зустрічаючи гостей, голова повинен стати на руки й пройтися колесом. Він уявив це і не здивувався, коли дальничанин одразу ж виконав його бажання.

І тоді Свєтов підійшов впритул до дальничанина, запитав тихо:

— Хто ти? Ат чи Ул?

Обличчя Вадима почервоніло, стало схожим на обличчя хлопчика, який бачить, що батьки роблять неправильно, але не має права сказати їм про це.

Дальничанин спокійно відповів:

— Ти хотів бачити того, хто знає більше, ніж Ат і Ул. Він перед тобою. Для цього Ат і Ул і ще троє з’єдналися в мені. Досвіду п’ятьох буде досить.

До здивування в землян приєдналися інші почуття. Найспокійнішими лишилися двоє — Свєтов і… Вадим, настрій якого різко змінився. Свєтов, який так багато випробував і передумав, і Вадим, якому життя ще здавалося казкою з усякими чудесами.

— Чого ви дивуєтесь? — запитав дальничанин. — Хіба в кожному з вас не живе багато істот — батьки, вчителі? — Він помовчав і раптом сором’язливо всміхнувся: — Звичайно, ми відрізняємося од вас, але не настільки, щоб… — і швидко додав: — А Творець або Творці зовсім мало відрізнялись од вас…

Він був дуже делікатний, але Свєтов подумав, як багато можуть важити слова “зовсім мало”.

“Нащо це їм потрібно?” — подумав Роберт, а дальничанин відповів:

— Ми хотіли повніше проявити вашу пам’ять, щоб більше дізнатися про вас.

“Так, ми несемо самих себе в своїй пам’яті, — подумав Свєтов. — Себе і багато з того, що створило нас такими, які ми є. Хто може читати нашу пам’ять, той дізнається про нас більше, ніж ми знаємо про себе самі”.

— І до того ж, ми збагатилися вашим досвідом, вашим чуттям прекрасного, вашим наївним подивом і хвилюванням, — вів далі дальничанин. — Я міг би створити все, що вам захочеться бачити.

Він, очевидно, плутав “я” і “ми”.

“Землю. Я б хотів бачити Землю. Ні, не тільки бачити — відчути себе на Землі”, — подумав Свєтов, і майже тієї ж миті йому здалося, що він на площі Ленінграда, тій самій, яку недавно згадував.

“Море!” — в думці вигукнув він і побачив неосяжний простір води, хвилі, різнобарвні яскраві камінці на березі.

“Отже, ви не завжди були такі. Вас створили інші розумні істоти, які колись населяли планету і були схожі на нас. А де ж вони?” — подумав Свєтов.

— Вони — в нас, — просто відповів дальничанин. — Вони вселилися в мене. Розумієш?

Він сказав “розумієш”, але питання його було адресоване всім землянам. Тільки Свєтов збагнув, про що йдеться.

— Вони були з речовини, чимось схожої на вашу, — пояснив дальничанин. — Вони були із крихкого і складного матеріалу, мали консервативну форму. Отже, в них було вже дві слабкі сторони.

Він помітив, що не всі земляни розуміють його слова, і уточнив:

— Коли зміст весь час змінюється, то постійна форма для нього небажане обмеження. Або пташеня вчасно проклюне шкаралупу яйця, або загине в ній замуроване живцем. Ті, кого ми називаємо Творцями, розуміли це. Вони продовжили час свого життя, але матеріал навіть при обережному вживанні зношується…

— Нам не потрібне вічне життя, — заперечив Роберт.

— Поки що не потрібне, — зауважив дальничанин. — Але для того, щоб зростити потомство, треба один відрізок життя, для того, щоб злітати в іншу галактику, — другий, для створення нової планети — третій. Твоєму предкові потрібне було коротше життя, ніж тобі, а твоєму нащадкові — буде потрібно довше. Це залежить од змісту життя, од його мети. Хіба не так?

Свєтов знову відзначив чутливість цієї дивної істоти. Дальничанин звернувся до людей як до рівних:

— Наші предки прожили дві епохи, перш ніж почали змінювати себе. Першу — коли навчилися створювати. Другу — коли перестали вбивати і пригноблювати одне одного. Ця епоха називалась Епохою Початку Розуміння. Є три основні умови, які наші предки зрозуміли. Форма розумної істоти повинна змінюватися відповідно до її мети. Це — форма вітру, а не скелі. Розумні істоти не повинні ділитись на “я” і “ми”. Вони зможуть ділитись і потім з’єднуватись в одне ціле — зпову ж таки залежно від своєї мети. Життя розуму не повинне мати відрізку, бо тоді в ньому не вмістяться його мрії.

— Але для чого ж ви живете? — запитав Кім.

Він страшенно любив запитувати, ненавидів відповідати.

— А для чого живеш ти? — відповів запитанням на запитання дальничанин.

Земляни посміхнулись, дивлячись на Кіма. Дальничанин відповів так, як відповів би Кім.

— Гаразд, поясню тобі, — сказав дальничанин. — Мені треба узнати всі нові варіанти побудови Всесвіту.

— Навіщо? — запитав Кім.

— Щоб кожного разу вибирати найкращі з них.

— Найкращі — для кого?

— Для мене, для тебе, для тварин, для каміння. Для гармонії.

— Я не розумію тебе, — признався Кім.

— Ти зрозумієш мене тільки через свої інтереси, — пояснив дальничанин і попросив: — Розкажи про мету свого життя.

Кіму довелось відповідати:

— Я хочу знати якомога більше, щоб людство стало сильнішим.

Кім глянув на товаришів, ніби вибачався за нескромне признання. Вони пильно дивилися на нього — він уперше був цілком відвертий з ними.

— Для чого сильнішим? — запитав дальничанин,

— Разом з силою приходить щастя. А сила — в знанні. Дальничанин усміхнувся.

— Чому ж ти сказав, що не розумієш мене? Наші цілі збігаються. Ми набуваємо знання для сили, а сили — для щастя. Різні у нас тільки можливості. І ти, і я прагнемо до гармонії, де ми — будівники і господарі. В цьому наше щастя… Ти розумієш мене?

Він звертався до всіх землян. Свєтов відповів за всіх:

— Ми починаємо розуміти тебе.

— Я покажу вам, як перебудовують світ! — вигукнув дальничанин.

Навколо його тіла виникло сріблясте мерехтливе світло. Воно все розросталось, огортаючи землян і утворюючи довкола них прозору сферичну оболонку. Земляни побачили планету, схожу на фіолетовий м’яч, що віддалявся від них. Простори космосу оточили її. Було таке враження, ніби вони летять у космосі без захисної оболонки, і це відчуття п’янило нестримною радістю. Космос, такий могутній, непізнаний, став ласкавим і спокійним, як море в бухті, і вперще люди відчули, що вони не тільки сини Землі, а й діти космосу.

— Дивіться! — сказав дальничанин.

Два вузькі промені вдарили з прозорої сфери, в якій вони летіли, в чорний простір. Там, де промені схрестилися, затанцював вогненний клубочок. Він збільшувався, пульсував. Дальничанин керував променями, і вони ставали то двома бурхливими струмками, то двома мечами.

— Я створюю перепади енергії, — пояснив він так просто, наче робив буденне діло. — Це призводить до збурення простору, а потім до зміни руху частинок. Я можу змінювати енергетичні заряди частинок, напрямок їхнього руху — і рідина тече знизу вгору, газ ущільнюється, багатовимірний час рухається в потрібному пам напрямі. Я змінюю ритми пульсації простору.

Вогненний клубочок перетворився на гігантську кулю. На її поверхні бушували смерчі й вибухи. Простір, що здавався пустинним, заповнили багряні, сріблясті, золотаві відблиски. Це була радіспа пожежа — пожежа руху, життя, чого люди не могли уявити в найсміливіпиїх мріях. Було відчуття, ніби це вони запалили нову зірку, ніби вони можуть змінювати обертання частинок і керувати часом. Щастя од відчуття такої сили і напруження, яких вони ніколи не знали, охопило їх, зріднило, зробило частинками єдиного цілого. Здавалося, вони от-от створять світ, з яким зіллються воєдино в гармонії. Цей світ стане частиною їх, а вони — його розумом, волею.

— Ще зірку! — попросив Кім. — Створіть тут ще одну зірку.

— Не можна, — відповів дальничанин. — Через мільярди років за вашим ліком тут виникне життя, подібне до земного, а дві зорі — то вже зовсім інше життя.

“Істота, яка живе сто років, не турбуватиметься про те, що буде через мільярди років”, — з жалем подумав Роберт. Він уявив, як змінилося б людське суспільство, обличчя планети, якби люди були безсмертні і дбали про те, що станеться через мільйонноліття.

Дальничанин прочитав думки Роберта і, ніби на це сподівався, запропонував:

— Ви можете лишитися зі мною назавжди. Ви уникнете хвороб і смерті, а отже, і страху перед майбутнім. Ви не будете більше ні егоїстичними, ні злими, ні скупими, адже “я” і “вони” не роз’їдатимуть вас суперечностями. Ви будете безсмертні й могутні, отже і щасливі…

“А чим ми заплатимо за це? — подумав Роберт. — Ми віддавали за зернятка знань і могутності здоров’я, молодість, ми втрачали близьких людей. Ми так звикли за все платити, що не можемо інакше…”

Вадим пригадав бронзові осінні ліси і повітря, таке чисте, що видно було срібні павутинки, які плавали в ньому. Ось насупились хмари — важкі, непривітні. Вадим не любив осінніх дощів, але тепер згадавши про них, сумно сказав дальничанину:

— Ні, я не залишусь.

“Чому він не примушує нас, якщо це йому треба?” — подумав Кім і почув відповідь дальничанина:

— Не можна примусити зайти в майбутнє. Для майбутнього треба визріти.

Погляд Свєтова прояснів. Цей хлопчик, Вадим, який так легко прийняв рішення, допоміг йому. А було нелегко. Свєтов добре розумів, що пропонує дальничанин. Хіба не безсмертя потрібне йому, щоб здійснити свій задум про подорож у центр галактики?

— Ви зможете повернутися потім на батьківщину, набувши такого вигляду, як зараз, — сказав дальничанин.

Роберт подумав: “У цьому — пастка. Варто тільки погодитись, і ми станемо іншими, у нас виникне інша мета і бажання. Ми втратимо самих себе, і нам не буде чого повертатись…”

Він хотів попередити Свєтова, але почув його голос:

— Спасибі за пропозицію. Я не можу її прийняти.

“Він старіший за нас і краще знає ціну часу”, — подумав Кім. Йому хотілося щось спитати, але він промовчав.

Дальничанин повернувся до Роберта, до того, кого на Землі вже двічі вважали загиблим і хто, коли вірити здоровому глузду, повинен був давно загинути…

“Безсмертя… Це дуже привабливо. Це більше, ніж голубе небо і птахи, та менше, ніж ковток води для подорожнього в пустелі. Йому потрібен бурдюк з водою, ріка тільки затримає його в дорозі…”

Дальничанин зрозумів його і кивнув Кімові: тепер, мовляв, твоя черга. А Кім думав:

“Чи не для того природа й створила людину, щоб вона створила себе?” Вій повернувся до товаришів — до людей, які ніколи не могли завбачити того, що він скаже, — і промовив:

— А чому б мені не лишитися тут?

Його погляд, як завжди, був запитливий.

Губи Роберта ворухнулись, але він подивився на Свєтова й промовчав.

— На все добре, друзі, — сказав Кім так, ніби нічого особливого не сталось, а його рішення не могло бути для них несподіванкою.

…Вони опинилися коло бурхливого фіолетового струмка. Вдалині, біля горба, видно було націлений у небо ніс ракети. Трьом землянам він здавався єдиною реальністю на цій планеті.

ЧЕРВОНІ ЯГОДИ

Науково-фантастичне оповідання

І

Хтось тихо і нерішуче постукав у двері…

Василь Кузьмич намагався уявити собі людину, яка зараз увійде. Поки двері повільно прочинялись, він устиг подумати: “Затурканий, від якого відцуралися лікарі? Чи, може, один з місцевих знахарів?”

Чоловік був схожий і не схожий на тих, кого уявляв собі Василь Кузьмич. Худе, обвітрене обличчя. Крізь засмагу проступала хвороблива блідість. Різкі зморшки біля очей, як у кожного, хто звик щулитися на південному сонці. Повіки напівприкриті, виразу очей не видно. Ніс з горбинкою. Чоловік більше схожий на араба, аніж на таджика. Василь Кузьмич відповів на привітання і вказав на стілець:

— Слухаю вас…

Усім своїм виглядом він одверто показував, що в нього обмаль вільного часу. Відвідувач зрозумів це.

— Візьміть мене з собою.

“Звідки він міг довідатись про мої плани?” — здивувався Василь Кузьмич. Спробував заглянути у вічі відвідувачеві, але той одвів їх.

— Я кілька разів водив на Памір геологів. Був провідником, робітником, оператором…

— У вас виразка шлунка? — спитав Василь Кузьмич.

Відвідувач не здивувався, що лікар одразу визначив з його зовнішнього вигляду хворобу, і, знаючи, що почує далі, випередив останню фразу Василя Кузьмича:

— Не турбуйтесь, я витримую великі навантаження.

— Саме цього й не слід робити, — повчальним тоном сказав Василь Кузьмич.

— Мене лікували два роки, а хвороба загострилась, — пояснив відвідувач, і його гортанний акцент прозвучав виразніше. — Тепер тільки операція…

— Ну й що? — знизав плечима Василь Кузьмич.

— Ви підете по ягоди галуб-явана? — запитанням на запитання відповів відвідувач, і в голосі його вже не було нерішучості. — Мені сказали, що вам пощастило знайти записки Сейкіла і ви хочете перевірити його рецепти.

— А ви знаєте про Сейкіла, про спалювачів трупів? — поцікавився Василь Кузьмич. Він припускав, що предками спалювачів трупів були греки, які служили у військах Олександра Македонського. Завойовник поселив їх у передгір’ї Паміру як колонізаторів. Якщо здогадки слушні, то медицина спалювачів трупів сягає корінням у медицину стародавніх греків.

— Дещо знаю. Я хотів би спробувати полікуватися за його рецептами. А не допоможе — тоді операція.

— Почекайте до мого повернення, Якщо знайду ягоди…

— Я допоможу вам знайти їх, — у голосі відвідувача почулася дивна впевненість.

— У мене вже є один помічник. Більше мені не треба, — нетерпляче мовив Василь Кузьмич, присуваючи до себе книгу.

Але відвідувач і не думав іти.

— Ви не будете нічого платити мені.

— Ви хворі, виснажені. Вам не можна вирушати в таку дорогу, — роздратовано заперечив Василь Кузьмич. — До речі, звідки ви знаєте про мої плани?

— Чутки, як вода, а людське мовчання — як решето.

“Цікавий тип, — подумав Василь Кузьмич. — Чи не авантюрист? Шкода, що немає часу з’ясувати це”.

— Даруйте, до побачення, — сказав він, розгортаючи книгу.

Відвідувач ступив крок до столу, вперше підвівши очі. Вони були пильні і зовсім небоязкі.

— Все-таки ви візьмете мене. Я — правнук Сейкіла.

“Авантюрист!” — вирішив Василь Кузьмич, уже думаючи, як би швидше позбутися відвідувача. А невідомий дістав з кишені паспорт і поклав на стіл перед лікарем. Василь Кузьмич прочитав: “Румі Сейкіл”.

— Чого ж не сказали про це одразу?

— Боявся, що ви марновірні.

Василь Кузьмич згадав закон спалювачів трупів: “Наші таємниці живуть з нами і відійдуть з нами”. Якщо комусь із чужинців щастило проникнути в таємниці племені, його вбивали. Були випадки, коли люди племені знаходили такого чужинця і в інших країнах. Спалювачі трупів не спинялися ні перед чим, щоб знищити викрадача їхніх таємниць.

Румі підійшов ближче до Василя Кузьмича, глянув у вічі:

— Думав, що ви можете злякатися…

Перш ніж учений зрозумів, що це пастка, він попав у неї:

— Гаразд, якщо ви — правнук Сейкіла, то маєте право йти зі мною. Тільки не думайте, що я доводжу свою сміливість…

Румі всміхнувся.

— Усі знають, що дурні звичаї вмирають раніше за людей.

— Залишіть заяву і документи, я попрошу оформити вас, — запропонував Василь Кузьмич. — А поки що розкажіть трохи про плем’я і свого прадіда. Історики згадують, що Сейкіл був колись знаменитий лікар. Я думаю, він використав знання стародавніх греків, поєднавши їх з місцевою народною медициною.

— Очевидно, ви знаєте більше за мене, — сказав Румі. — Я чув од діда, що його батько був великий лікар. Але дід протоптав собі іншу стежку — став мисливцем. І мій батько прийняв від нього рушницю, але він дуже рано помер. За ним тінню пішла і мати. З тринадцяти років я лишився сиротою, жив у діда, потім — у батькових друзів. Тепер мені тридцять вісім, а я нічого не зробив у житті. Був чужою тінню, ішов по чужих стежках, навіть гнізда не звив… — у його голосі бринів жаль за прогаяним. — І книга минулого розкрита перед вами, а не переді мною. Прадідові нотатки розшукали ви. Я тільки чув про них і мріяв їх прочитати. Мало бути нащадком великого — треба осягнути велич.

Він швидко глянув на вченого:

— Кажуть, ви великий спеціаліст не тільки в народній медицині, ви прекрасно знаєте історію Паміру.

— Чутки ці дуже перебільшені, — заперечив приємно вражений Василь Кузьмич.

II

Василь Кузьмич і Румі вилетіли вдвох — помічник ученого несподівано захворів. Літак ніс їх над степом, вкритим кущами янтака — верблюжої колючки. Маленькі, круглі, вони були схожі на їжаків. Поруч з аеродромом, де приземлився літак, дзюркотіла вода в арику й сухо шелестів пісок. Вода дзюркотіла дужче, пісок лише вкрадливо нагадував про себе, чекаючи, поки люди вирушать у путь.

Потім потужний вертоліт проковтнув людей і в своєму череві легко переніс через пісок та воду, промчав над берегами Сирдар’ї, де, за переказами, колись владарювали тигри.

Василь Кузьмич показав униз, на густо порослий очеретом берег, і прокричав на вухо Румі:

— Кажуть, що там можна пополювати на тигрів!

— Я їх не бачив, — відповів Румі і несподівано без тіні усмішки додав: — Мабуть, тигри, що надумали вціліти, перетворилися на котів…

Василь Кузьмич засміявся, уявивши собі цей процес перетворення.

Вертоліт вивергнув людей із свого черева уже за підніжжям Паміру, оглушливо застрекотав і полетів…

Василь Кузьмич розклав на великому камені карту, вийняв записника.

— Якщо вірити Сейкілу, звідси треба йти через Гадючу ущелину. Невже немає коротшої дороги?

— Є, — відповів Румі. — І не треба сунутися в Гадючу. — Він показав шлях на карті.

— Чудово, — зрадів Василь Кузьмич. — Це значно ближче і до того ж безпечніше. Адже ущелина недаром називається Гадючою.

— Недаром, — підтвердив Румі.

— Отже, підемо отак, — і олівцем уже почав вести лінію.

— Треба вірити старому Сейкілові, — несподівано сказав Румі. — Він знав багато шляхів, але вибрав один. Як ви думаєте, чому?

— Не знаю, — розгублено мовив учений.

— І я не знаю. Отже, треба йти його стежкою.

— Дивна логіка, — знизав плечима Василь Кузьмич.

— Хочете перевірити його рецепт, то йдіть його дорогою.

“Певно, він має слушність. У всякому разі варто рискнути”, — подумав Василь Кузьмич. Він був не з боязких, але даремного риску не любив.

Вони перевзулися в чокої — легкі мисливські черевики з сириці — і взяли на плечі важкі рюкзаки. Стежка то круто йшла вгору, то петляла між скелями та камінням. Василь Кузьмич і Румі не звертали з неї. Тут нічого мудрували: стежку проклала не одна людина. Її прокладали і перевіряли тисячі людей протягом багатьох років. І коли стежка в’ється змійкою, значить, так легше вибиратися на гору. Якщо обходить камінь — ненадійний камінь, обходить струмок — небезпечний струмок. Точніше кажучи, стежку не прокладають, а творять — як пісню, як легенду.

Ось стежка побігла вниз, і Румі застережливо підняв руку.

Перед ними лежала Гадюча ущелина. Вона нічим не відрізнялася від інших ущелин — яскрава зелень з густими тінями, з неї стирчали посріблені щербаті скелі. Ущелина очікувала людей мовчки, без зловісного сичання і промовистого шелесту.

Румі дістав ножа, зрізав дві гілки, обстругав. Одну дав Василеві Кузьмичу.

Спираючись на кийки, вони почали сходити вниз. Камінці не котилися з-під ніг — отже, Румі правильно ступав по стежці. Тіні пливли поруч, то зникаючи, то знову з’являючись.

Ось Румі низько нахилився, проходячи під навислими гілками, подав знак, щоб учений зробив те саме. Василь Кузьмич приготувався одвести гілку вбік і здригнувся. Гілка подивилася на нього блискучими очима і засичала. Це була гадюка. Вона лізла на дерево, певно, щоб поласувати пташиними яйцями.

Василь Кузьмич інстинктивно підняв кийка. Гадюка поповзла по гілці, намагаючись якнайшвидше сховатися в листі, сонячний промінь ковзнув по її яскраво-зеленій з жовтими цятками лусці. Василь Кузьмич опустив кийка і пішов далі стежкою. Румі швидко глянув на нього, але нічого не сказав. Їм довелося йти значно повільніше і обережніше. Тепер змії траплялися на кожному кроці. Кілька разів Василь Кузьмич помічав щитомордника, на галявині побачив кобру. Добре, що вона була досить далеко і тільки повернула голову до людей. Василь Кузьмич знав, як блискавично нападає ця гадюка. На невеликій відстані навіть досвідчений мандрівник не встигав захиститися.

Раптом з дерева на плече Румі впала зелена стрічка. Василь Кузьмич ледве стримався, щоб не закричати. Тамуючи тремтіння в голосі, він сказав:

— Румі, не рухайтеся різко — у вас на плечі змія.

Румі трохи повернув голову, скосив очі, потім швидко схопив гадюку за голову. Зелена стрічка вигнулася, почала пручатися, силкуючись звільнитись, але було пізно. Румі ножем розкрив змії пащу і сказав:

— Вона не отруйна. Досить невинне створіння.

— І все-таки я б не радив… — почав Василь Кузьмич, але Румі вже підніс змію до гілки, і вона зникла в листі.

— У спалювачів трупів є повір’я, що після смерті добрі люди перетворюються на змій, а хижі — на голубів, щоб сховатися від кари за гріхи, — наче між іншим, сказав Румі.

— Це повір’я вони зберегли від стародавніх греків, — підтвердив Василь Кузьмич. — У багатьох стародавніх людей змія уособлювала не підлість, а мудрість. — Він ступив кілька кроків і несподівано сказав: — Людині завжди було властиво переносити свої якості на тварин.

Румі поманив його до себе і показав на галявину, де гралося кілька змій. Вони перепліталися в живий канат, терлися головами одна об одну, ніби цілувались. Потім відводили голови, піднімали їх, розгойдуючись…

— Танець змій, — прошепотів Василь Кузьмич, зацікавлено стежачи за плазунами.

— Вони люблять, як люди, — сказав Румі і продекламував: — “У любові й ненависті змія зрівняється з орлом, а орел — з людиною”.

— І все-таки стародавні люди даремно приписували зміям мудрість, — сказав Василь Кузьмич, викликаючи Румі на суперечку. — Змії досить примітивні тварини.

— Ви маєте слушність, — несподівано погодився Румі. — Та хіба людські почуття не бувають іноді примітивні? Хіба голод — такий же примітивний, як у змій, — не може заглушити в людей найскладніші почуття?

— Не в усіх, — нахмурився вчений. — Різниця між людьми більша, ніж між якими завгодно тваринами одного виду. Саме це і є однією з головних відмінностей людини.

Василь Кузьмич ішов за Румі і думав уже не про змій, а про Румі. Ця людина цікавила його дедалі більше. Іноді здавалося, що знання лісу і гір він успадкував, як інстинкти, від своїх предків, але Василь Кузьмич розумів, що це тільки здається. Правда, у Румі збереглися гостріші, ніж у жителів міст, почуття: запахи й сліди промовляли йому більше, ніж їм. Проте в основі його знання був досвід. “Яку ж роль у даному разі відіграє інстинкт? Чи я не применшую його значення?” — думав учений.

Вони проминули ущелину, і Василь Кузьмич дістав карту. Тепер стежка круто йшла вгору. “Будеш іти, видиратись, оступатися, повзти, — писав Сейкіл. — Очі дикої людини гір стежитимуть за тобою. Остерігайся розгнівати її. Пам’ятай: ти ввійшов у її дім, вона — господар. Хоч якою дивною здавалася б тобі її поведінка, не показуй свого здивування, вона у себе вдома. Смиренно прийми її звичаї, і вона не заподіє тобі кривди”.

Василь Кузьмич дав прочитати Румі ці записи. Спитав:

— Вам доводилось бачити галуб-явана?

— Ні, — відповів Румі. — Але я не бачив і далеких зірок. Мені розповідають про них астрономи.

— Ви чули про суперечку навколо снігової людини, — впевнено сказав учений.

— Коли не можеш побачити і не хочеш повірити, не кажи зразу ні “так”, ні “ні”. Сейкіла ви теж не бачили. Та коли йдете по його ліки, його шляхом, то виконуйте його поради.

— Умовили. Не будемо дражнити галуб-явана.

— Не будемо, — цілком серйозно сказав Румі.

І від цієї серйозності Василеві Кузьмичу стало не по собі. Здалось навіть, що він відчуває на собі чийсь важкий погляд — ніби хтось дивиться на нього з лісових хащів. І потім ніяк не міг позбутися цього відчуття — не допомагали ні холодна розсудливість, ні образливі слова, якими він картав сам себе.

“Як мало нам треба для тривоги, — подумав він. — Мабуть, тому, що все життя — то ходіння по тонкому канату над безоднею. Чим більше знаєш, тим більше непокоїшся. Але ж має бути все навпаки. Боятися повинен той, хто знає менше про світ, тобто забобонний. А я вільний од забобонів. Чого ж я тепер боюся? Коли навіть снігова людина і є, то вона не має ніякої надприродної сили. Вона не має навіть рушниці, а тим часом звичайної людини з рушницею слід було б боятися більше…”

Василь Кузьмич подивився на Румі і по його настороженій ході, по напруженій, аж м’язи позначилися, шиї зрозумів: він теж боїться і намагається приховати свій страх.

Учений почув, як позаду в гущавині щось зашурхотіло. Подумав: “Здалося”. Шурхіт супроводив його невідступно. Румі, очевидно, теж чув його, але не наважувався обернутись. Василь Кузьмич став за деревом — усе стихло. Пішов — знову зашурхотіло. Щось біле майнуло в заростях, блиснули двома вогниками очі.

— Румі, хтось іде за нами.

— Це галуб-яван. Не обертайтесь.

Василь Кузьмич зняв рушницю.

— Хто б там не був, краще налякати.

Румі швидко нагадав:

— Ви самі казали: не будемо дражнити.

Його захриплий од хвилювання голос вплинув на Василя Кузьмича. Але рушницю вчений не повісив знову за спину — поніс у руці. Вони вийшли до гірського озера, зупинилися на відпочинок. Румі розпалив багаття, нагрів воду, кинув у неї тюбики концентрату. В чистий запах лісу й гір влився дразливий аромат.

У гущавині зашурхотіло дужче.

— Ось що, Румі, — сказав Василь Кузьмич, зачерпуючи ложкою суп, — надокучили загадки. Я вийду на свій слід і подивлюся, хто йде за нами.

— Так роблять, коли полюють на тигра. Ми ж ні на кого не полюємо, — заперечив Румі.

Він з’їв зовсім мало юшки — виразка дедалі дужче нагадувала про себе. Іноді він кусав губи, щоб не застогнати.

— Це правда, ми зараз не мисливці. Проте я не хочу бути й дичиною, — рішуче сказав Василь Кузьмич. — Я вийду на слід.

Різкі зморшки біля губ Румі свідчили, як глибоко він осуджує рішення свого начальника.

“От тобі й незвичайна людина! — подумав Василь Кузьмич. — Звичайні забобони. Невже я помилився у своїх здогадках? І він просто малограмотний нетяга”.

Василь Кузьмич знав немало таких людей. На перший погляд здавалось, що кожен з них — колоритна фігура, але за цим колоритом і загадковістю часто крилися безсилля, лінь, непристосованість до життя.

Незважаючи на сердите обличчя Румі, вчений помив свою чашку, склав рюкзак і перший рушив у путь. Він зумисне йшов крізь зарості і кілька разів завертав, щоб, зробивши петлю, вийти на свій слід і несподівано для переслідувача зустрітися з ним віч-на-віч. Василь Кузьмич скоріше відчув, ніж побачив, небезпеку.

Метрів за п’ять попереду виросла снігова гірка. Вона ворушилася і виблискувала янтарними злими очима. За мить мозок ученого “проявив” прийняте зображення, і Василь Кузьмич побачив перед собою снігового барса, який от-от мав стрибнути: зуби вищирені, хвіст злегка смикається. За секунду барс долає п’ятнадцять метрів, отже, п’ять метрів він подолає за третину секунди. Василь Кузьмич блискавично скинув рушницю, але в думці промайнуло: “Пізно!”

І в ту саму мить позад нього почулося ричання. Удар у лікоть, постріл. Рушниця одлетіла в траву. Барс чомусь не стрибнув, а теж заричав і позадкував, потім стрибнув убік і зник за деревами.

Василь Кузьмич обернувся й побачив перекошене обличчя Румі, його палаючі очі, напружене тіло, наче він збирався стрибнути назустріч барсові. Румі довго не міг заспокоїтися. Усмішка торкнула губи, а очі все ще не змінили виразу. Нарешті він усміхнувся по-справжньому і промовив, згадуючи щойно пережите:

— Виходить, не розучився…

— Що? — спитав Василь Кузьмич.

— Чули, як я заричав? Цього мене навчив дід. Він казав: “Коли зможеш так заричати, ні тигр, ні барс тебе не чіпатимуть, утечуть”.

— Секрет племені? — пожартував Василь Кузьмич і, одразу посерйознішавши, додав: — Ви врятували мені життя, спасибі.

— Ні, це завдяки вам ми з дичини перетворились на мисливців, — відповів Румі. — Якби ми не вийшли на слід, звір міг би несподівано стрибнути. Барс або дуже голодний, або поранений. Інакше він не спустився б з гір і тим більше не полював би на людей.

Василь Кузьмич подивився вгору на високі скелі, де, шукаючи поживи, бродять киїки й архари[1] і панують барси та орли. Він перевів погляд на Румі і вперше помітив, як зовнішній вигляд цього чоловіка відповідає навколишній природі — пильно примружені очі і смаглява шкіра, гнучкий легкий стан, нахилений вперед. От тільки хвороба вже позначилася на ньому.

“Місце, де живе людина, прив’язує її до себе і накладає свій відбиток, — думав Василь Кузьмич. — Раніше так було завжди. Але тепер печать професії сильніша від печаті місцевості. Цей процес зачіпає навіть інтимні сторони характеру, стирає національні риси. Добре це чи погано, коли робота, яку виконує людина, поступово стає найважливішим і визначальним у ній?..” Його пробудив від думок оклик Румі. Над ними пролітав величезний птах. Він важко махав крилами, несучи в пазурах якусь здобич.

— Дужий птах, одначе! — захоплено сказав Румі. — Це орел-ягнятник. Молодого архара взяв. У повітрі нікому не хоче поступитися владою. На літак нападає…

Румі замовк, нахилився, підняв кілька камінців:

— А тут, одначе, є виходи мідної руди. Треба ці місця на карті позначити.

Василь Кузьмич розгорнув нотатки Сейкіла.

“…І земля стає жовтою, і камені починають блищати інакше. Ти проведеш там ніч, і дика людина з гір проведе її поруч з тобою, невидима тобі…”

— Румі, дивись, що пише Сейкіл.

Румі нахилився до Василя Кузьмича. Вчений не сумнівався: зараз його супутник скаже, що треба стати на ночівлю. Сам Василь Кузьмич добре-таки притомився, і слова Сейкіла його цілком влаштовували:

“…Шлях свій ти продовжиш за годину до світанку, — писав Сейкіл. — Зійдеш на гору. Там побачиш галявину. Роздягнись і голий повзи по траві не оглядаючись, але пам’ятай про того, хто стежить за тобою. І тільки-но перші промені сонця торкнуться трави, загоряться краплинами крові ягоди. Їж їх, коли тобі дозволить господар — дика людина гір. Їж, як їсть архар, не зривай руками. Їж, скільки зможеш. Потім ще збери і візьми з собою на три дні. В цей час нічого, крім ягід, не їж, і хвороба твоя відійде назавжди…”

Румі швидко знайшов неглибоку печеру. Зібрали сухого хмизу і розпалили багаття. Вчений одразу заснув і не чув, як довго крутився Румі, намагаючись знайти таку позу, щоб хоч трохи вгамувати біль.

Розбудив Василя Кузьмича стогін. Він трохи підвівся на лікті, озирнувся. Багаття горіло тихим, рівним полум’ям. Стогнав уві сні Румі. Великі краплини поту виступали на його лобі.

“Бідолаха, — подумав Василь Кузьмич. — Стримувався, не стогнав цілий день”.

Він торкнувся рукою чола Румі, гарячої вологої шкіри. “Сам собі нашкодив цією мандрівкою, — подумав учений. — Таке напруження нервів і м’язів не може не датися взнаки. Добре, що мандрівка вже скоро скінчиться”.

…Василь Кузьмич і Румі рушили в путь. Стежку ледве можна було помітити по незначних прикметах: яскравіше блищав стертий камінь, нижча трава здавалася темнішою… Нарешті підйом закінчився, почалося широке плато.

— Тут, — прошепотів Румі і почав роздягатися.

Василь Кузьмич тільки плечима знизав: мовляв, роби як знаєш, але сів на траву поруч з ним. Тривога супутника передалася йому. Він знову чув хрускіт гілок, відчував чийсь погляд. Трава була мокра од роси, крізь одяг проникав холод. Попереду Василя Кузьмича безшумно повз по траві, мов нічний хижак, Румі. Його мокра шкіра блищала, наче луска. Вони перепочили не більше як п’ять-шість секунд і знову поповзли. Перше рожеве проміння пробилося крізь листя, пробігло по траві, і коли Румі розвів рукою кущі, блиснули криваві краплинки. Можна було подумати, що він поранив руку і на кущі бризнула кров.

Румі зробив кілька швидких рухів і почав зривати ягоди губами й їсти їх. Василь Кузьмич кілька секунд спостерігав цю комічну картину випасу, потім рішуче підвівся, зірвав кілька ягід і покуштував.

Його губи скривила гримаса, і він весело зареготав. Учений бачив здивовані осудливі очі Румі, але спинитися не міг: сміх переходив в істерику. Він схлипував, намагаючись вимовити якесь слово, але звуки зливались, і нічого не можна було розібрати. Нарешті перший заряд було витрачено, і Василь Кузьмич промовив крізь сміх, який душив його:

— Суниці!

Румі, що все їв ягоди, здивовано подивився на нього.

— Так, так, звичайні суниці. І за ними йти на Памір? — Василь Кузьмич нарешті справився з другим приступом сміху і сказав: — Велике відкриття! У кожному довіднику лікарських рослин сказано, що суницями лікують шлункові захворювання, в тому числі й виразки. Природно, лікування триває роками і не завжди дає бажані наслідки. Ну й насміявся з нас ваш предок! Дотепна людина Сейкіл.

Румі спокійно їв ягоди.

— Та годі вам, Румі! Час рушати назад. Згадуватимемо цю експедицію як забавний анекдот, розказаний з допомогою стародавнього гумору. Ходімо!

Та минуло ще близько години, поки Румі наївся ягід і нарвав їх у кошик на три дні дороги, як радив старий Сейкіл. Василь Кузьмич посміювався з нього й у місті, але чим більше часу минало, тим серйознішим ставав учений.

Румі змінювався на очах. На лобі у нього вже не було поту, судороги страждання не спотворювали обличчя.

“Самонавіювання”, — думав Василь Кузьмич. Одначе самонавіювання не дало б такого наслідку, надто вже він ефективний. Змінився навіть колір обличчя Румі, зникла синява і характерна жовтизна.

Через якийсь час рентген і дослідження показали, що виразка почала зарубцьовуватись.

Василь Кузьмич крутив у руках фотоплівку, дивлячись то на неї, то на Румі.

“Що ж сталося? — напружено думав він. — Гостра виразка. Зцілення за короткий час, про яке говорилося у стародавньому рецепті. Звичайні суниці і самонавіювання… Чекай-но, старий, не поспішай. Згадай ще раз рецепт…”

Тьмяне світло здогаду замигтіло в мозку: “Суниці ростуть у горах. Там, де є виходи мідної руди. Певно, суниці мають особливі властивості, зв’язані з місцем, де вони ростуть. До того ж Сейкіл створив нам особливі умови: важкий шлях, небезпека, граничне нервове напруження… Можливо, саме це мав на увазі старий мудрець. Весь комплекс. Те, про що іноді забуваємо ми. А потім дивуємося: чому вирощений на плантаціях женьшень не дає того ефекту, про який писали стародавні лікарі, і звинувачуємо їх у надмірній фантазії…”

Василь Кузьмич вийняв записи Сейкіла, прочитав їх.

Він так захопився, що про все забув. І отямився тільки тоді, коли почув голос Румі.

— Ідучи стежкою мудреця, виконуй його поради.

Василеві Кузьмичу раптом захотілося заперечити чи то Румі, чи собі самому.

— Не всі поради треба виконувати. Навіщо, наприклад, Сейкіл вимагав роздягатися на галявині й повзти?

— Там була роса. Вона теж лікує…

“Він уміє думати, цей чоловік. Я не помилився в ньому. І хто знає, ким би він став, якби обрав інший шлях у житті. Та зараз мова не про нього. І не про Сейкіла, який не міг ставити багатьох дослідів, доступних нам, але вмів думати. Мова — про нас, про мене, про моїх колег і товаришів. Невже усе полягає в тому, що ми навчилися ставити досліди і розучилися спостерігати? Точніше, нам завжди бракує часу на вивчення природи. Вона ж ставить у мільйони разів більше дослідів, ніж ми. Кожен її рух і подих — дослід. А ми такі зайняті експериментами у своїх лабораторіях, що на осмислення наслідків їх лишається дуже мало часу, ми робимо своє пізнання надто об’єктивним, спрямовуючи його по одному шляху і відсікаючи всі інші. Де ж вихід? Втрачати і набувати? Набувати і втрачати — і завжди мучитися сумнівами: чи не втрачаємо ми більше, ніж набуваємо?”

Він підвів очі на Румі, наче сподівався почути відповідь на своє німе запитання. А Румі зацікавлено дивився на нього, чекаючи, що скаже вчена людина про його зцілення.

Обидва дивились один на одного, чекаючи відповіді…

ПІДСТАВА ДЛЯ ОПТИМІЗМУ

Фантастична повість

Глибоко вдячний директорові музею Пам’яті про війну, котрий надав мені змогу скористатися з фотокопій цих сторінок щоденника. Наперед перепрошую читачів за ті незначні виправлення, що їх було зроблено, щоб не називати країну, де відбувалися події. Адже ці події, не були якимись винятковими — згадаймо хоча б те, що відбувається нині в деяких країнах Латинської Америки, Африки, Європи: фашизм подекуди піднімає голову, його остаточно не знищено. А художня література прагне до вияву закономірностей…

Автор.

20 серпня, ранок

Чиясь рука важко лягла мені на плече. Я завмер, напруживши м’язи, ніби й справді почув: “Вас арештовано!”

Глянув скоса і побачив два чорні черевики з тупими носами. Отже невідомий — сам один.

Все подальше відбулося блискавично.

Я напівобернувся, обома руками схопив його за руку, присів і швиргонув через себе на каміння. Певно, він теж був не новачок у таких ділах, бо не гепнувся, як мішок, а рвучко схопився на ноги, хоча й застогнав.

— Мене послав Поводир!

— Чого вам треба? — спитав я, тримаючи напоготові ножа.

Стріляти небезпечно: постріл може привернути увагу.

— Заспокойтеся, професоре! Я ж вам сказав: мене послав Поводир.

Іншого разу ці слова заспокоїли б мене, іншого разу — не тепер.

— Що йому потрібно од мене?

— Він наказав супроводжувати вас.

Я приготувався до стрибка, він помітив це і поспішив додати:

— Спершу вислухайте.

Зволікати було небезпечно, особливо для такого невдахи, як я, проте кивнув головою, мовляв, говори.

— Ви маєте слушність, що не довіряєте Поводиреві. Він і справді велів мені супроводжувати вас, але при першій-ліпшій нагоді вбити, а труп віддати властям для розпізнання. Адже за вас призначено чималу винагороду.

Ще б пак! Учений — то таки справжня здобич. І ціна на неї вища для них — поки я живий, для Поводиря — коли я мертвий.

— Поводир хоче одвернути від себе увагу. До того ж, чому б і не заробити? Правда, довелося б поділитися зі мною…

— А хто ви? — запитав я.

— Колишній співробітник Поводиря по канцелярії штабу. Лікар, як і ви. Сподіваюся, подробиці вас не цікавлять. Головне, що тепер інтереси наші збігаються, правда ж? Поводиреву карту бито, а я зовсім не хочу здихати разом із ним. Тож і вирішив усе вам розповісти, щоб потім разом утекти.

— І ви знаєте куди?

— Вгору по річці. Іншої дороги немає. Про всяк випадок я сказав:

— А хіба не можна переховатися в місті?

— Вони вже наступають нам на п’яти. Депутат вас продав.

“Чого мені ще сподіватися? Мене давно вже продано і перепродано, — подумав я. — Усі, хто міг, на цьому заробили. Для них я тільки дичина. Для них ворог кожен, хто ставить вище за все інтереси науки. А ворога вони цькують. Чого ще сподіватися від людей?”

— Чому я маю вам вірити?

— Не вірте. Випробуйте. Я вам розповів про задум Поводиря, хіба це нічого не важить? Один у джунглях довго не протягне — ні ви, ні я. У нас спільні інтереси, принаймні, на найближчий час.

Що ж, це правда. Зрештою, я дуже добре знав Поводиря, краще, ніж він того хотів би.

— Гаразд. Підемо разом. Але якщо ви щось там собі надумали, нарікайте на себе… Як вас називати?

— Яном. Так мене звуть тепер.

Він дивився мені просто в очі. Колись я вірив таким поглядам. Боже мій, як давно те було, і яким наївним диваком був я сам!

— Ну що ж, Яне. Спочатку пообідаємо, десь поблизу. Можливо, це буде останній наш обід у цивілізованому світі… Ходімо!

Я кивнув головою, мовляв, іди. Він пішов перший, правда, іноді озирався, щоб пересвідчитися, чи не схибив, чи туди йде, куди слід.

Інколи назустріч нам ішли поодинокі перехожі. Проїхав поліцейський патруль. Ян поводився бездоганно. Він не давав ніяких підстав для підозр.

Ми прямували по вулиці торгового району. Крамнички, ятки, знову крамнички, нарешті — багатоповерхові будинки з яскравими гарними вітринами. Що далі, то вищі й багатші. На вулиці зробилося людно і гамірно.

Зовсім не приховуючи, що перевіряю його, я запитав Яна дещо з медицини. Відповісти на мої запитання міг тільки фахівець.

І він відповів. Відповів швидко, без заминки.

Я глянув на його міцні руки з довгими пальцями.

— Хірург?

— Нейрохірург. І психіатр. — Він пильно подивився мені в очі. — Так само, як і ви…

— То ви знаєте мої праці?

— Звичайно. Коли ви почнете мені більше довіряти, професоре, я дозволю собі де про що запитати вас у зв’язку з вашими роботами.

І тут він трохи схибив. Усміхнувся. Мабуть, він рідко всміхався, тож не навчився мистецтву фальшивої усмішки, і вона виказала його. Надто вже він радів з того, що так вдало обминув усі пастки. В його усмішці була зловтіха. Я одразу помітив це.

Ми проминули готель, пройшли повз двері ресторану. Ян ішов далі — туди, де сяяли вогні неонових реклам, але я зупинив його.

— Пообідаємо тут.

— Але ж тут незатишно.

Те, що не годиться для нього, цілком годиться для мене. А може, він розраховував саме на таку мою реакцію?

Я зробив нетерплячий рух, і Ян слухняно пішов до дверей ресторану. І знову припустився помилки.

Він завагався лише на якусь мить, завагався, ніби розмірковував, чи не схочу я увійти перший, і прочинив двері трохи ширше, ніж то було потрібно, — саме настільки, щоб у приміщенні побачили й мене.

Цим він посилив мої підозри.

Проходячи повз швейцара, Ян ніби ненароком почухав мочку вуха. Цей жест мовою людей Поводиря означав: уважно подивись на того, хто йде за мною.

Не думаю, щоб то була випадковість.

Я сів за столик поруч із входом до іншого залу. Там, якщо звернути праворуч, — сходи і двері. За ними — коридор, потім довгі сходи, що ведуть до винного погреба, звідки можна вибратися у покинутий кар’єр, а вже звідти вийти в квартал Кубамги.

Я намацав у кишені невеличку пробірку, відкоркував її і дістав крихітну таблетку — не більшу за макове зернятко. Затис її між двома пальцями і поволі витяг руку.

Отже, настала моя черга, мій час.

“Усі твої витівки, Яне, всі знання, досвід, сила волі — все безсиле перед крихітною таблеткою. Аміталовий препарат вплине насамперед на залози, на тваринне начало в людині, а воно, якщо вже, прокинеться, буде сильніше за людське”.

Я присунув до себе попільницю, потарабанив пальцями і по столу, поправив чуба, — хай Ян бачить, що в руці у і мене нічого немає.

Я сподівався, що поки офіціант принесе вино й закуску, Ян забуде, що рука моя побувала в кишені. Отоді я й укину в чарку невеличку безбарвну таблетку, здатну перетворити найміцнішу духом людину на безвольну ляльку.

Я замовив пляшку найкращого коньяку — пити так пити!

— Остання чарка на довгу дорогу! — я потягся за коньяком і непомітно вкинув таблетку в Янову чарку.

За кілька хвилин я міг пересвідчитися, яких великих успіхів досягла в наш час психофармакологія.

Очі Яна втратили свій блиск, у кутиках рота з’явились притаманні стану безвілля зморшки, на лобі виступив піт.

— Яне, я твій друг! Справжній друг, кращий за всіх твоїх друзів, — почав я ласкаво, водночас ніби накреслюючи зором дві подовжні риски на його обличчі — від брів до підборіддя.

Я пильно дивився на нього, примушуючи його не кліпати очима. Відчував, як мій погляд вільно, наче скальпель у м’які тканини, входив у його очі. Він поринав в глиб клітин його ослаблого мозку, гасив сторожові пункти свідомості.

Я запитав:

— Хто тебе послав?

— Поводир.

— Завдання.

— Переконати тебе, що я особисто нічим тобі не загрожую. Поводир передбачав, що ти не повіриш мені. “І тоді, — сказав він, — ти зізнаєшся, що мав намір убити професора, а труп віддати властям для розпізнання. Цьому він повірить, бо давно знає мене і мої звички, мій стиль і те становище, в якому я опинився. Треба домогтися його довіри, а потім зробити те, в чому ти зізнався; вбити, а труп віддати поліції. Бо все одно вони піймають його, і тоді йому буде гірше”.

— Отакі турботи? Ну чим тобі не рідний батечко? — проказав я на якусь мить забувши, що переді мною не людина, а безвільна лялька.

— Так точно, професоре! — по-військовому відрубав Ян, силкуючись звестись із стільця.

Та оскільки це йому не вдавалося, він хвацько пристукнув під столом каблуками.

Отже, Поводир вирішив застосувати досить банальний прийом. Його намір не був для мене несподіванкою — дивувало тільки те, що він вирішив усунути мене з дброги, не захопившії схеми мого апарата — мого винаходу, мого дітища. А втім, у Поводиря на це просто немає часу. Хоч у мене часу теж немає.

— Запам’ятай, що я тобі зараз скажу! — Я знав, що кожне моє слово вкарбовується в клітини його пам’яті. — Я нікуди звідси не піду. Лишуся тут. Тут буду переховуватися. Зробдю собі ще одну пластичну операцію і чекатиму кращих часів… Зараз я піду звідси, а ти, друже, посидь ще. Десь за годину по тому заплати і йди до Поводиря. Розповіси йому все, що я тобі сказав. Повтори слово в слово.

Ян сидів нерухомо, втупивши погляд в одну точку. Я ще тримав у своїй свідомості нитку навіювання, готуючись її обірвати. Зробив я це тільки тоді, коли відчинив двері винного погреба і почав спускатися сходами.

Сходи ті нескінченно тяглися вздовж похмурих вологих стін. Попереду, в напівтемряві, видно було обриси ве личезних бочок. Я проминув їх і мало не заблукав — коридори розходилися в різні боки, й тільки один вів д кар’єру.

Я повернув ліворуч — не тому, що згадав, куди треб йти, а просто всупереч так званому “інстинкту правої руки”. Цей шлях привів мене до виходу з ресторану. Я наважився ввімкнути ліхтарик — жовта пляма світла застрибала по стіні й освітила напис, який було зроблено грубезними літерами по небіленому каменю: “Пам’ятай про друзів!” Нарешті! Отут він і починається, коридор, що веде до кар’єру.

Я вже був майже біля нього, коли мій напружений слух уловив звуки чиїхось кроків. Вони лунали позаду, там, де вхід до погреба. Отже, мене переслідують. Що робити? Заховатися в кар’єрі? Тут міг би сховатися цілий полк солдатів, але поки я сидітиму, хорти встигнуть перекрити всі входи та виходи і зрештою знайдуть мене. Мій порятунок зараз — це виграти час.

Тримаючи ліхтарик у лівій руці, а ніж — у правій, я побіг, намагаючись не тупотіти.

Бігти було дедалі важче. Звичайно, по рівному я, незважаючи на свої шістдесят, міг пробігти набагато більше, не відчуваючи втоми, але в кар’єрі мені довелося перелазити через купи каміння.

Переслідувачів я не чув, та це не втішало мене. Якщо вони догадаються, що я переховуюсь у погребі, пошуки навряд чи заберуть багато часу. Зрештою вони зрозуміють. куди я подався…

Промінь ліхтарика торкнувся яскравих камінців. Спалахнули спогади. Недалеко від цих місць, ближче до центру міста, є ресторан “Чорна хустка”. Там ми відзначали день зустрічі друзів. Стіни ресторану облицьовані плитками, в яких блищали шматочки кольорового скла.

В тому ресторані я подарував одній жінці рубіновий браслет. Я був напідпитку, а вона намагалася вивідати мою таємницю. Марно. Коли вона зрадила мене, виказала-я встиг зникнути.

Мене давно переслідували хорти — політики і поліція, фанатики різного гатунку й уподобань, ублюдки і просто заздрісники. Мене зраджували друзі і союзники, проте у мене завжди був невеличкий виграш у часі — і він рятував невдаху.

Я перестрибнув через нагромадження рейок, по яких колись тут рухались вагонетки. І побіг далі. Дихати стало легше, дорога стала рівніша. Але я так втомився, що лавіть моя ненависть трохи притлумилась — надто вже багато ворогів було у мене, тож чи варто думати про перемогу? Хіба що вони переб’ють один одного у безглуздій колотнечі…

Дерев’яні містки. Вихід із кар’єру. Нарешті!

Я вже не біг — швидко пішов. Потяглися вулиці околичного кварталу. Пил, бензиновий гар, випари асфальту.

Я сторожко роззирнувся. Здається, засідки нема. Не встигли, знов спізнилися. Можливо, за кілька хвилин вони й налетять сюди, але ці короткі хвилини врятують мені життя.

Я перейшов вулицю і поспішив до зупинки автобуса. Хорти спізнилися хвилини на дві. Коли я був уже на зупинці, до виходу з кар’єру під’їхало шевроле. Троє молодиків вистрибнули з нього.

Можливо, що це не поліцейські нишпорки, а люди Поводиря, та мені тепер байдуже. Я вдивлявся в глиб вулиці — автобуса не було. Довелося йти. Завернув за ріг. Вулиця була гомінка, людна, треба було поспішати. Світлофор горів червоним, але я рішуче ступив на бруківку, не звертаючи уваги на свистки регулювальника, що сидів у своєму “гніздечку”, на рівні другого поверху. Все одно він полінується виходити, та й не встигне мене затримати.

Ще кілька поворотів, і я на базарі — такому собі стихійно виниклому торжищі.

Проштовхуючись крізь різношерсту юрбу, помічаю і жевжиків в урочисто чорних костюмах, і перекупок в за-хвеськаних довгих спідницях, і якихось дженджуристих молодиків у розшитих барвистих жилетах. Груди святково вдягнених міднолицих метисів — акдайців — буди розцяцьковані срібними монетами і дешевим намистом. Тут і там вешталися жебраки. Багатіїв не було — не той район.

На обличчях у декого — розмальовані маски — певно, у акдайців було свято. Акдайці — християни, проте в їхніх звичаях багато язичеського, що передавалося з покоління в покоління. Вони ще зберігали рештки своєї історії, культури…

Цікаво було подивитися б зараз у дзеркало — мабуть, мене й не відрізниш од акдайця — обличчя вкривала густа червоняста курява, яка осіла ще в кар’єрі.

Озираюся. Неподалік зупинилося знайоме мені шевроле. Невже натрапили на мій слід? Зриваю з акдайця маску, і, поки той не оговтався, надіваю її собі на обличчя, намагаюся загубитися в натовпі. Проштовхуюся в самісіньку гущавину. Юрба кудись та винесе мене.

Хтось підносить мені до рота пляшку з касфою — горілкою, яку виготовляють із насіння сорго, кукурудзи та земляного горіха. Машинально ковтаю раз, удруге. Вогняна рідина обпікає горло, і я мимохіть відхиляюсь.

У голові шумить од галасу, од кількох ковтків касфи. Я не повинен розпорошувати уваги, бо кожна мить може бути останньою в моєму житті. Навіть незначне сп’яніння тепер небезпечне для мене. Раптом почулися звуки тамтамів. Хтось поруч мене уже підспівує. Відчуваю, як і я мимовільно проймаюся ритмами дивної мелодії і рухаюся влад їм.

“Зупинися! — наказую собі. — Ти ж цивілізована людина, відомий учений, невже станеш первісною людиною? Поки тебе не зрадила точність і вишуканість думки, ти ще можеш урятуватись. Але начувайся, якщо сп’янієш! Тебе схопить або поліція, або люди Поводиря. Одним ти потрібен живий, другим — мертвий, проте кожен із них багато дасть, щоб мати таку здобич. Для тебе, звичайно, краще, якщо ти попадеш їм до рук мертвий, та ще краще, коли пощастить взагалі вислизнути з їхніх пазурів. Ти завжди вмів знаходити вихід із скрути — знайди і цього разу!”

Неймовірним зусиллям волі я примусив себе не піддаватися гіпнозу натовпу. Якісь дивні вигуки, стогін, харчання чути було навкруги. Зараз усе завмерло, і тільки якийсь старий акдаєць на високих нотах вигукував прадавню молитву:

— О ви, ті, що прийшли з неба! О ви, ті, що покинули землю й піднялися на небо! Озирніться! Ми пам’ятаємо, як ви вийшли з небесного яйця, ми знову бачили вас!..

Я згадав, як показували по телевізору зустрічі космонавтів — люди в скафандрах виходили з люків зоряних кораблів. Зараз те, кимось, можливо, бачене, оздоблювалося фантастичними подробицями — наче у сні.

— О білолиці зоряні люди! — лементували акдайці. — Ви принесли нам радість і добро! Багато-багато милостей дали ви нам — навчили читати й писати, подарували насіння сорго і кукурудзи, пояснили, як із каменю можна видобути хліб і воду. Ви дали нам безліч багатих дарунків і силу-силенну яскравого намиста.

— О-у-гу! У-гу-о! — підхопив натовп останній вигук старого.

Можливо, ця молитва не так уже й відрізняється від інших молитв, що їх виголошують у церкві чи в костьолі. В основі їх — одні й ті ж спогади?

Я розмірковував над своєю скрутою.

Чи врятує мене маска, чи допоможуть вихиляси і пританцьовування, до яких я мусив був удатися. Можна було б із певністю сказати: “Так!”, аби я знав точно, що на мене полюють поліцейські, а не люди Поводиря. Для тих нема ніяких засторог, маску вони можуть просто зірвати.

Натовп виніс мене на площу. Виправдалися мої найгірші передбачення. Тут таки діяли люди Поводиря. Щоправда, масок вони не зривали, але до кожного, хто видавився їм підозрілим, кидалися з обіймами два дужих молодики, третій тицяв обранцеві до рота пляшку з касфою і непомітно зсував маску.

Я вперся ногами в брук, щоб натовп тісніше огорнув мене, а не виштовхнув, наче корок. У руці я стиснув ніж — великий палець завмер на кнопці, що вивільняє лезо.

Проте доля всміхнулася мені й цього разу. Натовп так ущільнився навколо мене, що здорованям Поводиря важко було протиснутися до мене. До того ж я вільною рукою обіймав якогось високого підпилого акдайця, а з другого боку мене обіймав метис, прикрашений намистом із ложок, виделок та дрібних монет. Мабуть, він начепив на себе увесь свій пабуток.

Аж ось один із молодиків Поводиря зупинив на мені свій погляд і щось мовив до своїх товаришів. Невже упізнав?

Я прихилився до акдайця, підспівуючи його безладній пісні:

— Гой-уе! Гой-у-у!

І все-таки двом хлопцям Поводиря пощастило проштовхатися до нас. Вони подали нам блискуче намисто і, коли ми шанобливо брали його, швидко зазирнули під маски акдайців. Мене вони не зачепили. Нас знову підхопив натовп.

У руках я тримав останній дарунок Поводиря — дешевеньке скляне намисто, як ті, що давно колись заповзятливі люди обмінювали тут на золото. Вони й тепер хотіли б здійснити такий обмін, хіба що трохи складніший: намисто — моє життя — золото…

Посланці Поводиря позирали нам услід, і не знати було, чи таки й справді вони не впізнали мене, чи щось собі намислили.

Разом із підпилими акдайцями я непевною ходою ішов по тихих вуличках, де жили робітники копалень. Для них англійська компанія побудувала невеличкі будинки з гарненькими зеленими подвір’ячками. В тих будинках були всі вигоди — газ, електрика, гаряча вода. Компанія пішла на ці витрати, і прибутки набагато перевершили їх: зменшилася плинність робочої сили, бо, покинувши роботу в копальні, робітник мав негайно звільнити квартиру. Отож “тихі” ніколи не страйкували, не вступали до профспілки.

Чистенькі, обсаджені кущами тротуари скінчилися. Потяглися кривулясті вулички — убогі хижки, сяк-так зліплені із старих ящиків, дощок, дикту, тулилися одна до одної. Тут жили “буйні” акдайці — ті, що покинули роботу в копальнях або їх звільнила компанія. Серед них був усякий люд: справжні бунтівники і п’яниці, організовані страйкарі і сезонні робітники, вчорашні мисливці і шукачі золота, старі, що вже не мали сили працювати, злодії та жебраки.

Мої супутники, певно, належали до останніх двох категорій.

Ми ввійшли у напівзруйновану хатину. В кімнатці на столі в труні лежав покійник. Коло труни стояло кілька порожніх пляшок, які правили за свічники. Правда, були тут і пляшки, наповнені касфою та пивом, а на пощербленій тарілці лежало пригощення — шматочки засохлого на повітрі м’яса. Ще якесь їство лежало розкладене на банановому листі.

В кутку кімнати, рвучи на собі волосся, ридма ридали кілька жінок, запнутих у якесь лахміття.

Чарок чи склянок не було, і мені тицьнули до рук пляшку, з якої тільки-но пив акдаєць. Відмахуючись од мух, що так і лізли до рота, я нив пиво маленькими ковтками, не наважуючись одірватися від пляшки. Адже скорбота за померлим тут вимірювалася кількістю випитого, і якщо хто відмовлявся від питва, то вважали, що він був нещирим до покійного при житті і скорбота його несправжня. Я не хотів викликати ані найменшої підозри, бо акдайці почнуть придивлятися до мене і побачать, що я — білий.

Я допивав уже четверту пляшку пива, перед очима почали витанцьовувати червоні кола й півкола. Ще трохи, і п’яна круговерть підхопить мене. Я зробив кілька пасів самонавіювання.

Тільки-но пляшки випорожнювались, у них одразу ставили свічки. Що більше горіло таких свічок, то більшу шану засвідчували відвідувачі покійному.

Церемонія закінчилася тільки під ранок. Замовкли плакальниці, чоловіки сіли грати в кості. Здавалося, про мерця усі забули. Скориставшися з того, я вийшов з хатини і пішов униз, до пустирища, де було звалище. Доводилося перелазити через купи сміття, покидьків, погнутого залізяччя. Нарешті блиснула річка. На березі стояли човни. Я вибрав собі, як мені здалося, найміцнішого, збив замок і стрибнув у човен. Попереду була недалека, але небезпечна дорога до поселення, де мене ждала людина Густава. Саме вона й мала стати моїм провідником.

Я плив повз низькі, напівзатоплені береги — міріади комарів і москітів населяли цю місцевість. Волога і спека сприяли розмноженню найрізноманітніших форм тропічного життя, тут нестримно множилися, святкували свято життя і жерли одне одпого крокодили, мурахи, мурахоїди й бацили. Із води то тут, то там підіймалося віття напівзатоплених дерев, евкаліпти суцільною стіною вкривали невисокі пагорби — їхнє коріння сягало найглибших шарів землі. Іноді я бачив мангрові гаї, на могутніх стовбурах вирізнялися красиві суцвіття орхідей.

Аж ось потяглися бананові плантації, серед яких вирізнялися невеличкі острівці пальм. Нарешті над річкою показалися дві садиби, обгороджені колючим дротом. Будинки на тих садибах були обшарпані й неохайні. Судячи з усього, хазяї здають їх в аренду. Орендатори буквально наводнювали країну, їх було тут так само багато, як невеличких зелених острівців, що повільно пливли за течією серединою ріки. Острівці складалися з водоплавних рослин, що згодом перепліталися між собою, утворюючи невеличкі купини, які нібито нікому не заважали. Але досить було їм за щось зачепитись, і вони перетворювалися на великі острови, котрі серйозно загрожували судноплавству. Так само і орендатори, дай їм волю, то вони заполонять усю країну. Жадібні, ненажерливі, нерозбірливі в засобах, вони намагалися вхопити ласий шматок навіть там, де, здавалося, взяти нічого. Перевірити б їх моїм апаратом! Цікаво, який у них відсоток У-випромінювань?

Але незабаром мені стало не до роздумувань. Мою увагу привернули дрібні лісові бджоли — тауга. Мільйони їх літали наді мною, немов хмара. Досить було мені якусь мить посидіти нерухомо, як вони заповзали під одяг, обліплювали все тіло. Я, наче млин, махав руками, намагаючись одігнати від себе крилату зграю.

Так тривало щонайменше годину. Нарешті ще один, цього разу рятівний поворот ріки, і — доля таки змилостивилася наді мною — очам відкрився чистий обрій. Щоправда, біля берега на обмілинах вигрівалися на сонці крокодили, але для мене — людини в човні — вони були не такі страшні, як комахи. Тепер я мав змогу нарешті скільки завгодно розмірковувати над цим та над подібними парадоксами.

20 серпня, вечір

Бджоли зникли, а натомість з’явилися величезні синьо-зелені мухи. З берегів дедалі частіше чутно було регіт мавп. Іноді тишу краяв пронизливий зойк тварини, що попала в кігті хижака. Почали дошкуляти комарі й москіти. Я не встигав убивати їх, не допомагав і одяг. Тіло у мене нестерпно палало й свербіло, перетворившись на суцільну виразку.

Я ладен був уже на все плюнутії й пристати до берега, попроситися в нершу-ліпшу хижку! Та я надто добре знав, що з того буде, і вже немов бачив злостиві посмішки моїх ворогів, уявляв ті тортури, які чекають на мене.

“Але хіба те, що мені доводиться переживати зараз, не тортури? — шітав я себе. — Чого ж іще боятися після всього, що я перетерпів? Що могло бути гірше за ті два тижні, коли я мав ховатися, підозрювати всіх: друзів, союзників, обслугу, випадкових перехожих — білих, метисів, чорних… А може, покінчити з усім? Розрізати собі вени. Я відчую біль, трохи більший за той, що його завдають мені москіти. Моє тіло етапе здобиччю риб та крокодилів, і таємциця, яку я бережу, зникне…

Справді, іноді я готовий був зробити це. Проте утримала пенависть — нелюдська відраза до тих, хто вважав себе правомочним переслідувати і піддавати тортурам вченого тільки за те, що він не підкорився їхнім застарілим звичаям і звичкам. Ніби тільки вони знали, що дозволено, а що не дозволено робити.

Ні, вороги мої не радітимуть! Вони прагнуть володіти моєю таємницею, та нехай спочатку схоплять мене! Я загублюся в тих хащах, у непролазних джунглях, сховаюся надійніше, ніж у людських джунглях. Дерева прихистять мене так само надійно, як було всі ці довгі роки в невеличкому селищі колоністів.

Але якщо все ж таки… Скільки вже було тих оман, коли я сподівався, що маю нарешті надійну схованку! Сподівався, навіть більше — був певен, доки не помічав хортів, що з запіненими пащами бігли по моїх слідах. Скільки років вони полювали на мене з нещадністю зграї, коли всі переслідують одного! Спочатку намагалися догнати мене, потім загнати в пастку — їх вони ставили скрізь. Тих, хто міг знати мою схованку, залякували або підкупляли, часом намагаючись зіграти на якихось чуттях — робили все що завгодно, аби мене виказали.

От хоча б і та жінка… Обличчя маленьке, веснянкувате, а очі величезні, благальні, вони, здавалося, благали про все — про хліб, про пестощі кохання. І хорти зіграли на її благанні про прощення. Жінка розповіла їм, де я мешкаю, де буваю, який мато вигляд. Ті вирішили, що тепер уже напевне візьмуть мене.

І знову прорахувались.

Мисливці не завжди спритніші за дичину, навіть коли їх дуже багато. Так багато, що вони могли б причаїтися за кожним деревом оцих прибережних хащів. Навіть коли вони настільки багаті, що мені нема чого розраховувати на відданість друзів. Колишніх друзів.

Ні” я таки зробив правильно — треба будь-що переждати на самоті. Вгамуються пристрасті, викликані статтею в газеті, і тоді можна буде знову розраховувати — до певної міри, звичайно, — на. мовчання і допомогу друзів.

Можливо, хтось обрав би шлях небезпечніший, але не я. Людина, що вже нездатна ризикувати життям, коли справді хоче вижити, має все зважити, заздалегідь обміркувати, звести риск до мінімуму.

І ще про одне я мусив повсякчас турбуватися. Якщо хорти спіймають мене, то зроблять усе, щоб оволодіти моєю таємницею. Я ж тільки людина, і на моєму змученому тілі немає жодної місцинки, де б не боліло, не пекло, бо я давно перетворився на суцільний шматок закривавленого м’яса.

І все-таки я не дамся їм до рук — навіть такий!

Жах і ненависть, жах і ненависть вбивали і рятували мене усі ці роки. Жах перед тим, що хтось може оволодіти таємницею (коли він охоплював мене, я думав про самогубство), і ненависть до тих, кому я повинен помститися за всі свої поневіряння. Хоч як це дивно, але саме ненависть додавала мені сили, допомагала жити — адже треба було неодмінно дочекатися, коли настане моя година, мій час помсти.

Раптом угорі, на. тлі темного неба, виникла світла пляма. Вона швидко наближалася. Супутник? Ні, для нього вона надто велика.

Пляма стала ще більша, ясніша. В ній немовби утворилося якесь віконце, звідти висунулась голова.

Невже я божеволію?

Здається, той самий ненависний горбоносий профіль… Це вони полюють за мною на якомусь новітньому літальному апараті, від них можна сподіватися чого завгодно. Я хотів було вистрілити в цю пляму, але страх скував кожен мій м’яз, і я не міг ворухнути й пальцем.

Пляма зникла так само раптово, як і виникла. Отже, привиділося. То, мабуть, відблиски місячного сяйва утворили те примарне видовисько, а може, в повітрі й справді щось було? І моя хвороблива уява домалювала те, чого я боявся. Якщо побоювання й страхи чатують на мене вже не тільки в зовнішньому світі, а й у мені самому, тоді, вважай, мені нема порятунку. Бо куди подітися від власної хворобливої уяви?

Як не дивно, чуття приреченості трохи заспокоїло мене, приглушило жах.

Я плив усю ніч.

Звідусіль чути було крики хижаків та їхніх жертв — там теж відбувалося велике полювання, що не припиняється й на мить, відколи існує світ. Вже десь перед світанком я почув жахливі зойки — кров від тих звуків холонула. В них було все — свист бомби, що падає тобі на голову, гуркіт паровоза, що от-от підімне тебе під колеса, останній крик немовляти, котрому свідомо вкорочують життя, і розпачливий лемент його матері. Насправді ж то кричала мавпа-ревун, невеличке безневинне створіння. Повиснувши на гілляці головою вниз, вона в такий спосіб вітала появу нового дня.

Я всміхнувся.

Сонячні промені ставали коротші, прямовисніші. Починалася спека.

За вигином річки забіліли якісь будівлі. Я підплив ближче і побачив, що то були хижки на палях. Убогі будиночки, де жили бідарі, стояли біля самісінької води, вздовж берега, до якого вели дерев’яні містки. В буйній зелені садів потопали котеджі хазяїв — гарні, здебільшого двоповерхові. Над одним із них майорів барвистий прапор.

Я пристав до обдертої, пошарпаної тропічними зливами хижки, прив’язав до палі човен, видерся на місток і вийшов на берег. Невдовзі я ступив на дивну блискучу бруківку, викладену з порожніх пляшок, вбитих у ґрунт шийками донизу.

Біля хижок, які стояли на березі, у сяк-так збитих загатах були свині й кози. Якщо ж будиночок був на палях над водою, то сюди запливали водяні гадюки та молоді крокодильчики, жадібно хапаючи все, що падало у воду крізь нещільно припасовані дошки підлоги. Навряд чи господарі цих хижок раділи такому сусідству, але що було робити?..

Якщо порівняти котеджі, котрі ховалися в зелені дерев, із цими хижками на палях, то видно було, що й тут світ ділився на “тихих” та “буйних”.

Я ще здаля примітив одну хижку і підійшов до неї. Хоча було порівняно рано, мені назустріч поспішав хазяїн. Широка привітна усмішка осявала його обличчя, шапка чорного волосся зависала на лоб.

Кучеряве волосся і повні губи свідчили, що в родоводі у нього були не тільки французи й англійці, чим він, безумовно, пишався, а й африканці. А втім, я давпо вже знав, що в таких селищах живуть здебільшого мулати і метиси. А я ще з дитинства відчував відразу до таких “південних типів”.

— Готуй угощення, жінко! — гукнув до дружини хазяїн-мулат. — Хіба ти не бачиш, яка в насрадість, до нас завітав гість! Швидше, швидше, — квапив він її. — А вас прошу до господи, — шанобливо вклонився мені. — Мій дім — то ваш дім.

Я зрозумів, що цей метушливий мулат не міг бути моїм майбутнім провідником і занепокоївся, оскільки він галасував щодалі дужче. Звичайно, я не думав, що зможу зайти в селище непомітно, але сподівався зробити це якомога тихше. Тому змушений був досить різко обірвати господаря:

— Вибачайте, але я шукаю будинок акдайця Етуйяве. Чи не скажете мені, де це?

— Скажу, скажу, з радістю скажу, — почав запевняти мене хазяїн. — Але спочатку ви повинні поснідати у мене. Такий звичай. — Він сяяв білозубого усмішкою і радів так, наче зустрів рідного брата, якого багато років не бачив.

Дружина й діти хазяїна метушилися навколо мене, наче вірнопіддані навколо короля. Гостинність гостинністю, але те, що тут діялося, перевершувало всі мої побоювання…

Я звернув увагу на те, що один куток у кімнаті був запнутий завісою, за нею чути було якісь рухи, стогін, харчання. Я почав дослухатись, але всі ті звуки раптом заглушило верещання поросяти. Хазяїн вигодовував його внизу під хижкою, мабуть, до якогось свята, але прибув гість, і все змінилося. Треба було пригощати гостя. Хазяїн навряд чи розраховував, що я теж зустріну його так само, коли він приїде до міста. А втім, мешканці таких селищ майже не приїздили в місто.

“Його, гостинність пояснюється тим, що він відчув у мені справжнього пана, — подумав я. — Крім того, це ще раз доводить, що місцеві напівдикуни не вміють дбати про майбутнє, вони прагнуть веселощів. Моя поява — привід для цього, от і все. Що з них візьмеш?”

Хазяїн гукнув старшого сина, і вони разом узялися свіжувати, а потім смажити порося на вогнищі.

Я підійшов до пих і знову запитав про Етуйяве, але мене запевнили, що Етуйяве от-от має прийти.

— Ви, пане, тим часом відпочиньте, — знов усміхнувся хазяїн.

Ні господар дому, ні його хатні ні про що не розпитували мене. Вони давали мені можливість вирішити, що розповісти, а що — ні. Ну, то й добре!

— Я не маю часу ні на сніданок, ні на відпочинок! Мушу поспішати.

Хазяїн розуміюче глянув на мене — у цій місцевості звикли до зустрічей з тими, хто не поладнав із законом — і заспокійливо промовив:

— У моєму домі моєму гостеві ніщо не загрожує.

Це були щирі слова, я знав напевне. Якби наскочила погоня, хазяїн захищав би мене навіть ціною власного життя.

Дерев’яними сходами вже спускалася його дружина, кланяючись і запрошуючи мене в дім.

Довелося йти за нею, сідати на почесному місці і, чемно всміхаючись, підтримувати “світську” розмову.

Проте неспокій не полишав мене й на мить. Я весь час думав як би вислизнути звідси. Коли мені здалося, що хтось. підходить до хижки, я автоматично стис ніж. Двері справді відчинились, і до кімнати ввійшов кремезний акда-єць. Він дружньо привітав мене, приклавши долоню до лівого боку грудеіі. На шиї у нього висіло намисто з дерев’яних паличок та зубів крокодила. Я зрозумів, що це і є мій майбутній провідник, і подав йому намисто, яке зберігав усі ці дні, пам’ятаючи пораду Густава. Але акдаєць передав його хазяїнові.

— Етуйяве чекав на тебе, його човен готовий! — мовив акдаєць.

Він не був багатослівний, як і годиться добре вишколеному провідникові, котрий звик ні про що не запитувати, нічим не цікавитись.

На столі вже було смажене м’ясо, пляшка віскі і пляшка джину. Господар витяг усе, що мав.

“Що в цих звичаях від щирості, а що від намагання напустити тумапу, потішити власну пиху?” — думав я, розглядаючи незворушне обличчя Етуйяве. Здавалося, йому байдуже, що на столі стоїть горілка і їжа.

— За здоров’я нашого дорогого гостя! Хай стелиться йому щаслива путь! — вигукнув господар, підіймаючи склянку з джином.

Мені та Етуйяве він налив віскі, сам же випив дешевого джину.

У кутку почувся стогін. Хазяїн глянув на господиню, і та зникла за завісою. Мені ж він долив у склянку віскі і присунув поросячу ніжку, намагаючись одвернути мою увагу від того, що діялося в кутку.

Неспокій охопив мене з новою силою. Розмовляючи з господарем, я напружував слух. За завісою мелькали тіні, чути було бурмотіння і стогін.

Етуйяве зрозумів моє хвилювання і пояснив:

— Хворий хлопчик. Його син, — кивнув він на господаря. — Не годилося б турбувати гостя, але ти б глянув на нього. Можна? — запитав він у господаря.

Хіба могло в цьому бути щось погане, коли гість гляне: на хвору дитину? Господар кивнув головою.

Етуйяве відсмикнув завісу.

На ящиках з-під сиру, вкритих якимсь лахміттям, лежав хлопчик років п’яти-шести. Очі в нього були розплющені, але навряд чи він бачив щось. Уста дитини запеклися й потріскались, у кутиках їх зібралася піна. Голова хлоп’яти була пов’язана барвистою тканиною, на якій плямами проступала кров.

— Йому на голову вчора впав камінь, — пояснив хазяїн. — Мій брат уже поїхав по лікаря в сусіднє селище. Надвечір мають бути тут.

Я уважно оглянув шкіру хлопчика, червоні плями, синяву під очима.

— Ось глянь! — Етуйяве стяг ганчірку з голови пораненого.

Рана була неглибока, але небезпечна. Кістка застряла в оболонці мозку. Потрібна була негайна операція.

Але в мене не було інструментів, потрібних для лобо-томії, до того ж щомиті могли наскочити переслідувачі. Питання стояло так: життя цієї дитини-метиса чи моє власне. А ще таємниця, від якої залежать сотні людей. Вибір визначено…

— Це добре, що ти послав по лікаря, — мовив я до хазяїна.

І тут Етуйяве припустився нетактовності. Навіть більше того, необережності, котра могла коштувати мені життя. Акдаєць з дивною впертістю проказав:

— Але ж ти… ти сам лікар. Так сказав мені Довгий.

Він мав на увазі Густава.

Я напружився. Необачність з боку Густава чи щось інше? Адже це може навести на мій слід і виказати, хто ховається під документами Риваньйолі. Тоді не допоможе і мистецьки зроблена пластична операція. А якщо до переслідувачів приєднається розвідка однієї широко знаної в світі держави, то порятунку мені вже не буде. Невже Густав прохопився? Прохопився, не помітивши того, і лишив у живих цього акдайця? Виходить, що й Густав уже не той, яким я знав його колись. Чого тільки не робить з людиною час, та ще з такими помічниками, як жах і ненависть?

— Допоможіть йому! — благав Етуйяве.

Хіба про це я повинен зараз думати? Отже, про те, що я лікар, знають акдаєць, господар дому і його хатні. Якщо прискочать хорти і почнуть допитувати…

— Етуйяве знає людину, яка має білі горошини. Адже дитина хвора, — вів далі акдаєць.

“Таблетки. Він каже про таблетки, — здогадався я. — У мене теж є таблетки. І порошки. Є таблетки і порошки, і немає часу на операцію…”

Я намацав у кишені пласку коробочку. То був сильнодіючий засіб…

— Довгий помилився, — мовив я до акдайця. — Я не лікар. Але в дитини перестане боліти голова ще до того, як прийде лікар. Ось, нате, нехай вип’є.

Я кинув таблетки в слянку з якоюсь тьмяною рідиною — можливо, із соком манго — і сказав:

— Заваріть для нього трохи чаю. Крутого. Дайте настоятись і охолонули. Потім нехай хлопець вип’є спершу холодного чаю, тоді — оце…

Акдаєць вдячно вклонився і запитав:

— Коли рушаємо?

— Зараз, — відповів я і подумав: а де в мене гарантія, що ні акдаєць, ні родина господаря нікому нічого не скажуть?

А хто ще може знати, кого треба остерігатись? Та одну помилку Густава я все-таки виправив.

Я все думав і думав про це, коли ми вантажили човен. Господар весь час запобігав переді мною, пропонуючи в дорогу то те, то інше. Він ладен був дати все, що мав, навіть зброю. Я скористався з його пропозиції і взяв пістолет системи “вальтер” та мисливську рушницю фірми “Крафт”. Одноствольну рушницю, в якій був зіпсований затвор, я лишив мулатові.

Знову й знову я мав нагоду пересвідчитися, що ці напівдикуни зовсім не дбають про своє майбутнє. Думки про добробут, про безпеку родини їх не турбують. Мабуть, причина тому — змішане походження, а точніше — домішки африканської крові. Сама природа розподілила сили й можливості між расами, народами, людьми так само, як і між іншими своїми створіннями — левами й антилопами, тиграми й ланями, вовками й вівцями. Тим самим вона зумовила для них і різні долі, різний спосіб існування. А може, уярмлення акдайців було випадковістю? Чи й справді вони належать до нижчої раси, чи їм судилася.інша доля?

Є, зрештою, прилад, який сприяє встановленню справедливості. Так, так, мій винахід, мій апарат міг дати точну відповідь на це питання. Але в мене була тільки схема, котру старанно берегла моя пам’ять…

Господар довго стояв на містку і махав услід нам рукою. Він все повторював: “До побачення, пане! Я й моя родина збережемо про вас найкращі спомини. До побачення!”

Я був певен, що, вернувшись до столу, він разом з усіма своїми хатніми накинеться на рештки їжі і питва. Потім вони назавжди забудуть про мене. Коли хорти наскочать, то не зможуть ні про що довідатись…

О Густав, що ж то було — прорахунок чи, може, умисність? І те, й друге могло коштувати мені життя.

Будівлі селища зникли за вигином ріки…

26 серпня

Уже шостий день ми в дорозі. Тільки сьогодні я примусив себе хоча б кілька рядків записати в щоденник, щоб колись вони нагадали мені про це зелене пекло.

Я багато чому навчився за цей час, багато до чого зник. Тут, у хащах, не може бути недбалих учнів: людина або навчається чому треба, або гине. Зелене пекуче пекло не дає часу иа виправлення — одна-єдина помилка стає останньою.

Тепер мені вже не потрібна була пластична операція — мало хто впізнав би у цьому вигнанцеві колишнього випещеного панка. Моя біла шкіра вкрилася виразками, погляд став сторожким, як у звіра, руде волосся неохайними пасмами спадало на лоб — справжнісінька тобі лісова людина! Зрештою, я й сам не впізнавав себе — вченого із світовим іменем. Де поділися мій вроджений снобізм, моя гидливість, вишуканість звичок. Чи багато лишилося від моєї особистості?

Вмивався я і чистив зуби тільки перші два дні. Намагався не піддаватися ні пекучому сонцю, від якого можна було очманіти, ні побоюванням переслідувань, ні болю від укусів комах. Останнє було найстрашніше, мені докучали мухи й оси, а особливо мурахи із сталевими щелепами. Від укусів мурахів тамба і леч шкіра боліла й палала годинами, мене всього лихоманило. Мені загрожували терміти і найстрашніші з комах — чорні мурахи, пастільки отруйні, що від іхпіх укусів людина може вмерти. Земні творіння в цьому куточку тільки й робили, що намагалися пожерти одне одпого, й було їх тут у сотні, в тисячі разів більше, ніж будь-де.

Від отруйних укусів у мене тьмарилася свідомість. Розрекламована мазь анітрохи не допомагала. Довелося прислухатися до порад мого провідника і лишати на шкірі гидотну мішанину з розчавлених комах.

Я звик їсти сире м’ясо й рибу, швидко й спритно розриваючи пальцями свіжину, як це робив Етуйяве. На дивні перегуки нічних тварин я вже не зважав, і тільки кожен підозрілий звук примушував мене напружувати слух. Тут моя інтуїція діяла безпомилково, чим я немало дивував акдайця. І тим, що мене не вкусила річкова гадюка, котрих тут кишма кишіло, що не вхопила пантера, коли ми виходили на берег відпочити, не перекусив пополам гігант-алігатор, коли я купався, — всім цим я маю завдячувати насамперед своїй інтуїції.

Це вона врятувала мене й Етуйяве від найстрашнішого хижака, котрого навряд чи комусь доводилося бачити.

Мені давно розповідали акдайську легенду про те, що за відступництво від колишньої язичеської віри бог Узамба створив злого річкового демона Губатрама. Цей демон нібито живе в річці Куянуле і вистежує грішників. Він підступний і хитрий. Його сила дорівнює силі найбільшого слона. Сам він страшенно потворний. Голова схожа на людську, тільки набагато більша, з рота стирчать ікла; очі палають, тулуб Губатрама риб’ячий, а хвіст крокодилячий. Він плаває, мов риба, але має й перетинчасті лапи з пазурями, в яких довго держить жертву, перш ніж її з’їсти. Уява акдайців була щедра на жахливі подробиці…

Мої друзі сміялися, слухаючи цю вигадку, а Густав казав, що вполює Губатрама, і щороку вирушав на полювання туди, де “бачили” річкового демона помсти. Та це не давало наслідків, якщо не брати до уваги того випадку, коли один із мисливців безслідно зник у джунглях. Трапилося це вночі, коли табір міцпо спав. Вартовий навіть бачив у напівсні, як довжелезне риб’яче тіло на кривих лапах метнулося в хащі. Потім він почув приглушений людський зойк…

…Того дня ми урізноманітнювали своє меню двічі. Етуйяве вдало кинув з човпа списа і вбив чималу рибу. Трохи згодом ми натрапили на колонію черепах. То тут, то там підіймали вони з води свої зморшкуваті шиї і напівсонно розглядали нас. На мілині, поруч із лігвиськом, ми швидко зібрали понад сто яєць.

Але, як виявилося, не тільки ми полювали на річці.

У напівтемряві, коли Етуйяве вибирав, де краще влаштувати нічну стоянку, я помітив, як з-під величезного листа латаття виринула й одразу сховалася чиясь голова. То могла бути видра, але я чомусь згадав Губатрама. Передчуття лиха охопило мене, страх перед невідомим скував мою волю. Я ледве вимовив:

— Етуйяве повинен тримати зброю напоготові. Нехай Етуйяве та його білий друг будуть готові до нападу.

Я вже засвоїв звички та забобони акдайців. Знав, наприклад, що Губатрама не можна називати на ймення, бо провідник вирішить, ніби навмисне накликаю біду.

Акдаєць здивовано глянув на мене:

— Етуйяве не відчуває ворога. Чи не помилився часом білий друг Профейсор? — так він переробив моє звання на ім’я.

Я нічого не знав напевне, тому показав очима на латаття. Етуйяве обернувся в інший бік, але поглядав туди, куди показав я. За хвилину він упевнено мовив:

— Там ховається величезна риба. Вона пливе за нами. Але човен і два чоловіки в ньому непідходяща пожива для неї.

Минуло ще кілька хвидин. Я не міг позбутися передчуття, що насувається небезпека. Кілька разів помічав, що лелеки-жарибу, найвірніші з усіх пернатих подружжів, закликаючи своїх подруг, поспішали відлетіти ближче до берега. Етуйяве занепокоївся і ледь чутно прошепотів:

— Ні, то не риба. Там людина, воїн. Він ховається під лататтям і дихає через тростину. Не знаю, великий він чи малий, глибоко занурився чи ні…

Етуйяве, як кожен акдаєць, мислив завжди конкретно, і його описи чи то людини, чи звіра завжди були послідовні. Так звик він міркувати в джунглях, де все живе розміщувалося у просторі по вертикалі, де видимість була гранично обмежена зеленими стінами. На різних ярусах віття гніздилися різні птахи, літали вони теж на різній висоті. Сила, могутність звіра цінувалася залежно від його величини передусім у висоту, оскільки довжину приховували зарослі. Зрозуміло, оцінка така не завжди була правильна, і помилка часто коштувала мисливцеві життя: закони хащ були для всіх однаково немилосердні.

Справді, я теж помітив, наче з води стирчить тростина.

— Може, вистрілити? — запитав я акдайця. і

— Заждіть! У цих місцях полюють пігмеї, не варто сваритися з ними…

А що, коли це плем’я бачула — пігмеї-людоїди? Я чув, про ями-пастки, які вони влаштовують на мисливських; стежках. Той, хто попаде в таку яму, сам не врятується. Канібали вбивають його, відрізають руки й ноги, засмажують і з’їдають. Жах!

— Пливімо до берега, — запропонував я.

Не знаю, чому я так вирішив. Мабуть, тому, що на плесі ворог бачить нас з усіх боків, а серед прибережних зарослів йому важче було б підкрастися до нас… До того ж я весь час пам’ятав про Губатрама, який найбільш небезпечний у воді.

— Пливімо ж! — наполягав я.

Обличчя Етуйяве було незворушне, але він став правувати до берега. Нам лишалося підпливти всього кілька метрів, коли човен струсонуло. Удар був такий сильний, що човен мало не перевернувся. Потім ударило ще і ще раз. Здавалося, хтось намагається перевернути човен або відігнати його якнайдалі від берега. Раптом удари припинились, і з води показалася перетинчаста лапа з довгими лазурями. Вона вчепилася в борт і рвонула човен до себе. Нас залило водою. Тієї ж миті Етуйяве вдарив ножем по лапі, бризнула майже чорна кров. З води виринула лиса кругла голова з хижими очима.

Акдаєць зблід і відсахнувся. Я майже автоматично вистрілив з пістолета у голову чудовиська. Воно роззявило пащу і пронизливо заревіло. Я вистрілив ще і ще, але з жахом пересвідчився, що кулі ковзали по шкірі не завдаючи хижакові шкоди. Тоді я спробував поцілити в око. Не знаю, чи влучив, але чудовисько зникло у воді.

Я відчував, що сили мої підупали, більше того, мене почало лихоманити, стало важко дихати, холодний піт виступив на лобі.

Етуйяве підігнав човен до берега, прив’язав його до велетенського дерева і мовчки поліз угору. На міцних гілках почепив два гамаки. Я ледве дістався до свого “ліжка”. Тяжкий сон одразу здолав мене. Усю ніч мені здавалося, наче хтось важко дихає в обличчя, щось тисло груди. Привидівся Генріх, він дорікав мені: “Ей, ти, недолюдок, унтерменш! Чи дуже допоміг тобі твій апарат, чи врятував? Тобі завжди не вистачало уяви, чуття міри й часу, і от тепер ти нарешті в пастці. У тебе немає майбутнього…”

Я розплющив очі й побачив жахливу пику, що схилялася наді мною. Смердюче дихання забивало мені дух. Задніми лапами і хвостом чудовисько вчепилося за гілляку, передніми уже встигло підтягнути до себе мій гамак. Від жаху я не міг закричати, але Етуйяве якось відчув моє благання про допомогу. Долаючи страх і вікові забобони, він виліз із свого гамака і дістався моєї гілляки. Кілька сильних ударів ножем, і задні ноги чудовиська було перебито. Воно заревіло, випустило мій гамак і обернулося до акдайця. Чудовисько ще трималося на хвості, боком впираючись у стовбур дерева. Тоді Етуйяве схопив гілляку і швидко відпустив її. Вона хльоснула хижака по очах. У ту ж мить Етуйяве кинув ніж і влучив йому в горло. Бризнула кров, чудовисько почало падати, чіпляючись за гілки і ламаючи їх. Аж ось почувся глухий удар об землю, потім зойк і — тиша.

До світанку лишалося години дві.

10 вересня

Отямився я в човні. Довго згадував, де я, чого наді мною таке густо-сине небо, що за людина сидить поруч, співаючи тоскну пісню.

Нарешті збагнув: це ж акдаєць-провідник Етуйяве.

Етуйяве помітив, що я прийшов до тями, і перестав веслувати. Він підніс мені до рота половинку кокосового горіху.

— Ти двічі врятував мені життя, — я намагався сказати це голосно, проте ледве спромігся прошепотіти.

Акдаєць не відповів, тільки перехилив половинку горіха так, що молоко полилося мені в рот. Я кілька разів ковтнув, і метис засміявся. Можливо, справді я мав надто смішний вигляд, а може, він просто радів, що я вижив і йому не доведеться блукати джунглями самому. На шиї в акдайця висіло разом із першим нове намисто, зроблене з кігтів та ікол Губатрама.

Етуйяве розповів мені, що протягом кількох днів він рятував мене, напуваючи соком манго з розчиненим у ньому порошком хініну, про який я розповів йому раніше, боячись захворіти на тропічну лихоманку. Він не взяв із собою черепа дивної тварини, але я не дорікав йому за це — він і так виявив до мене надто багато благородства і співчуття, що, до речі, як це не дивно, властиво дикунам.

І все ж таки цікавість вченого не полишала мене. Я знову й знову згадував усе, що знав про доісторичних ящерів, про чудовисько із штату Мен, яке дожило до наших днів. Судячи з описів, то був геозавр, живий залишок давноминулої епохи, від якої нас відділяють сотні мільйонів років. Чудовисько, яке ми бачили, скидалося на ящера хіба що будовою хвоста і лап, голова ж його була схожа на… голову людини. У ящерів мозок крихітний, і поведінка вузько запрограмована. Вчинки ж Губатрама були, як на ящера, надто складні, хижак, певно, мав досить розвинений мозок. Він вистежував нас, пливучи за човном, ховаючись під величезним лататтям, щоб ми не помітили його. Можливо, його легені потребували кисню, і він час од часу виринав. А хіба він не намагався перешкодити нам причалити до берега, хіба не пробував перевернути човен, вчепившись пазурами в борт. З усіх тварин, можливо, тільки шимпанзе і горила додумалися б до цього, але ж у них із людиною, як гадають, був спільний предок… Спільний предок… Спільний предок…

Ці слова, ця думка не давали мені спокою. Але я був надто слабий для того, щоб розвинути її, щоб дійти якогось висновку.

Спільний предок… Спільний предок…

Тваринам доводиться мати справу з людиною: тікати від людини, підкорятися їй, пристосовуватись до неї. Людина поступово стає важливішою, ніж повінь і пожежа, посуха й холод. Виживає та тварина, яка зможе пристосуватися до людини, стати корисною для неї або ж па-вчиться переховуватися, тікати, щоб урятуватись. Або — або… Еволюція не стоїть на місці, і колись може з’явитися…

Чому в нас виробилася звичка: тільки-но почуємо про чудовисько, особливо великих розмірів, одразу ж припускаємо, що воно прийшло до нас з прадавніх часів — шукаємо йому місце тільки в минулому? Можливо, це тому, що тільки в минулому, коли ще не було людини, тваринам було просторо і знаходилося місце для велетнів. Пристосування до людини — досить широке поняття… Хіба в процесі його не могла з’явитися така тварина, пристосування якої вилилося б у якісь інші форми, і вона замість рятуватися сама почала б нападати на людину? Для цього тварині потрібні були не тільки міцна шкіра, могутні щелепи, швидкі поги, а й розвинений мозок. Можливо, саме таку тварину ми бачили. Шкода, що провідник не здогадався захопити її череп. Звичайно, турботи про мене забрали в нього чимало часу, але ж видер він кігті й зуби і зробив з них намисто…

— Етуйяве віддасть мені це? — спитав я, торкаючись намиста.

Метис рішуче хитнув головою:

— Етуйяве — великий воїн. Він убив самого Губатрама, і тепер ворог Губатрама, демон лісів Амері, охоронятиме його. Не можна віддавати!

— Але ж це треба не мені, а науці, усім людям, — наполягав я.

— Проте не всі люди, а один Етуйяве переміг Губатрама, — метис пихато випнув груди, він був задоволений собою.

У мене раптом виникла асоціація. А що, коли не тільки Губатрам, а й Генріх і подібні до нього — породження минулого і майбутнього? Адже вони змогли протягом усіх часів та епох так пристосуватися, що стали майже непереможні. Отож і цькування, переслідування, яких зазнаю я, — то початок гоніння на таких, як я, представників людства.

Цькування почалося ще в школі, коли відбувалося становлення моєї особистості. Уже тоді купка підлнпал та мамусиних синків, як тільки випадала нагода, шпигали мене. Особливо старалися троє.

Перший — Генріх, низенький, чорнявий, швидкий, завжди “розмовляв” руками. Він вважав себе найкращим математиком у класі. Хитромудрість азіатських купців, яку він успадкував разом з генами, Генріх використовував уже не для торгашеських підрахунків, а для розв’язання математичних задач. Мабуть, сподівався, що саме це дасть йому більше прибутків у сучасному суспільстві.

Другий — Карл, здоровань, був уродженим руйнівником і варваром. На додаток він ще й сповідував ідею перебудови світу, маючи на увазі, що саме він та подібні до нього стануть господарями нового світу. Його кулачиська були додатком до аргументів у цих соціального напрямку суперечках. Колись він спробував і мені довести щось у такий спосіб, але не вийшло.

Третій — Антон. Уважний, поштивий, тендітний, він чимось нагадував паличку з ручкою із слонової кістки, в якій заховано вузьке лезо стилета. Цей намагався не давати підстав для звинувачення його в пихатості, снобізмі, хоча насправді відчував невимовне презирство і зневагу до кожної людини нижчого походження, ніж у нього. Мене особисто він зневажав за те, що я бідно вдягався. Він казав мені, мовби вибачаючи: “Хлопець ти ніби й непоганий, але тобі не вистачає виховання, витонченості поведінки, усього того, що надає людині справжнього лоску”.

Коли я нарешті чогось досяг у житті і мене нагородили високим орденом (Карла й Генріха на той час вже не було серед живих), я зустрів Антона. Він стояв поруч міністра. Я хотів обійняти його — все-таки шкільні друзі — але він трохи відступив і, вклонившись, мовив: “Ти точнісінько такий, як був у школі. Зовсім не змінився…” Я зблід, наче мені дали ляпаса, і тільки таємниця, яка вже на той час була моїм здобутком, додала мені снаги і впевненості. Я відповів: “Колись знайди вільну годину, Антопе, друже мій! Я зніму еограму твого мозку і подарую тобі характеристику твого психовипромінюваяня. Отоді й узнаєш собі справжню ціну, — я глянув йому просто в очі і зумисне голосно, так щоб чув міністр, додав: — Тобі ж нічого боятися, правда?*

Я сподівався, що загнав його на слизьке, а він, дружньо всміхаючись, відповів: “Звичайно, зайду… якщо твій метод справді визнають”.

Таємничі властивості мозку цікавили мене ще в школі. Це був мій пунктик, як казав жартома Генріх. Він ніколи не сприймав серйозно положень парапсихології, до якоїсь міри припускав можливість телепатії, але зовсім відкидав ясновидіння. Генріх твердив, що організми тварини і людини в принципі майже однакові”, а тому їхні функції теж не можуть дуже відрізнятися. Винятком він вважав тільки другу сигнальну систему. З особливою зловтіхою переповідав усе, пов’язане з дослідами на кажанах: як їм приписували ясновидіння, і що то було насправді — всього-на-всього ультразвукова локація.

На” шкільному вечорі, присвяченому парапсихології, я продемонстрував дослід: під впливом мого наказу, який я давав подумки, опускалася чаша терезів, але Генріх назвав мої дослідн шарлатанськими — він глузував, сміявся і сипав дотепами. Він тоді не міг знати, що саме я викрию перед усією нацією його махінації в науці.

Пам’ятаю, який нещасний прийшов він до мепе в лабораторію. Я не зловтішався, я навіть подав тіому руку, але він не потис її — можливо, не помітив. “Ти все-таки прийшов до мене, друже Генріх! Не знаю, чи радий ти цій зустрічі, але я радий і спробую допомогти тобі. Твій мозок давно і тяжко хворий, але я застосую свій прилад. У всіх повноцінних людей повинно переважувати С-випромінен-ня, найхарактерніше для розвиненого людського мозку. У тих же, чий мозок хворіє, кому властиві якісь риси неповноцінності, з’являється У-випромінення, притаманне мозку тварин. З’ясуємо характеристику випромінення твого мозку і пошукаємо засобів лікування”.

І після цих слів, які засвідчували мою дружність, він образив мене. Образив тяжко, несправедливо. Почав нестямно вигукувати, що мої відкриття антинаукові і анти-гуманні, образливі не тільки для друзів, а й для всього людства. Та я не гнівався на нього, бо заздалегідь знав, чим це закінчиться, якою тяжкою і болісною буде смерть Генріха.

В той час я. вже міг назвати своє нове відкриття великою і страшною таємницею. Можливо, не так великою, як страшною…

З Карлом я зустрівся приблизно за таких же обставин:, як і з Генріхом. Я не впізнав у своєму пацієнті колишнього однокласника. Тільки придивившись, вигукнув: “Невже це ти, Карл, бідний мій друже?” Він відповів: “А хто ж іще? Хіба ти не пам’ятаєш, як я лупцював тебе цією самою рукою?

Сьогодні мій акдаєць чимось нагадав мені його, покійника. Ні, не рисами обличчя, а скоріше вдачею — певністю, незворушністю…

Від цих думок і спогадів я так стомився, що сон швидко здолав мене.

Прокинувся вранці, коли човен уже стояв біля берега. Етуйяве складав речі в рюкзаки. Помітивши, що я розплющив очі, він підійшов і знову підніс мені шкаралупу кокосового горіха, наповнену соком манго з хініном.

— Ти мені як брат і батько… — я хотів, щоб у моєму голосі прозвучала вдячність.

Обличчя акдайця лишалося незворушним:

— Коли двоє хочуть вижити в хащах, вони повинні бути ближчі один одному, ніж брат і батько, — відповів він.

У його словах було щось від давньої істини. Справді, скільки б люди не ворогували між собою, скільки б не змагались, а досить було їм залишитися наодинці з природою, і вони починали розуміти, наскільки дрібні їхні чвари перед невблаганною силою природи, здатною за мить змести з лиця землі всіх їх разом із машинами, ракетами, пароплавами, містами — з усією цивілізацією. Тоді, згадуючи своє життя, хвороби, прикрощі, лихо, вони прозрівали і починали розуміти, проти кого і проти чого їм треба боротись. Але мить прозріння скоро минала, від неї лишалися хіба що туманні спогади, і люди знову починали оскаженіло змагатися за місце під сонцем.

Але ж воєн може не бути, якщо розподілити земні блага відповідно до спроможності кожної нації. Треба встановити єдиний і непорушний порядок серед людей, подібний до того, як в природі, де шакал не наважиться зазіхати на здобич тигра, а горобець — напасти на кібця. Тигру — тигрове, шакалу — шакалове — ось головний принцип ідеального правопорядку. І щоб встановити його нарешті на нашій злощасній планеті, в цьому одвічному пеклі, я й створив прилад, котрий може абсолютно точно визначити, хто чого вартий, кому що належить… Ні, я повинен вижити, дождатися свого часу.

— Профейсор зможе йти за Етуйяве? — перервав мої міркування акдаєць.

Здається, до хижки, про яку розповідав мені Густав, звідси треба продиратися крізь хащі з годину. Недалеко від неї, серед скель є печера. І в хижці, і в печері заховано зброю, спорядження, ліки, консерви.

Навряд чи є на цілому континенті інше місце, де б хащі так різко обривалися, підступаючи до скель. За спиною у пас лишилися джунглі, попереду височіла неприступна кам’яна стіна, тояі переслідувачам довелося б хіба що літати вертольотом. А я дістануся до печери майже непомітною стежкою, яку прорубано для мене серед дикого каміння.

На однаковій відстані і від печери, і від хижки зроблено майданчик, куди літак, посланий Густавом, час од часу скидатиме для мене харчі та ліки. Разом з Етуйяве, а може, й без нього, я діждуся тих часів, коли мене перестануть шукати і можна буде повернутися в селище до товаришів і соратників по спільній справі.

— Я ще дуже слабий. Хіба не можна трохи перебути тут? — запитав я у провідника.

— Там Профейсор одужає швидше. Хижка недалеко, ходімо, — відповів Етуйяве.

Він зав’язав обидва рюкзаки і почав прилаштовувати їх собі на спину.

Його вигляд свідчив про те, що він усе вирішив без мене і запитав тільки для годиться. Йому, певно, вже набридло піклуватися про мене, годувати, навчати, які ягоди і плоди можна їсти, а які ні. Сам же він легко відрізняв їстівні плоди від отруйних, навіть коли бачив їх уперше.

Етуйяве подав мені палицю. Він вистругав її, коли я відпочивав, щоб мені легше було йти серед буйного різнотрав’я. Я справді зашкутильгав за ним по малопомітній стежці. Етуйяве попередив мене, щоб я ступав слід у слід, але я іноді обирав відкриті місця, щоб віття не лізло в очі.

Раптом я провалився в глибочезну яму. Не забився, бо. на дні було багато листя, але про те, щоб самому вилізти з неї, годі було й думати.

Над краєм ями з’явилася голова провідника. Ніяких ознак роздратуванпя, той самий рівний, спокійний голос:

— Як себе почуває Профейсор?

— Не дуже добре! — мені вже до краю набридли пастки, несподіванки і небезпеки.

Схоже на те, що цю яму приготовано спеціально.

— Зараз зв’яжу з ліан драбину, щоб Профейсор міг вибратися. Треба поспішати, адже до ями може попасти звір.

Він десь зник, а я сів, прихилившись до стіни, і випро став ноги, щоб трохи відпочити.

Пастку було зроблено так, що донизу вона розширювалася, в багатьох місцях стирчали гострі кілки. Добре, що я впав не на них. Схоже було, що доля знущається з мене, рятуючи задля того, щоб продовжити мої поневіряння. Ну що ж, скористаємося навіть із цього.

Я розумів, що Етуйяве боявся не звіра, який теж міг попасти в яму; а тих, хто її викопав. Певно, то були воїни племені бачула — я чудово пам’ятав розповіді Густава про те, що бачула влаштовують такі пастки для “двоногих звірів”.

Рука мимохіть потяглася до пістолета. А втім, він мало чим міг допомогти в такій ситуації. Канібали, певно, спочатку закидали б мене камінням або списами. До того ж і там, нагорі, у хащах, де поле зору обмеяіене одним-двома метрами, вогнепальна зброя втрачає свої переваги перед списами і стрілами. Успіх боротьби вирішують швидкість і раптовість нападу.

Чому ж так довго не приходить провідник? Може, його схопили? Чи злякався воїнів бачула, кинув мене і втік? Звичайно, нащо ж бідоласі було гинути разом зі мною, коли ворогів так багато, що одному не перемогти? Від нього можна і цього чекати. Дикун завжди лишається дикуном, первісні інстинкти у ньому зрештою перемагають.

Я хотів було повисмикувати кілки і зробити з них щось на зразок драбини, але вони були забиті так міцно й глибоко, що не піддавалися. Я знову сів і похилив голову.

Лишалося тільки чекати, може, все-таки Етуйяве прийде або трапиться якась інша нагода вибратися?

Людство на всьому шляху свого розвитку влаштовувало і вдосконалювало пастки. Майстерність у цій справі зростала із розвитком техніки, численні варіанти пасток теж мали свій поступ, свою еволюцію — від петель, силець і капканів до поліцейських наручників. А ще тюрми, різноманітні моральні тортури, всілякі анафеми та прокляття, замовчування або цькування. Скільки дісталося й таким, як я, — людям науки, нещасним жерцям істини, для яких найважливішою метою життя було пізнання. А коли ти до того ж вирвав у природи справжню таємницю, від якої тепер залежить багато чого у світі, до твоїх переслідувачів прилучаються колишні друзі, однодумці і навіть жінки, котрі колись кохали тебе. Якби це було не так, їм би не вдалося вистежити мене. Власне, якби не мій успіх, не мій науковий пошук, сьогодні я міг би бути такий же щасливий, як і колись.

У всіх нас є свої таємниці. Саме вони визначають особистість кожного: позбавте людину недоторканості її таємниць, що залишиться від неї, від її величі? Таємниці прикривають наші виразки й рани, замасковують патологічні прагнення. Інколи це таємниці навіть для самого себе, для власної свідомості. А я вирвав у природи велику, страшну таємницю, і мене вваяїають однпм із найнебезпеч-ніших ворогів, намагаються будь-що позбутися мене. І все це — який парадокс! — завдяки моєму успіху в науці. Хіба не смішно?

Біля мене захиталася линва, над якою показалося стурбоване обличчя провідника.

— Нехай Профейсор обв’яжеться. Етуйяве витягне. Я не примусив його повторювати ці слова.

Акдаєць допоміг мені, витяг, одв’язав линву і почав старанно прикривати яму віттям. Я подумав, що тепер він влаштовує засідку для мисливців, щоб потім перебити їх. Але метис закинув за спину рюкзаки і кивнув мені головою, запрошуючії йти за ним.

Цього разу я намагався ступати слід у слід.

— Яму викопали бачула?

— Може, й бачула. А може, хтось інший.

— Для людей? — невгавав я.

— Може, для антилопи, а може, для кабана. Хіба мисливець знає наперед, хто попаде в пастку?

Він хитрував.

— Хіба ти не розумієш, про що питає білий брат?

— Розумію, але не знаю, про що думали мисливці, коли лаштували пастку. Профейсор, ідучи стежками свого життя, мабуть, теж копав ями. Хіба до них завжди попадали ті, кому він готував пастку?

Розмови розмовами, а мені дуже треба знати все про тих мисливців, які влаштовують на стежках пастки. Особливо, коли полюють на двоногих. Я ж тут житиму хтозна скільки часу…

— Кажуть, у цих хащах і досі живуть люди, котрі їдять своїх братів?

Він одразу зрозумів, про що я питаю. По його обличчю — пробігла тінь смутку, він помовчав хвилинку і сказав:

— Своїх братів — ніколи! Вони полювали на прийшлих, завойовників, чужинців.

У його словах я відчув виклик.

— І все-таки їли їх? — спитав я. — То для чого?

— Щоб дізнатися про їхні наміри, перейняти хитрощі. Або щоб принести жертву. Так було давно і робили те два або три племені. Не пігмеї… Тепер таке нібито роблять у Європі білі.

Я хотів було заперечити, але він випередив мене:

— Мені казали, що білі переймають думки один одного, вбивають друзів і ворогів, крадуть ті думки.

Я зареготав.

Колись Густав розповідав мені, як здивувався дикун, побачивши сейфи з архівами і дізнавшись про їхнє призначення. Так, ми переймаємо думки і таємниці одне одного, але ж це зовсім різні речі — живитися людськими думками чи людським м’ясом.

Провідник зупинився І пильно глянув мені в очі, що траплялося з ним дуже рідко.

— Якщо Профейсор знайшов у хащах плем’я пігмеїв, котрі їдять людське м’ясо, то він здійснив справжнє відкриття. Нехай він скоріше оповістить про це пресу! Нехай весь світ дізнається, кого справді треба боятися в джунглях. Бо досі бачула боялися білих, які мільйонами вбивали своїх братів, виривали у мертвих зуби, робили з їхньої шкіри прикраси, з волосся — постіль. Розказують навіть, що вони навмисне заражали хворобами дітей, але бачула цьому не повірили: ні звір, ні людина не здатні на таке. Хіба не так, Профейсоре?

Подумати тільки — цей дикун сміється з мене! Звісно, пігмеї не могли знати ні про концтабори, ні про всякі досліди в них — про це знав він, професійний провідник — мабуть, чув під час своїх мандрів.

Я вирішив не сперечатися з ним. Сказав:

— Не приховуй од мене нічого. Про бачула мені розповів Довгий.

— Профейсор за своє життя перейняв, мабуть, чимало чужих думок. В Етуйяве тільки свої, тож йому нема чого змагатися з Профейсором. Нехай краще старший білий брат пильніше придивляється, щоб не попасти знову до пастки… або не наступити на гадюку.

То вже було відверте знущання. Лише надзвичайні обставини могли викликати такий великий монолог: акдайці — люди мовчазні. Багатослівність і красномовство у них — велика дивина.

Далі ми йшли мовчки. Я кілька разів звертався до провідника, але він не відповідав.

Хижка була схована в хащах — ми спочатку навіть проминули її. Довелось вертатись.

Усе, що залишили тут люди Густава, було ціле — спорядження, зброя, припаси.

Ми ночували “з усіма вигодами” в ліжках-гамаках з протимоскітними сітками. Тепер у мене справді надійна схованка, в якій можна жити непогано.

На сніданок у нас була каша, кава, галети. Поки я спав, Етуйяве вполював якогось птаха і тепер засмажив його в тісті.

Після сніданку акдаєць повів мене до печери у скелях і показав затишну бухточку, утворену протокою Куянулп, в кущах тут був захований човен.

— Профейсор задоволений своїм провідником? — спитав Етуйяве.

— Задоволений, дуже задоволений, — запевнив я.

— Тоді пехай Профейсор напише Довгому записку, щоб той заплатив мені.

Так он у чому річ! Гроші! А чого, власне, було ждати від дикуна? Щирої любові, поваги, обожнювання? Ти хотів мати однодумця, спільника? Коли б мої переслідувачі заплатили йому більше, ніж Густав, він би залюбки виказав мене. А тепер, судячи з усього, він хоче покинути мене тут самого. Ні, його ні в якому разі не можна відпускати.

Я сказав:

— Ти не покинеш мене тут самого, правда ж? Поживеш разом, поки я не одужаю.

— Етуйяве поспішає до своєї родини. Його ждуть діти й дружина, — заперечив акдаєць. — Профейсор поживе тут сам, так ми домовилися з Довгим.

Тон акдайця не залишав сумніву в тому, що ніякі умовляння не допоможуть.

— Коли ти збираєшся вирушити у зворотну путь?

— До схід сонця.

Тієї ночі я не міг заснути. Мене знову лихоманило. Я чув чиїсь кроки за дверима хижки, бряжчання зброї. Раз у раз поглядав на гамак, у якому безтурботно спав провідник. Його не можна було відпускати. Треба виключити будь-яку випадковість, котру мої вороги могли б використати проти мене. У селищі, крім хазяїна хижки на палях та його родини, ніхто нічого не знав про мене, про те, куди я пішов. Жителі селища зможуть розповісти тільки, що бачили білого чоловіка, який узяв провідника-акдайця і разом з ним поплив човном. І ніхто не скаже ні про те, що біліти — колишній лікар, ні про те, звідки він приплив і куди подівся.

Та якщо до рук переслідувачів попаде Етуйяве, тоді буде кепсько. Хорти візьмуть слід, і почнеться справжнє полювання. Мене не просто вб’ють. Вони зроблять усе, щоб оволодіти моєю таємницею — витягнуть жили, висотають кров, вдадуться до найгірших своїх психологічних засобів.

О, це їх утішило б! Одні одержали б гроші, інші — підвищення по службі, славу. Дехто говорив би про справедливу кару. Для преси теж була б пожива — справжня сенсація. А найголовніше — заробіток, заробіток, заробіток для всіх! Матеріальний, моральний зиск! Ще б пак: полювання у хащах! А чому б їм і не заробити на новітньому гладіаторові, на його смерті? Хіба світ змінився за дві тисячі років?

І цей дикун Етуйяве, одержавши від хортів свої тридцять серебряників, ніколи б і не довідався про справжню вартість свого гидотного вчинку. Що ж, вихід один — я не маю права ризикувати, я повинен будь-що зберегти таємницю.

Мене лихоманило так сильно, що плуталися думки. Все важче й важче було збиратися з силою.

Мені привидівся Генріх. Ніби він підводиться з-за столу з келпхом у руці, як у той пам’ятний день свого народження. На той час він уже не був першим студентом на факультеті. Шлях до успіху був йому закритий — це знали всі гості — і ті, що прийшли, жаліючи його, і ті, хто хотів позловтішатися.

Він сказав тоді: “А другий мій тост — за моїх ворогів! Яким би я був без них? Найімовірніше — лінивим, вайлуватим, як той жирний карась, тупим обивателем. Коли ж я чогось домігся, коли в мене є сила і сміливість, стійкість і наполегливість, енергійність і воля до перемоги — то в цьому чимала заслуга моїх ворогів. Вип’ємо ж за них. Нехай завжди на лихо їм і на користь нам обертаються зрештою всі їхні наміри!”

Генріх замовк, подивився кудись неуважним поглядом, обличчя потьмарилось, ніби він побачив своє майбутнє. І скінчив цю незвичайну здравицю вже зовсім іншим тоном: “І за тих, хто доживе до перемоги!”

Ні, я ніколи не питиму за своїх ворогів!

16 вересня

Лихоманка мало не здолала мене. Вижив я просто чудом, тим більше, що доглядати мене було нікому. Добре, що я додумався прилаштувати до гамака дошку і покласти на неї ліки. Було в мене і кілька банок із соком манго.

На мій подив, обойма пістолета була порожня. Мабуть, у маренні мені ввижалися вороги, і я стріляв у них доти, доки не скінчилися патрони.

Я жадібно їв і пив, відчуваючи, як сили повертаються до мене. Але разом з тим повертався й страх. Кілька днів я лежав нерухомий і безпомічний. Що відбувалося в цей час за дверима хижки? Може, хорти вже вистежили мене і тепер хтось із них чатує біля дверей? А може, там не хорти, а людоїди бачула?

Мене занудило. Перед очима постав Етуйяве — такий, яким я його бачив на світанку того вже далекого дня: з головою, майже відокремленою від тулуба. Все було зроблено вдало, бідолаха не мучився — він навіть не збагнув, що сталося. Голову його, мабуть, забрали бачула чи якісь інші дикуни, і тепер вона красується десь на високому кілку…

Мені ставало шкода цього дикуна щоразу, як тільки я згадував його відданість. Тепер мені таки не вистачало такого слуги.

Уявляю, як скаженітимуть мої гонителі, коли дізнаються, що не лишилось слідів. Виходить, ніби полюють вони на мару, на привид. Єдине, за що могли учепитися, — то кілька статей у газетах. Небагато!

Кого тільки немає серед моїх гонителів! Поліція і таємний розшук, приватні шпики і детективи-любителі, нишпорки-репортери і агенти закордонних розвідок, “слуги божі” і так звані добровольці, представники різних там ліг і спілок…

Усім я потрібен — живий або мертвий. Скоріше мертвий, ніж живий: навіть мої друзі, навіть Густав вважатиме за краще, щоб я помер, аніж опинився живий у лапах гончаків. Адже тоді загине і моя таємниця…

Я відчув, що в лісі щось змінилося. Може, мої вуха вловили якісь нові звуки? Я напружено вслухався доти, доки не зрозумів, що настала тиша. Мертва, моторошна тиша, коли завмирає все живе. Я визирнув у невеличке віконце. Важке темне небо висіло так низько, що здавалося, ніби воно от-от впаде на землю. Раптом у чорних хмарах утворилась прогалина, і я побачив… Так, так, як і тоді на річці я побачив щось блискуче й кругле. Воно знову нагадало мені той ненависний горбоносий профіль. Я відчув на собі важкий погляд і відсахнувся од віконця.

Блискавиця освітила край неба. Почалася тропічна злива. На землю падали гнилі дерева, їхнє віття зачіпало стіни хижки. Хоча б витримала!

Крізь стелю лилася вода, я бігав з кутка в куток, намагаючись знайти більш-менш сухе місите. Злива вщухла так само раптово, як і почалася. Стихія відступила.

18 вересня

Сьогодні поблизу хижки я помітив сліди рубчастої підошви. Там же на землі валялася пачка з-під сигарет… Мандрівники? Ні, я не можу заспокоюватися — найімовірніше це хорти. Боже мій, знову, після всього того, що мені довелось пережити!

Може, таки пустити собі кулю в лоб або здатися на їхню милість?

Ні, ні, тільки не це! Навіть коли скінчаться набої, я не дамся їм!

Порожня пачка зім’ята. Уявляю, як він стис її в кулаці, як тримав деякий час, перш ніж викинути. У нього дуже міцні пальці, або ж він надто сильно стис кулак.

Я повернувся до хижки і перевірив зброю — пістолет, гвинтівку, автомат… Я весь тремтів од сирості, але розкладати вогонь було небезпечно. Може, вороги ще не натрапили на хижку? А якщо й бачили її, то не знають, чи є хто всередині. Але чому саме вороги? Адже якби їх було багато, вони вже виказали б себе. Поява загону, навіть невеличкого, не лишилася б непоміченою для людей Густава. Він би знайшов спосіб попередити мене.

Я беру гвинтівку, і це трохи заспокоює мене. Відчиняю тайники-бійниці у стінах хижки.

Від напруги очі швидко стомлюються. Ні, так не можна! Навіть якщо я помічу кого, то не влучу. До того ж у мене може початися марення… Треба примусити себе вийти назустріч небезпеці. Хорти не стрілятимуть — я потрібен їм живий.

Відчиняю двері і стрибаю у зарості. Несамовито калатає серце, перед очима танцюють зелені плями. Он який я став — зацькована тварина, невдаха, блукач.

Знаходжу зручне для спостереження місце. Звідси добре видпо двері хижки. Раптом щось зашелестіло. Краєм ока помічаю горбоносий профіль. Ледве утримуюся, щоб не натиснути на гачок: то птах. Хижак. Але полював він не на мене.

Шорох почувся водночас ліворуч і позаду. Я озирнувся і зустрівся поглядом із жовтавими очима звіра. Він зник раніше, ніж я встиг прицілитися. А може, там нікого й не було? Може, то все мені примарилось? Але ж пачка з-під сигарет… Ось вона, у мене в кишені. Хорти таки натрапили на мій слід. Треба думати, що робити далі…

У хащах я ночувати не зможу. Дістатися до печери в скелях не встигну. Треба, мабуть, вертатися в хижку і чекати до ранку. Найкраще вдавати, ніби я нічого не помітив. Вони самі викажуть себе… Отоді я й вирішуватиму, чи спробувати перебити їх, чи кидати все і йти в печеру. Я старанно готувався до ночівлі. На гамак поклав ковдру так, щоб здавалося, ніби там лежить людина — під ковдру заховав ящик із консервами. Тепер гамак провисав ніби під вагою людського тіла. Замість голови прилаштував казанець.

Сам же влігся на другому гамаку, майже біля землі. Коли хто й зазирне у вікно, то побачить гамак, що висів угорі, мене ж не помітить.

Отже, все готово. Невже доля і цього разу буде проти мене? Лежати було незручно, холодно, а проте я заснув.

19 вересня

Прокинувся від гострого відчуття небезпеки. Скільки потім не намагався зрозуміти, що саме мене розбудило, — не міг згадати нічого особливого: ні тріску гілок, ні кроків, ні якихось інших звуків, котрі б свідчили про появу когось стороннього.

Розплющив очі, відразу намацав рукою гвинтівку. На стіну лягла тінь. Квадрат місячного світла — ніби екран — і на ньому хижий профіль.

Людина обережно зазирала у вікно, не подумавши про те, що місячне світло викриє її.

Я тихенько перевів запобіжник, прекрасно розуміючи, що зараз усе залежить не так від влучності моїх пострілів, як від кількості ворогів.

Профіль почав пересуватися, як ото птах, що розглядає здобич, повертаючи голову то ліворуч, то праворуч.

Чекання ставало нестерпне. Скоріше б він увійшов, тоді побачимо, хто кого.

Профіль зник, але двері не відчинялись. Я уявив, як радяться мої переслідувачі, не наважуючись увійти.

Боже мій, як я заздрю птахам! Будь-який із них легко міг би вислизнути із цих сильців. Спершу він побачив би, як наближаються переслідувачі, як потроху стискається смертельне кільце, а потім раптом під самісіньким носом у ворогів — легенько пурхнув би і зник.

Я все ще лежу нерухомо, рука, як і раніше, стискає гвинтівку.

Тінь на стіні більше не з’являється, екран блідне, бо вже світає.

Незабаром зійшло сонце. На стіні з’явився інший малюнок — тінь од квітучої гілки магнолії, осяяної сонцем. Обережно підтягую до себе сумку. В ній — пачка галет, шоколад, пляшка мартелю! Ковтаю раз, другий. Приємне тепло розливається по тілу. П’янію, і мене полишає рятівна обережність — я перестаю жахатися. Набридло, все набридло!

Встаю і з гвинтівкою в руках виходжу. Нехай вони бачать, що я готовий до зустрічі.

Навкруги — нікого. Тільки зелене віття з ледь чутним шерехом схиляється наді мною. Ступаю кілька кроків у напрямку хащів. Там ніби щось блиснуло. Я помітив ствол, схожий на ствол базуки. Може, здалося? Іду праворуч, обережно стежачи за металічним блиском, — він пересувався слідом за мною. Я пішов ліворуч, він теж повернув, ніби прив’язаний до мене сигнальною ниткою.

Але чому ворог зволікає? Чому не стріляє?

Щось ледь чутно стрекоче. У хащах безліч різноманітних звуків, одначе то був не стрекіт джунглів.

Досить! Настала і моя черга!

Я звів рушницю і кілька разів вистрілив. Потім кинувся туди, де раніше блискав метал. Обшукав усе в радіусі метрів двадцяти, розсовував кущі, зазирав під дерева. Мої побоювання справдилися — то не були марення чи галюцинації: під кущем я знайшов порожню касету від кіноплівки. Телескопічна насадка на об’єктив кінокамери видалася мені стволом зброї. Хтось фотографував мене на плівку. Тепер ці кадри використають як матеріал для розслідування. Удачливий репортер і його колеги робитимуть усе, щоб збурити обивателя, зіграти на його почуттях і забобонах. Вони зчинять такий галас, що це зв’яже руки останнім моїм захисникам. Адже для них немає нічого страшнішого за думку, що вороги схоплять мене і я заговорю. Тоді й вони зроблять усе, щоб я замовк навіки. Тепер я повинен боятись усіх — і ворогів, і друзів, і захисників.

Цей репортер вважає, що я й далі переховуватимусь. Але мій порятунок не у втечі, не в печері. Навпаки. Дичина повинна перетворитися на мисливця!

— Далеко мій переслідувач піти не міг. Треба догнати його. Навіть коли їх двоє або троє, я мушу їх наздогнати. Великими групами вони не полюють.

Якщо він закінчив плівку, то тепер намагатиметься якнайшвидше доставити її в місто. Дорога туди єдина — річка. А в цих місцях є лише одна зручна бухта. Отже, він неодмінно поспішатиме туди.

Я знаю найкоротший шлях до неї.

Поспішаю, віття хльоскає мене по обличчю, легеням бракує повітря. Та ось між стовбурами заблищала річкова гладінь.

Я не помилився — он і його човен. Він незабаром повернеться, і тоді я клацну, тільки не так, як він.

Старанно шукаю зручну засідку в кущах. Звідси крізь оптичний приціл мені видно шматочок узбережжя. В центрі, на перехресті ліній — човен, поки що порожній.

Я маю в запасі з півгодини — навіть коли він рушив одразу після моїх пострілів. Певно, злякався неборака. Але ж мав знати, на що зважився…

О боже! Скільки років минуло з часів мого так званого злочину, а про мою “справу” не забувають.

Невже я не такий, як усі, невже мої думки не схожі на думки інших людей, а вчинки дуже відрізняються від їхніх? Якби вони прочитали мій щоденник, то пересвідчилися б, що я звичайна людина: боюся тварин і мурах, хвороб і злив, яких бояться і вони. Я стомився від поневірянь. За що ж ви переслідуєте мене усі ці довгі роки? Я не маю ні днів, ні місяців — самі тільки миті і хвилини, кожна з яких перетворюється на нескінченний кошмар.

Згадую все своє життя. Кров і смерть, удари з-за рогу, удари в спину, мерзота й продажність аристократичних повій… В хащах у цей час відбуваються свої невеличкі драми й комедії: перегукуються карибу, жваво стрекочуть зелені папуги, дбайливо будують гнізда королівські фазани, поважно походжаючи у своїх чорно-червоних жилетах. А ось із-за куща визирнув шакал, понюхав повітря і сховався. Може, злякався сильнішого хижака? Адже у світі тварин все встановлено раз і назавжди: відомо, хто кого має їсти, хто має переслідувати, хто тікати. У кожного своє місце на східцях життя, що ведуть угору, до людини. А вже там починається хаос. Миршавий і немічний долає велетня, малий народ перемагає великий, нічого не можна передбачити наперед, усе мерзотне і туманне.

Я рвучко обернувся і встиг помітити людину, що ховалася за стовбуром. Я вистрілив, але не влучив. І тоді чітко пролунав наказ:

— Виходь, Пауль Гебер!

Той наказ підхопило кілька голосів — ліворуч і праворуч од мене.

Я не бачив їх, а вони мене бачили. Магазин рушниці спорожнів, я відкинув її, вихопив пістолет. Вони помиляються, коли сподіваються взяти мене живим. Я продирався крізь хащі, біг, падав, підводився і знову біг. Здавалося, легені мої не витримають. Я впав горілиць.

Минуло кілька хвилин, перш ніж я став розрізняти віття над головою, шматок далекого неба, сірого й неласкавого. Мучила спрага. Нарешті я зміг сісти, прихилившись до дерева. Тепер у мене вже не було ні притулку, ні припасів, ні ліків. Навряд чи пощастить дістатися до печери.

Я звівся і тієї ж миті пролунав постріл. Я знову побіг над головою свистіли кулі. Я розумів, що стріляють угору, в повітря, аби злякати, загнати в пастку. Проте зрозумів це надто пізно: попереду вже зяяло урвище незнайомого мені берега. Внизу, між гострим камінням, вирувала і бралася білою піною неспокійна річка.

Я побіг вздовж берега крізь хащі до далеких скель. Десь там була рятівна печера. А позаду лунали вигуки: “Стій, Пауль Гебер, все одно не втечеш!”

Раптом якась тінь накрила мене. Щось мене рвонуло за плечі, відірвало від землі, і я побачив, як швидко віддаляються кущі й дерева. Скелі насувалися просто на мене.

Я знав: іноді на вовків полюють з вертольотів, і був певен, що цього разу мене спіткала вовча доля. Згадав білясту пляму, котру двічі бачив останнім часом. І відчув дивну спустошеність, навіть полегкість. “Кінець, — подумав. — Кінець боротьбі, кінець усьому…”

На кораблі. День перший

Якісь незрозумілі символи, схожі на дитячі малюнки, спалахували і гасли на стінах невеликої круглої кімнати. Я спробував устати і не зміг. Не був зв’язаний, але якась сила втримувала мене в одному й тому ж положенні. А втім, сидіти було зручно: ні руки, ні ноги не терпли.

Проти мене у стіні виникли двері, котрих раніше там не було, і ввійшов… інопланетянин.

Я так стомився, що навіть не здивувався. Але сумніватися, що це не людина, не доводилось: в нього було чотири руки, на обличчі, трохи схожому на людське, замість носа стримів великий дзьоб. Я зрозумів, кого бачив у просвітку між хмарами і чому той профіль був такий страшний. Тоді мені здалося, ніби я божеволію…

Інопланетянин не дав мені часу на роздуми — він махнув рукою, і на стіні виникла картина: кілька людей переслідують одного. Той один — я. Аж ось з’являється корабель, схожий на вісімку, з нього викидають якийсь пристрій, він підіймає людину на корабель і рятує, вихоплюючи з-під носа у переслідувачів. Від корабля тягнеться переривчаста риска, по обидва боки якої спалахують незрозумілі мені знаки — я так і не здогадався, що воно означає. Тим часом з’явилося зображення системи двох сонць, навколо яких оберталися планети. Одна з них пульсувала, збільшувалася, наближалась.

Інопланетянин вказав рукою на себе, потім — на зображення планети. Я зрозумів: він — звідти. Інопланетянин повторював і повторював свої рухи, ніби ждав чогось од мене. Може, він ие був певен, що я зрозумів його.

Я спробував кивнути йому, і в ту ж мить зникло заціпеніння, рухи сталії вільні, легкі. Інопланетянин уважно роздивлявся мене. Я встав, підійшов до стіни і показав спочатку на себе, потім на зображення його планети. Усе це я супроводжував щирою усмішкою, згадавши, як колись усміхався шефові, коли той розповідав про свої службові успіхи. Це подіяло й тут. Інопланетянин поклав одну із своїх рук мені на плече і посадив мене у крісло. У стіні виникло вікно, і крізь нього я побачив Землю, що віддалялася. Бузкові газові шлейфи огортали її, розмиваючи обриси материків. Планета, що зреклася мене, видавалася звідси великим світним глобусом, який легко розбити, влучивши в нього каменем. Я вже не боявся переслідувачів. Можливо, тепер вони боятимуться мене. Я, вигнанець, зацькована дичина, не прощений ними і знеславлений, перший із людей Землі ввійшов у контакт з могутніми чужинцями, котрі — у цьому не може бути сумнівів — мають якусь новітню зброю.

Крізь напівсон я бачив, як невеличка чотирирука постать зникла у провалі стіни — лишився тільки знайомий глобус, зроблений наче з крихкого блискучого скла. Надто крихкого.

Уперше за останні тридцять років я заснув спокійно.

На кораблі. День другий

Незрозуміло як, але на другий день я знав про корабель та його екіпаж досить багато. Так, наприклад, мені стало відомо, що рухається він по навколоземній орбіті, що космонавти шукають місце для посадки і хотіли б чути мої поради. Я спершу здивувався власним знанням, а потім згадав — так, так, не зрозумів, а саме згадав, що дістав ці відомості у сні.

Отже, гіпнопедія? Але як же вони склали для мене програму?

В цю хвилину на стіні спалахнув сигнал, котрий означав, що хтось просить дозволу ввійти. Я подумки дозволив, і одразу виникли двері. До каюти увійшов Маас, на кораблі він був космолінгвістом. Я знав і це.

— Радий тебе бачити, Пауль, — мовив Маас.

— І я радий тобі, Маас, — відповів я їхньою мовою.

— Найперш прошу вибачення, якщо в наших діях був якийсь примус над твоєю волею.

Я хитнув головою: мовляв, нічого такого не було, але він вів далі:

— Ми без твоєї згоди підняли тебе на корабель. Зробили це тому, що вловили твоє бажання про допомогу і захист. Ми, не спитавши про твоє бажання, навчили тебе своєї мови, бо інакше як нам було порозумітися? Але якщо ти захочеш, то ми зітремо у твоїй пам’яті знання нашої мови і повернемо тебе туди, звідки взяли. Більше того, ми можемо повернути тебе у той самий час і в ті самі умови…

— Ні-ні! — поспішив я заперечити. — Ви зробили все як треба і зовсім не проти моєї волі.

— Шанувати чужу волю — найперший закон розумних цивілізацій, — розважливо мовив Маас. — Його треба дотримуватись.

— Ви не порушили цього закону, — запевнив я, думаючи: не знаєте ви, як “шанують” його на Землі! Ну що ж, спробую розповісти про це.

Маас приязно глянув на мене. Його очі були схожі на людські, хіба що були набагато більші і колір їх часто мінявся. Але вираз простодушності й довірливості не полишав їх… Я намагався не дивитися на його дзьоб: він нагадував мені про те, що я маю справу не з людиною, навіть не з метисом чи чорним. І прикро було, що доля моя цілком залежить од цього недолюдка.

Маас казав:

— Якщо ти згоден, ми скличемо всіх членів екіпажу, і ти розповіси нам про свою планету. Ми саме обирали місце для посадки, коли помітили тебе. Може, ми не так зрозумілії ситуацію, яка склалась, але вирішили поки що утриматися від посадки. Спочатку поговоримо з тобою.

— Ви правильно зробили! — вигукнув я. — Важко навіть уявити, що сталося б, коли б ви сіли на Землю! Хіба вас із Землі не помітили? Якщо помітили, то неодмінно примусять сісти…

— Примусять? — здивувався Маас.

— Ви все зрозумієте, коли я розповім вам про те, що відбувається на тій злощасній планеті. Але спершу скажіть мені: вас помітили?

— Корабель не можуть помітити. Він оточений полем нульового часу. Для всіх інших, крім нас, його не існує. З нульового поля ми виходимо на дуже короткий час.

— Але ж я вас бачив. Отож бачили й інші.

— А хіба хтось може проникнути в нуль-час?

— Я не знаю, що це таке. Може, ви розповісте?

Маас ніяково знизав плечима, трохи помовчав.

— Свої знання ми передаємо не всім. Інакше їх зможуть використати комусь на шкоду. Ми ще надто мало знаємо тебе й твою планету, щоб бути беззастережно відвертими, — така була відповідь.

— Що ж, зараз ви дізнаєтеся багато про що. Клич своїх товаришів.

Двері до каюти знову розчинились, і один по одному ввійшло ще четверо інопланетян. Як на мене, вони нічим не різнились один від одного, всі були схожі на Мааса.

— З чого почати? — запитав я.

— Розкажи про себе. Чому тебе переслідували, чом ти благав про допомогу? Чому звертався не до таких, я сам, а до чогось далекого, абстрактного, що міститься дес у космосі? Може, ти звертався до нас? Але звідки ти ді знався про нас? — допитувався Маас.

— І чому наша посадка мала б негативні наслідки? — запитав його товариш.

— Мабуть, саме з цього я почну розповідь, — кивнув головою. — Але, розповідаючи про себе, я висвітлюватим події з суб’єктивної точки зору. Адже об’єктивності у розповідях окремих людей взагалі.не існує… Так от, я — вчений. Вивчав людський мозок, складав карти мозку, визначав, у яких його місцях локалізуються ті чи інші центри. Зрозуміло, для цього я мав провести безліч дослідів на живому мозку. Я вивчав також відмінність людського мозку від мозку тварин, намагався простежити, чи й справді відбувається безпосередня передача інформації — тобто без допомоги органів чуття. У зв’язку з цим я вивчав випромінення мозку. Два типи характерних для нього випромінень я назвав С і У, тобто “супер” і “унтер”. Виявилося, що С-випроміпепня притаманне людському мозку і не спостерігається у тварин. З’ясувалася така подробиця: С-випромінення переважає у одних осіб і є підпорядкованим у інших. У кого переважає У-випромінення, ті завжди мають вади психіки, оскільки воно здебільшого властиве мозку тварини. Це яскраво було видно на прикладі дебілів, ідіотів та інших калік з органічними ураженнями тканин мозку. Мені пощастило побудувати прилад для реєстрації випромінень. Прилад цей можна використати для діагностики й лікування, а також для раціонального розподілення осіб за фахом. Зрозуміло, що наслідки випробувань не завжди треба було розголошувати…

— Чому? — поцікавився Маас.

— Людина здебільшого не хоче знати всю правду про себе. Намагається вдавати, ніби вона краща, ніж є насправді. Багато хто жахнувся б, якби дізнався, що, наприклад, мати дітей йому не варто, що службове становище, яке він посідає, не відповідає його здібностям, що на нього чекає розтління і маразм. Тепер вп розумієте, що тисячам людей, які користуються життєвими і суспільними благами в розбіжності із балансом між С і У-випроміненнями, було б дуже вигідно позбутися мене. Але в цей час у моїй країні виникла пова політична партія. Вона вирішила зруйнувати застарілі форми правління і побудувати таке суспільство, де всі блага розподілялися б у суворій відповідності з силою та здібностями кожної нації. Апологетам і керівним діячам цієї партії дуже прислужився мій апарат-реєстратор, так само, як і мої спостереження: всі свої теорії вони могли обґрунтувати науковими даними.

— І суспільство згодне було з вами? — запитав космонавт, що сидів поруч Мааса.

— Згодні були не всі. Довелося витримати запеклу боротьбу. Минуло кілька років, поки нова партія перемогла у моїй і ще в кількох країнах. Але в інших державах згуртовувалися сили, які протидіяли моїй країні. Всіх нас, що домагалися справедливості й порядку, почали звинувачувати в найтяжчих злочинах. Навіть мої досліди по випроміненню вони оголосили злочинними. Тоді почалася війна…

— Невже війна — найкращий спосіб вирішити суперечку? — здивувався Маас.

— Звичайно, ні. Однак мені війна розширила поле дослідів. На жаль, ми програли цю війну, нашу партію навіть у рідній країні оголосили поза законом. Проте основу свого вчення ми зберегли. Порядок, якого ми прагнули, — панування сильного, — існує в самій природі. Кожній, людині властиве намагання керувати іншими, панувати. Я науково довів це, і тому мої вороги стараються будь-що знищити мене, щоб наслідки моїх робіт не дістали розголосу. Якби я попав їм до рук, вони за всяку ціну намагалися б примусити мене відмовитись од своїх робіт, визнати їх помилковими.

— Як це зрозуміти — “за всяку ціну?” — знову спитав сусід Мааса.

Його руки, тембр голосу чомусь почали дратувати мене.

— “За всяку ціну” — це коли не спиняються ні перед чим, аби досягти жаданого наслідку. Застосовують психологічний тиск, голод, спрагу, хімічні препарати, тортури.

— Неймовірно! — вигукнув Маас, наче якась нервова жіночка. — Невже ви не позбулися ще таких прадавніх і жорстоких методів?

— Ви не уявляєте, скільки для того є засобів на нашій злощасній планеті. Вас би все одно не лишили у спокої; одна держава намагалася б використати вас у боротьбі із своїми сусідами, одна партія пробувала б нацькувати проти іншої. Так тривало б доти, доки б ви не втратили орієнтацію або не відмовилися від своїх принципів. Насамперед вас би спробували підбурити проти мене і моїх однодумців, оскільки пас зараз меншість і ми слабіші.

— Ми не допомагаємо сильним у боротьбі проти слабих, — твердо мовив Маас.

— А слабим — проти сильних? — запитав я. — Нам ви допоможете?

— Ні. Ми не допомагаємо в боротьбі меншості проти більшості.

— Дуже зручна позиція, — проказав я тоном, в якому вчувалося невдоволення. — Кому ж тоді ви допомагаєте?

— Прогресові.

— Але ж проґрес може йти різними шляхами і в різних напрямках.

— Зрештою напрямок у нього один.

Боже мій, знову це кляте слово “зрештою”, яке так полюбляв Генріх!

— Тоді зберіть докупи справжніх служителів прогресу — найвизначніших учених, філософів, дослідників — і допоможіть їм стати на чолі людства.

— Ти знаєш їхні імена? — спитав Маас. — Ти готовий їх назвати?

— Знаю. Готовий.

Вираз його обличчя змінився, і я зрозумів, що потрапив знову до ями-пастки. Маас докірливо хитнув головою:

— Але ж тоді ми й справді припустимося тієї помилки, проти якої ти застерігав нас: опинимось у вирі боротьби.

Я помилився щодо нього з самого початку. Він був набагато хитріший, ніж здавалося. Мене підвели його очі. Чого я повірив їм? Хіба у своєму житті я не набачився яких завгодно довірливо-наївних очей, котрі потім виявлялися зовсім іншими.

І все ж я спробував довести своє:

— Ви повинні допомогти благородній справі, розвиткові прогресу.

— Благородні справи не повинні насаджувати інопланетяни, — заперечив Маас. — Та ще коли вони не обізнані з умовами розвитку даного суспільства.

— Ви просто не хочете втручатися! — вигукнув я. — Адже ваше так зване невтручання — тільки ширма. Це мовчазна підтримка сильного в боротьбі проти слабого, хитруна — протії довірливого. То чого ж варта ваша повага до свободи особи?..

— Припинімо непотрібні розмови, — мовив Маас, і я зрозумів, що мені не перекопати його. — У нас є правила і звички, яких ми дотримуємося неухильно.

Він скоса глянув на одного із своїх товаришів, і я подумав, — чомусь мені так здалося, — що навіть у них трапляються випадки порушень уславлених їхніх засад.

— Однак ти, — вів далі Маас, — переконав мене в тому, що сідати на Землю передчасно. Тим більше, що ми й так затрималися в польоті. Якщо хочеш, можеш летіти разом з нами. У нас ти, як представник планети Земля, підготуєш майбутні контакти з твоєю батьківщиною. Якщо ж ні…

— Так! — не вагаючись, мовив я.

— Тоді наш біолог огляне тебе — чи придатен твій організм до життя у нас.

— Будь ласка.

— Він має перевірити системи засвоєння енергії, ознайомитися з побудовою твого мозку, з особливостями психіки. Адже вона може змішітися в паших умовах, і, думаючи, що ми маємо справу з типовим представником Землі, ми насправді…

— Згоден на все, — перебив я Мааса, вже уявляючи себе у ролі посла людського роду.

Які можливості відкриваються переді мною!

— Тоді відпочинь. Біолог прийде до тебе.

Маас пішов. Інопланетянин, що сидів за його спиною, пропустив перед себе усіх своїх товаришів і, перш ніж вийти з каюти, обернувся до мене:

— Мене звуть Куїр, біолог. Я скоро прийду. У тебе є час все зважити і обміркувати. Адже на Землі ти лишаєш так багато: усіх, хто був тобі дорогий, з ким ти дружив, кого любив. Подумай!..

Я лишився на самоті. Останні слова біолога аж ніяк не похитали моєї рішучості; хто-хто, а я добре знав, кого лишаю на Землі. Однодумців, котрі перетворилися на недругів, рабів, котрі стали гонителями. Друзів-зрадників і тих, хто ще не зрадив, але зробить це завтра. Ні, я не полишав друзів, за якими потім сумував би, — тільки ворогів, напасників та переслідувачів.

Сім’ю? Але що таке моя сім’я?

Дружина? Типова самка, що вдавала з себе зразкову подругу. Я давно знав, що вона зраджує мене, хоч і не дуже винив її за те, бо платив їй тією ж монетою: не пропускав хвилинних радощів, котрі іноді посилає доля навіть такому невдасі, як я.

Чи сумуватиму я за дітьми?

Вони росли досить егоїстичними і любили мене рівно настільки, скільки благ я міг їм дати. Поки йшла війна, я був багатий і мав владу, а після війни всі мої достатки розвіялись, як дим. А разом із ними — і любов до мене моїх дітей.

За ким ще я б сумував? За Рексом? Його ж нема — вірного пса убив солдат. Я згадав безіменну могилку Рекса, і серце стислось від жалю. Це була істота, що таки справді любила мене. Собача любов — вищий, а може, єдиний вияв справжньої любові.

У Рекса були гострі і дуже чуйні вуха, розумні і вірні очі — карі, з іскринками. Світла пляма на широких грудях. Щоразу, повертаючись додому, я знав, що він, лежачи на килимі, насторожує вуха і піднімає голову, бо інтуїтивно відчував моє наближення. Його очі радісно спалахували, хвіст починав весело тарабанити по килиму.

Пес захищав моє життя, він плигнув на солдата, що зайшов у наш двір, і той заколов його багнетом.

Обернутися до мене солдат не встиг. Моя куля влучила його в потилицю. Безсумнівно, вона вразила довгастий мозок, негайно настав параліч дихання, і солдат навіть не встиг відчути болю. А жаль. Бо коли я ночув останнє виття вірного пса, мені захотілося помститися якнайжорстокіше. Так, я тоді пошкодував, що за давньою звичкою, набутою у концтаборі, стріляв точно в потилицю.

Та нічого, за мною помста не пропаде. Чуєте, мої численні гонителі, тепер начувайтеся! Тільки-но я оволодію знаннями і зброєю пришельців, я жорстоко помщуся!

Я зареготав, уявивши як би вони почували себе, коли б дізналися, що я, їхній вигнанець, перший налагодив контакти із позаземною цивілізацією, що тепер усе людство залежить од моєї волі.

На кораблі. День третій

Час перебування на кораблі я називаю днями умовно — просто я прокинувся і за земною звичкою назвав цю мить ранком. Розплющив очі, роззирнувся і почав згадувати останні події. Чи не привиділося все це мені? У все, що сталося, було важко повірити.

Аж ось на стіні спалахнув умовний знак — хтось питав дозволу ввійти. Тільки-но я подумки дав на те згоду, як двері розчинились і до каюти ввійшов біолог Куїр. На відміну від Мааса він рухався скрадливо, повільно, але вираз очей мінявся так само швидко, як і в Мааса, і тому здавалося, ніби вони щохвилини міняють колір.

Куїр привітався, потім спитав:

— Ти не передумав?

— Ні.

— Тоді ходімо!

Я пішов слідом за ним довгим вузьким коридором, стіни якого так само блищали, як і в моїй каюті, коли на них падали світні символи. Помітивши, що я їх розглядаю, Куїр пояснив:

— Інформація для всього екіпажу — від приладів і від кожного з нас. Ми сповіщаємо про основні свої наміри. Інформуємо про рішення — про все, що вважаємо важливим для екіпажу. Будь-якої хвилини, глянувши на стіни, я можу дізнатися про наміри своїх колег, щось їм порадити чи посперечатися з ними…

— Але звідки ви знаєте, коли вони кажуть правду, а коли одурюють?

— А хто ж одурює? Це ж не гра. — Куїр удавав, ніби не розуміє, про що йдеться.

— Хіба у ваших товаришів не буває думок, які б вони приховували від інших?

— Чого ж, є думки, котрі не мають ніякого значення для інших. Про них не інформують.

“Хитруєш, хлопче!” — подумав я, але вирішив промовчати.

Ми ввійшли до кімнати, заставленої приладами. Куїр усадовив мене в глибоке крісло, прилаштував до рук та ніг контактні пластини. На голову надів шолом з антенами, що чимось пагадував шолом мого реєстратора. Я злякано смикнув головою, але він сказав:

— Це не боляче і не завдасть тобі ніякої шкоди. Такими словами я теж колись заспокоював своїх піддослідних, коли під’єднував до них реєстратор. Неприємний холодок поповз у мене по спині, серце закалатало, до горла підступила нудота.

— Ти передумав? — запитав Куїр. — Рішення не пізно змінити. Тебе ніхто не примушує.

Таких слів у наших лабораторіях не говорили ніколи. Я трохи заспокоївся і сам допоміг насунути шолом на голову. А сам весь час думав про те, як вивідати їхню таємницю, дізнатися про секретну зброю. Нетерплячка і жадоба помсти не давали мені спокою.

Куїр покрутив верньєри, по шкалі приладу пробігли блакитні блискавки, почувся тріск, і раптом я побачив табір з охайними стежками та хирлявими підстриженими кущами, за якими височіли знайомі корпуси блоків та служб, спостережні вишки. Переді мною стояв Генріх. Його важко було впізнати — шкіра та кістки. Довгий ніс і насуплені брови утворили літеру Т на його обличчі, першу літеру слова “тодт”. Він був позначений цією літерою з дня народження. Я ступнув йому назустріч:

— От ми й зустрілися, Генріх! Ти прийшов до мене, хоч і не хотів того. Радий бачити тебе… Ти, мабуть, уже чув, що мені пощастило побудувати прилад — так званий реєстратор психовипромінювань. Зараз за його допомогою я загляну в твої думки, дізнаюся про наміри, чи такі вони чисті, як мають бути у справжнього патріота. Водночас з’ясую, на що здатний твій мозок, визначу, яке випромі-нення найбільш властиве для нього. Як шкільному товаришеві, скажу відверто, що досі мій апарат свідчив не на користь таких, як ти. Ти, здається, твердив, що основа науки — чистий експеримент. От і матимеш справу саме з таким чистим експериментом. Я тільки фіксую загальні відомості, властиві для тих чи інших етнічних груп, народностей і народів. У одних переважає С-випромінення — вони пануватимуть у світі, іншим, нижчим народам, властиве У-випромінення. Я вже склав більше десяти карт, узагальнивши всі ці відомості…

Ні, Генріх ніколи не поводився так, як треба. Він не дослухав до кінця:

— А тобі сказати, що випромінює твій мозок? — вигукнув. — Сказати, скажений Пауль? Я знаю це й без приладів!

Звідки? Звідки він міг дізнатися? Не може того бути, щоб віп відкрив найбільшу мою таємницю!..

Я наказав охоронцям угамувати цього несосвітенного дурня. Мені не можна було нервувати, на мене чекали мої пацієнти, мої досліди, цикл яких я мав завершити.

Тільки на четвертий день я зайнявся Генріхом. Щоправда, череп йому розтинали інші — мої пальці чомусь тремтіли.

Центри мозку, що керували диханням і рухами, функціонували пормально, проте зорові ділянки кори зазнали органічних змін — вони були набряклі, із солевими відкладеннями. Кілька разів під час сеансу, коли я під’єднував реєстратор до відкритого Генріхового мозку, у нього наставала клінічна смерть, але найкращі наші реаніматори повертали його до життя. Дослід із його мозком тривав доти, доки реаніматори вже нічим не могли зарадити.

Тільки тоді я відійшов од стола і вийшов з операційної. Повз мене провели велику групу дітей. Мене ще вистачило на те, щоб погладити якогось хлопчика по голівці, витягти з кишені цукерку і запитати, як його звуть. Він нічого не відповів, тільки, не розуміючи, дивився на мене.

— Звідки ти? — спитав я.

Хлоп’я уперто мовчало.

Я все-таки дав йому цукерку. Конвоїр сказав, що це діти з Росії.

Діти… Їх були тисячі. З різних країн Європи. Зрештою, я не допитувався, звідки вони… З дітьми було добре працювати — їхні черепи легше розтинати, розпилювати. Припасовувати електроди до дітей теж було набагато легше, не так втомлювалась рука, і за день я обробляв удвічі більше пацієнтів. Коли налагодили доставку живого матеріалу з окупованих територій, я почав робити досліди виключно на дітях, вивчав розташування різних центрів у корі великих півкуль, у мозжечку та довгастому мозку.

Всі твердили, що я блискучий нейрохірург, але значення моїх робіт було не в цьому. Я винайшов реєстратор, який визначав долю того чи іншого народу. На відміну від своїх попередників, які вивчали мертве тіло, я переступив межу і пішов далі — вивчав живий людський мозок, довівши цим, що справжня наука пехтує забобонами.

Мене визнали б найвидатнішим ученим сучасності, якби доля не обернулася проти мене та моїх однодумців. Ми хотіли забезпечити своїй країні найбільший добробут, світове панування, але зрештою — знову це кляте слово! — привели її до катастрофи. Ми намагалися піднести свій народ, перетворити його на панівну касту, а натомість поклали на нього страшний тягар — комплекс вини. Ми хотіли знищити ворогів, а вони згуртувавшись, стали сильнішими за нас. Навіть мої досліди обернулися страшною таємницею, яку я заберу з собою в могилу.

Видіння пропливали повз мене. Я бачив зруйновані міста, полум’я пожеж, чорні вирви від бомб, трупи солдатів, що валялися по узбіччях доріг, бачив як чужі танки навально просувалися вперед, долаючи нашу міць. Вдруге пережив я втечу з табору, тремтячими руками кидав у вогонь папери — карти, схеми, зведення, графіки — наслідки моєї тяжкої праці.

Все повторювалося — час обертався по зворотній.

Діти, яким я розітнув черепи, знову проходили повз мене, і я давав якомусь хлопчикові цукерку. Я тікав із своєї країни, рятуючи свою таємницю, робив собі пластичну операцію, щоб стати невпізнапним.

Читаючи в газетах, як виловлювали моїх однодумців, я тремтів од жаху. Моє тіло не висихало від холодного липучого поту. Мої сліди вели з країни до країни, проте гончаки вистежили мене.

І от я втік у хащі. Все зробив заради того, щоб урятуватись, але одного разу побачив слід рубчастої підошви і пачку від сигарет. Мене підняли на корабель, урятували. Я бачив Землю, яка меншала віддаляючись, — мої рятівники могли б знищити її, якби захотіли. Якби я зумів переконати їх, що це необхідно.

Я розплющив очі, і низка видінь зникла. Біля мене стояв біолог Куїр. Його побілілі пальці стискали верньєр.

— Що зі мною, що відбувається? — скрикнув я.

— Заспокойся. Я вивчаю твій мозок, твою пам’ять — усе, що вона зберігає, людино Землі! — він дивився на мене з неприхованою відразою. — Невже на Землі багато таких, як ти? Невже їх не мучать спогади, не карає минуле?

Чи багато таких, як я? Ще б пак! Хіба тисячі і мільйони не поділяють мої почуття, не вірять в свою зверхність над іншими і не відчувають презирства до інших народів? Більшість людей лякає тільки логічний наслідок — концтабори смерті, знищення мільйонів. Та це тому, що вони не досить послідовні. З часом вилікуються.

У мене сяйнув промінь надії. Ні, ще не все втраченої Інопланетяни не дадуть мені зброї, але я спробую ошукати їх. Часто пишуть про каяття злочинців, про безневинні жертви, тіні яких терзають їх у сні. Не вірте! Правда, мене теж іноді дратували спогади — оте кляте тенрі-хове “зрештою” або дитина, котра впустила і не захотіла підняти з підлоги цукерку, — проте ніколи, чуєте, ніколи мене не мучили докори сумління.

У світі триває нескінченний експеримент убивства, сама природа ставить на живих істотах мільйони експериментів — і всі без наркозу. Я лише наслідую її, відкинувши жалюгідні й пустопорожні слова про те, що життя кожної людини священне. Хіба кожної? Хіба можна порівняти ціну мого життя з ціною життя дикуна-акдайця, якого я зарізав за всіма правилами хірургічного мистецтва. Або життя тієї напівдикої родини у хижці на палях, котру мені довелося отруїти, щоб надійно замести сліди. Мета виправдовує засоби, все можна робити заради великої цілі — панування тих, кому належить панувати. Повинен же бути вищий порядок, і колись влада у світі розподілиться належним чином, і кожна раса, кожен народ знатимуть своє місце, як знають його вовки і вівці.

Якби я міг, я б усе почав з початку, звичайно, з урахуванням своїх помилок. І якщо мене щось мучить, перехоплює дихання і стискає серце, то це зовсім не каяття. Але перед чужинцями я повинен розіграти найпгиріший розпач, докори сумління, каяття. Треба зробити все, щоб не допустити налагодження їхнього контакту з людством.

Інопланетянин дивився на мене з відразою? Нехай! Так, так, нехай жахається! Це теж засіб помсти. Для них я — представник людства. Того, що зреклося мене. Тепер реалізується один із найцікавіших парадоксів: вигнанець стає уповноваженим, по ньому судять про всіх. Тепер я таки зможу переконати пришельців, що ця злощасна планета варта тільки одного — знищення… Коли це відбудеться, таємниця нарешті перестане терзати мене: нікому буде її розкривати, і я не боятимусь ганьби.

Раптом жахлива думка пронизала мій мозок: а що, коли Куїр уже розкрив таємницю?

Я дивився на біолога, намагаючись з виразу його обличчя дізнатися про це, але марно. Тоді я спитав:

— Ти знаєш усе, про що я зараз згадав?

— Так. Я знаю навіть більше — я проявив і прочитав усю твою пам’ять. Адже ти погодився, щоб ми вивчили твій мозок.

Шалена лють затопила мені свідомість. Я схопив якийсь важкий прилад, що лежав на столі, і хотів кинути в голову Куїра. Підняв руку і одразу наштовхнувся на якусь перепону. Хотів обійти її, але не зміг навіть поворухнутися. А тоді відчув, що підкоряюся чужій волі. Невже вони зроблять операцію на моєму мозку, як колись робив я сам?

Тільки не це, не це, не це!..

Отямився я у своїй каюті. Наді мною схилилося двоє — Куїр і Маас.

— Свідомість повернулася до нього, — мовив Куїр.

— Негідники! — скрикнув я. — А ще патякали про недоторканність особи!

Маас похитав головою:

— Ми не примушували тебе, ти сам дав згоду на обстеження. Ми пропонували тобі повернутися в попереднє становище, хіба не пам’ятаєш?

— Щоб хорти знущалися з мене? І за що? Я не вбивав заради вбивства, я вивчав мозок заради пізнання. Адже знати — то найбільша заповідь науки.

— В ім’я чого — знати? Знання потрібні людям для щастя, — спокійно мовив Маас, — а тобі вони знадобилися, щоб забезпечити панування твоєї партії над країною, а країни — над цілою планетою.

— Ваші засоби злочинні, — додав Куїр і одвернувся.

У мене лишився останній, найостанніший шанс.

Я вдав покору і мовив:

— Так, ви маєте слушність: ці злочини жахливі. Тепер я зрозумів це, і мені соромно, що я був до них причетний. Але така вже вона є, ця клята планета. Її й справді треба знищити, — я спробував свідомо викликати у себе напад історії, як це вмів робити вождь нашої партії, і закричав: — То чого ж ви ждете? Тисніть на всі кнопки, скидайте на проклятущу планету ваші бомби! Ще трохи, і буде пізно… — Я мало не зірвав собі голос, волаючи: — Скидайте бомби, поки не пізно! Поки наші кораблі не сягнули через космічний простір і не зруйнували ваші міста, не спопелили вас самих, не зруйнували оспівану вами мерзенну вашу цивілізацію!

Припіельці стояли коло мене, як бездушні ідоли. Аж ось почулися спокійні слова Мааса:

— Ти кажеш неправду. Люди Землі не такі. Досить згадати твоїх ворогів. Ти хотів їх знищити саме тому, що вони не схожі на тебе. Отже, вони благородні, розумні, сильні, інакше б вони не перемогли. Тепер ми розуміємо це і можемо спокійно сідати на Землю. Ти намагався відвернути нашу зустріч з людьми, але тільки прискорив її…

12 грудня

Я сиджу в камері і пишу. Сталося найгірше — пришельці передали мене до рук людей. Попереду — суд. Тим часом мене примусили дописувати щоденник, викладати все, як було. І от я пишу. Тільки про одне я їм не розповім — про свою таємницю. Хай усіх вас мучить вічна цікавість і жаль за тим, чого ви не зможете у мене дізнатись. У вас лишається один шлях — схопити всіх моїх спільників, і найперше — Поводиря та Густава: вони знають таємницю. Вони знищували вас не менше, ніж я, чому ж їм пощастило? Вони житимуть, а я висітиму на шибениці? Ні, нехай і вони розділять мою долю!

Біля мене у камері весь час стоїть охоронець. Так, так, його завдання цілком відповідає цій назві: він охороняє мене від мене самого, стежить, аби я не вчинив самогубства. Бо їм треба, щоб я написав ці рядки, як то кажуть, для нащадків. Ну що ж, я звертаюся до вас, нащадки! Насамперед до тих, хто належить до панівної раси. Вам брехатимуть, ніби життя людини дорогоцінне. Не вірте цьому. Ось формула вартості людського життя, скорочено — ВЛЖ, у таборах рейху. Отже, ВЛЖ = ТЗ + ВУ + ВЗ — (ПВ + ВТ). Поясню: ТЗ — транспортування до місця знищення, ВУ — витрати на утримання, ВЗ — витрати на знищення, ПВ — праця в’язня, ВТ — вартість тіла, причому вона тим вища, чим більша винахідливість тих, хто знищує.

Запам’ятайте: вартість життя завжди дорівнює вартості смерті — найдешевшою, мабуть, буде атомна смерть, звичайно, коли подешевшають бомби.

Вам будуть теревенити про справедливість, законність, демократію. Не вірте нічому! Ці гучні слова тільки прикривають плани тих, хто хоче загнати в пастку ваше дійсно вільне тваринне єство, вашу звірячу суть. Знайте — вона прекрасна! Бо хіба ж ие прекрасний тигр, що розриває лань? Природа створила вас такими ж, як звірі в лісі. Тож не ховайте ікла й пазурі — і ви взнаєте справжні радощі!

Мистецтво, музика, література — все це брехливе.

Вартість має тільки та наука, яку не обтяжують умовності. Якщо їй потрібні не піддослідні пацюки, а піддослідні люди, не вагайтеся, дайте їх із числа рабів, уже непотрібних вам.

Всі живі істоти поділені на дві касти — панів і рабів, вовків і овець. Сама природа в ім’я вищої справедливості зробила цей розподіл.

Є один несхибний прилад, здатний розподілити людство на дві касти — на касту панів і рабів. Це РПГ — реєстратор Пауля Гебера. За його допомогою складено карти Пауля Гебера, таблиці Пауля Гебера, зведення… Вірте тільки їм, тільки їм! Це кажу вам я, Пауль Гебер, котрий народився року 19… у родині крамаря…

Післямова

Я прочитав щоденник фашистського злочинця Пауля Гебера і поспішив до музею Пам’яті про війну. Я сказав директорові:

— Щоденник знадобиться мені в роботі, але в ньому треба дещо уточнити. Що це за прилад? Про які карти йдеться в щоденнику? І що то за таємниця — вона так і лишилася нерозгаданою?

— Ходімо подивимось експозицію. Там є й реєстратор Гебера, — мовив директор.

Я побачив апарат, за допомогою якого нацисти мали намір класифікувати людство, розподіляючи його на панів та рабів. Він мав досить показний вигляд, скидався на такого собі одноокого павука із зеленкуватим екраном осцилографа, з численними присосками і шоломом, схожим на череп. Я розумів, що реєстратор мав жахати пацієнтів своєю фантастичною формою, блиском хромованих деталей, і поділився своїми думками із директором.

— Ти маєш слушність, — сказав він. — Присосків мало бути значно менше. Але справа не в них. Зверни увагу на аналізатор. Ми спеціально зрізали частину металевого кожуха і вставили скло. Он бачиш, отам у глибині, на сплетінні дротів і трубок, видніються дві невеличкі детальки, яскраво пофарбовані. То електричні інвертори. Через них проходили сигнали до індикатора. Найбільше Гебер дбав про те, щоб зробити їх непомітними навіть для фахівців. То вже ми пофарбували їх у жовтогарячий колір… Ти знаєш про явище інверсії? Розумієш, нащо вони тут?

— Не зовсім.

— Так от, сигналів тільки два — С і У. Давай-но я надіну тобі шолом. А тепер дивись.

Він увімкнув апарат. Почулося тихе дзижчання, засвітилося око павука. На екрані осцилографа простягся тонкий промінець і почав креслити якусь складну криву. На шкалі спалахнув “присуд” — сигнал У.

— Як бачиш, реєстратор свідчить, що в тебе переважає У-випромінення, ти належиш до рабів. А тепер надіну шолом я, — сказав директор.

Апарат задзижчав удруге, і на шкалі з’явився той самий сигнал.

— Ну от, ми належимо до рабів, — мовив директор, потираючи руки. На лівій у нього не було трьох пальців — пам’ять про концтабір. — А тепер ми за допомогою реєстратора перевіримо собаку.

Через кілька хвилин до залу ввели дворняжку. Приладнали електроди від шолома.

— Дивись, — сказав директор.

На шкалі спалахнув сигнал С, що свідчив про належність песика до категорії надлюдей.

— Тепер ясно? — запитав директор. — Інвертор змінює сигнали С на У, У — на С… Теорія Гебера про два види випромінення не витримує ніякої наукової критики. Принципової різниці між випроміненням мозку людини й тварини взагалі немає… За іронією долі, коли Гебер став випробовувати свій прилад, він побачив, що У-випромінення пайвластивіше його однодумцям — соратникам по партії, фюрерові, самому Паулеві. Важко сказати, чим це пояснюється, можливо, У-випромінення і справді супроводжує деякі застійні мозкові явнща. Отоді він надумав зробити інвертори. І коли хотів, “підправляв” показання свого апарата. Він назвав це своєю великою і страшною таємницею. Вона й справді була страшна для свого творця: він мав усіх боятися. Навіть його однодумці — з тих, хто знав про таємницю, ладні були його вбити раніше, ніж він попаде до рук правосуддя.

— То що сталося з “винахідником”? — запитав я.

— Не витримав чекання покари і помер у тюрмі. Але не дивуйся: на всій величезній планеті йому вже не було притулку, навіть хащі не прийняли його, — директор усміхнувся. — А для нас з тобою його поразка і загибель — найбільша підстава для оптимізму. Правда ж?

ЗМІСТ

Ураган. Повість

Секрет натхнення. Оповідання

За образом і подобою… Фантазія-жарт

Ритм життя. Оповідання

“Ази”. Оповідання

Неуважність. Оповідання-жарт

Речовий доказ. Оповідання

Бджоли. Оповідання

Відвідати сина. Новела

Зустріч. Оповідання

Червоні ягоди. Оповідання

Підстава для оптимізму. Повість

1

1 Киїк — гірський козел, архар — гірський баран.

Content

Росоховатский Игорь Маркович Ураган

УРАГАН Науково-фантастична повість

СЕКРЕТ НАТХНЕННЯ Науково-фантастичне оповідання

ЗА ОБРАЗОМ І ПОДОБОЮ Фантазія-жарт

РИТМ ЖИТТЯ Науково-фантастичне оповідання

“АЗИ” Науково-фантастичне оповідання

НЕУВАЖНІСТЬ Науково-фантастичне оповідання

РЕЧОВИЙ ДОКАЗ Науково-фантастичне оповідання

БДЖОЛИ Фантастичне оповідання

ВІДВІДАТИ СИНА… Фантастична новела

ЗУСТРІЧ Фантастичне оповідання

ЧЕРВОНІ ЯГОДИ Науково-фантастичне оповідання

ПІДСТАВА ДЛЯ ОПТИМІЗМУ Фантастична повість

ЗМІСТ

1